mot · FY022154 · 1975-05-14 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1975:100 med förslag till slutlig reglering av statsbudgeten för /76, m. m. De allvarliga kristendensema i de kapitalistiska ekonomierna behandlas i den reviderade finansplanen som om de endast vore en tillfällig konjunkturnedgång. Därför når man slutsatsen att det skulle finnas en rimlig möjlighet att den svenska ekonomin skulle undgå allvarliga verkningar av denna nedgång. Den bild regeringen presenterar av ekonomin i sin reviderade finansplan måste betecknas som ett ytverk. Man glömmer eller underlåter att redovisa vissa fakta. Andra företeelser och förhållanden nämns, men ses inte i sitt inbördes förhållande. Därför hamnar regeringen i en statisk syn på kapitalismens utveckling. Den ser att konjunkturväxlingar äger rum, men förmår inte dra några slutsatser av deras delvis förändrade karaktär och svängningshastighet. Den ekonomiska politiken blir därför främst en beredskapslan för att stödja kapitalismen om det går snett. Regeringen förmår inte se att den kapitalistiska hushållningen alltmer blir en misshushållning som måste avskaffas. Regeringen påstår t. ex., att stagnationen dessbättre föranlett statsledningarna till konkreta ingripanden för att stimulera ekonomin. Men därvid glömmer den att statsapparaterna i samtliga utvecklade kapitalistiska stater, redan innan stagnationstendenserna brett ut sig, med olika former av stöd och stimulanser griper in i varje område av det ekonomiska livet. Stagnationstendenserna har uppstått trots statsledningarnas omfattande ekonomiska insatser. Regeringen noterar att konjunkturväxlingarna kommer tätare . Men den går inte in på orsakerna härtill. Den nöjer sig med att påstå att konjunktursvängningarna har en benägenhet att komma snabbare. Regeringen förväntar sig en avtagande produktivitetsökning , vilket skall medföra en lägre ekonomisk tillväxttakt detta trots att regeringen förmodar att fler personer skall vara sysselsatta. Orsakerna till denna avtagande tillväxt anser regeringen ännu inte vara belagda, men den pekar på vad den kallar en avsaktning i strukturomvandlingen. Men i den s. k. strukturomvandlingen ingår som ett viktigt inslag förändringar i företagens antal och storlek. Men någon avsaktning i dessa förändringar kan inte sägas föreligga. visar alla tillgängliga uppgifter att kapitalkoncentrationen, dvs. sammanslagningen av driften till storföretag, och centraliseringen, dvs. att kontrollen över näringslivet innehas av ett minskande antal personer, fortgår med ökad intensitet. Vad regeringen inte ser är att de allt tätare konjunktursvängningarna och den avtagande ekonomiska tillväxten är två uttryck för samma sak. Båda är följder av den kapitalistiska utvecklings- eller ackumulationsprocessen. Det som kännetecknat denna är just en allt kraftigare ökning av kapitalkoncentrationen. Monopolföretag dominerar allt fler branscher. De har förmåga att reglera konjunktursvängningar med lager- och kapacitetsförändringar, så länge inte svängningarna blir alltför kraftiga eller djupa. Detta medför att konjunkturuppgångarna blir trögare i den meningen att företagen inte behöver expandera som förr för att öka sin produktion. De når höjdpunkten snabbare genom ändring i kapacitetsutnyttjande och lagerhållning. Resultatet av detta blir stagnerande tillväxt och tätare konjunkturväxlingar. De kapitalistiska ekonomierna går in i allt djupare besvärligheter. Läget kompliceras ytterligare av den kraftiga inflationen. Man har försökt att visa att huvudskälet till denna skulle vara råvaruprisstegringar, främst ökningarna av oljepriserna. Men var prisnivån på råvaror fallande. Därför tvingas man i den reviderade finansplanen erkänna att inhemska faktorer i många länder övertagit den inflationspådrivande rollen. Detta erkännande är felaktigt så till vida att det varit främst inhemska faktorer som drivit fram inflationen. Det kan i detta sammanhang vara på sin plats att lyfta av prisstegringarna deras mystik. Priserna sätter sig inte själva. Det är alltid någon som fattar ett beslut om vilket pris en vara skall ha. Det är inte som själv bestämmer när den skall bli dyrare. Det är ägaren till den vara som skall säljas som sätter dess pris. Detta sätts i och för sig inte godtyckligt. Präglas marknaden av många konkurrerande företag, måste ett företag anpassa sina priser efter konkurrenternas. Priserna har då en tendens att anpassa sig efter varornas värden, dvs. den mängd av det samhälleliga arbetet som de innehåller. Men ju mäktigare ett företag blir på en marknad, desto självständigare kan det sätta sina priser. Monopolföretag tilltvingar sig extraprofiter genom överpriser och prisökningar. Men när monopolkapitalisterna på detta sätt tilltvingar sig extraprofiter, sker detta på bekostnad av övriga befolkningsgrupper. Prisfrågorna gäller inkomstfördelningen i samhället. Regeringen tror att det existerar en löne-prisspiral. En sådan skulle förutsätta ett sorts automatiskt samband mellan löne- och prisstegringar. Men något sådant samband existerar inte. Kapitalisterna främst de som är i någon form av monopolistisk ställning använder prishöjningar som en metod att öka sina profiter. Ökade löner är oftast försvarskamp mot prisstegringar, men gäller också att arbetarna skall försvara sin andel av produktionsresultatet. Ökade priser måste följas av ökade löner, eftersom arbetarnas levnadsstandard inte tål någon större sänkning. Det går att öka lönerna på profiternas bekostnad utan att detta behöver kompenseras genom prishöjningar. Att angripa prisstegringarna som om de vore följden av en löne-prisspiral leder fel. Det leder till en politik som inte stärker de lönarbetandes position gentemot kapitalet. Det leder till en politik som i bästa fall konserverar inkomstfördelningen mellan kapital och arbete men som i allmänhet stärker kapitalets ställning. I den reviderade finansplanen saknas helt en fördelningspolitisk diskussion, trots att tillgängliga uppgifter tydligt visar att en omfördelning till kapitalets förmån nu äger rum. Enligt den reviderade nationalbudgeten steg t. ex. enskilda företagares inkomster , medan lönerna ökade . Statistik från LO understryker detta ytterligare. Enligt denna har relationen mellan löner och driftsöverskott stått i relationen löner driftsöverskott i den s. k. konkurrensutsatta delen av svenskt närinsliv . Under de år som förflutit av har relationen varit 6040. Det betyder att det skett en kraftig inkomstomfördelning till kapitalets förmån. Den starka inflationen har bidragit till denna inkomstomfördelning, vilken dock har sin grund i en skärpt utsugning av de arbetande. Den inhemska faktor som bär huvudansvaret för inflationen är monopoliseringen och den därmed sammanhängande monopolprissättningen. Eftersom kapitalkoncentration och monopolisering är samtidiga företeelser i alla kapitalistiska stater uppstår föreställningen att inflationen är en mystisk internationell företeelse som prackas på varje enskilt land. Inflationstakten påverkas dock av de ständiga rubbningarna i de kapitalistiska staternas internationella valutasystem. Den har påverkats av att vissa råvaruproducerande försökt en omfördelning till sin förmån genom att söka få bättre betalt för sina råvaror och av att de stora internationella trustema och deras moderstater med detta som förevändning sökt förhindra omfördelningen genom att öka priserna på industrialiserade varor. Men det är också här som monopoliseringen är grundorsak. Av det sagda torde framgå att kapitalismens konjunkturväxlingar har en rörelseinriktning mot ett alltmer fördjupat och allmänt krisläge. geringens bedömning att skall undgå denna djupare kris är en något väl from förhoppning. De senaste årens ekonomiska utveckling visar att i stort inte är ett undantag från kapitalismens allmänna kristendenser. Regeringens åsikt att skulle kunna förskonas från de kristendenser som kännetecknar hela den kapitalistiska världen och som vållat svåra problem baserar sig enbart på att den svenska ekonomin, främst , varit i otakt med konjunkturutvecklingen i flera andra kapitalistiska stater när det gäller vissa av krisens yttringar. är arbetslösheten förhållandevis låg i , medan den är hög utomlands. finns flera stater i vilka inflationstakten är högre än den i . Sådana jämförelser ställer bara i relation till omvärlden och säger inget om rörelseriktningen för den svenska ekonomin i sig. Utvecklingen har bestått i en lägre tillväxttakt, högre arbetslöshet, starkare inflation, ökad utslagning av de arbetande, förstärkt regional obalans, allvarligare miljöproblem, snedare inkomstfördelning (till kapitalets förmån) än . Ekonomiska data förra hälft visar mer expansiva drag än data senare hälft, och utvecklingen har inneburit förstärkt stagnation. Också den svenska kapitalismens utveckling stagnerar. Också den svenska kapitalismen uppvisar fördjupade kristendenser. Också den svenska kapitalismen börjar alltmer blotta sin oförmåga att lösa de problem en utvecklad produktionsapparat medför. Vissa av krisens kännemärken drabbar i mindre grad än vad de drabbar andra stater. är i ofas med den allmänna konjunkturutvecklingen i världen. Men det betyder inte att det ej även under den nuvarande s. k. högkonjunkturen förekommer allvarliga ekonomiska problem som också är uttryck för djupnande kristendenser. Den centrala statsapparaten och kommunerna får allt svårare att finansiera sin verksamhet. Utrikesbalansen undergår häftiga svängningar. Obalansen mellan de olika regionerna förvärras. Regeringens politik är inte inriktad på att bryta denna långsiktiga utveckling. Den förmår inte ens se att stagnationstendenserna har en sådan långsiktighet. I stället underordnar sig regeringen kapitalismen. Den försöker att hålla dess svängningar inom rimliga gränser. Den överlåter åt storkapitalet att bestämma huvudinriktningen för samhällsutvecklingen. Dess egen planering och styrning är anpassad till kapitalets krav. Regeringens ekonomiska politik främjar därför i sina grunddrag kapitalismens planlöshet och klasskiktning. Regeringens anpassning till kapitalismen kan sammanfattas i följande fyra punkter: Regeringens målsättning för produktionen är kvantitativ och inte kvalitativ. För regeringen är huvudsaken att det produceras. Men vad som produceras tillmäts ingen eller ringa betydelse. Regeringen tycks inte ha någon ambition att styra produktionen till vad som ger mest nytta för medborgarna. Den knäfaller här för profithushållningens produktionsanarki: produktionens mål är att ge företagsägarna profiter, inte att vara nyttig. Regeringens insatser för näringslivets strukturella utveckling har främjat kapitalkoncentrationen. Den har inte ens försökt styra ekonomin till näringsmässig balans. Den har i stället underlättat snedvridningen av ekonomin genom att hårt prioritera för kapitalet expansiva branscher och företag. Företagsbeskattningssystemet, avskrivnings- och avdragsregler, arbetsmarknadspolitik, allt har som huvudsida att främja koncentrationen. Den regionala obalans som kapitalismens utveckling ger upphov till har man visserligen försökt dämpa med vissa regionalpolitiska åtgärder, men dessa åtgärder har motverkats av regeringens egen s. k. rörlighetsstimulerande politik. Denna har inneburit omflyttningar av människor och produktion på storkapitalets villkor. Det fördelningspolitiska resultatet av regeringens politik är omfördelning till kapitalägarnas förmån. Vi har i det tidigare visat de senaste årens inkomstomfördelning från arbete till kapital. Staten har bidragit till denna. Bolagen svarar för en minskande andel av statens skatteintäkter. Men de får en ökande andel inte bara i form av direkta gåvor och bidrag utan också i form av infrastrukturella insatser, krediter och garantier, rättt till avsättning i skattefria fonder, statliga insatser för forskning och produktutveckling. Regeringen understödjer maktpolitiskt storkapitalet. Genom den ekonomiska politiken hjälper regeringen storfinansen att behärska allt större kapitaltillgångar. Kapital är grunden för kapitalisternas makt. De mäktiga finanshusen sitter inte i orubbat utan i förstärkt bo. Ett konkret exempel på kluvenheten i regeringens politik utgörs av den fjärde APfonden. Denna sades en gång bli ett medel för ökad statlig kontroll över kapitalet. Den har i stället använts för att späda på vissa storföretags kapitaltillgångar. , AGA/, LME, Mo och samt Svenska fläktfabriken har erhållit av det kapital placerat. Köpet av 585 000 Volvoaktier för 100 milj. kr., vid en s. k. riktad nyemission, nästan med att för 100 milj. kr. övertog den holländska bilfabriken , är betecknande. Knäfallet för kapitalismens planlösa utveckling kommer att få allvarligare konsekvenser ju mer kapitalismens kristendenser fördjupas. Redan kan många orimliga förhållanden påpekas. Staten och kommunerna har brist på medel och måste t. o. m. ta stora lån utomlands som företagen nu har i skattefria fonder, vilka om de beskattas skulle inbringa runt 3,5 miljarder till stat och kommuner. Kapitalisterna ges tillstånd till stora utlandsinvesteringar. Valutareserven minskas kraftigt. Man bestämmer sig för lån utomlands för att fylla luckorna. Men man räknar med att amorteringar och räntor kommer att kosta . skjuter man problemen framför sig för att med tillfälliga lösningar lappa ett orationellt och utlevat ekonomiskt system. Kapitalismens kristendenser kan inte i längden dämpas genom stöd till kapitalet. De kan effektivt bara bekämpas i strid mot kapitalet och övervinnas sedan profithushållningen ersatts med socialistisk planhushållning. Det måste vara den ekonomiska politikens huvuduppgift att bidra till att bana väg för denna samhällsomvandling. Vpk har i många sammanhang anvisat nödvändiga delar i en sådan politik. Den kapitalistiska krisen drabbar vissa kategorier av människor särskilt hårt. Många blir utslitna och slås ut från det ordinarie arbetslivet. Ungdomar och kvinnor har särskilt svårt att få arbete. Det är därför nödvändigt med stora insatser för att minska utslagningen på arbetsmarknaden och förbättra för de utslagna. Det är nödvändigt med stora insatser för att minska arbetslösheten bland ungdomen. Kvinnornas rätt till arbete får inte bara bli en allmän fras. En kraftig utbyggnad av barnomsorgen är en nödvändighet för kvinnornas frigörelse. Men det är lika mycket ett krav för barnens rättvisa. Den kapitalistiska krisen är ett hot mot de arbetandes levnadsnivå. Pris- och hyresstegringar måste därför bekämpas aktivt. Särskilt gäller detta livsmedelspriserna. Staten måste upphöra att omfördela till kapitalets förmån. Kommunernas ofta socialt nödvändiga och nyttiga verksamhet skall inte behöva skäras ned för att kapitalisterna skall få utrymme för spekulation och därför att staten brandskattar kommunerna. Mot denna bakgrund vill vi i detta sammanhang resa följande krav som nödvändiga beståndsdelar i en ekonomisk politik i folkflertalets intresse. Till bilden av dagens hör inte endast det frikostiga gynnandet av storbolagen. Den andra sidan av detta är eftersättandet av en rad viktiga sociala mål. Det finns endast ca 60 000 barnstugeplatser i landet. Antalet barn i åldrarna är 785 000, antalet barn med förvärvsarbetande föräldrar resp. förälder är ca 440 000. Härtill kommer de barn i skolåldern som är i behov av plats på fritidshem. Hela problemet accentueras fortlöpande genom att antalet ensamföräldrar tenderar att öka. De tillfälligt förbättrade statsbidragen åstadkom en stimulans i daghemsbyggandet. Härefter visar emellertid planerna en allvarlig försämring när det gäller satsningen på den samhälleliga barntillsynen. Eftersläpningen, som för övrigt kan väntas bli förvärrad, är inte bara kvantitativ utan också kvalitativ. I bakgrunden skymtar en rad faktorer: den pressade kommunalekonomiska situationen, konservatism i många kommunala ledningars attityder, bristande statlig uppföljning osv. Den rådande tendensen är socialt sett negativ. Eftersläpningen i barntillsynen hämmar kvinnornas ekonomiska frigörelse. Den innebär ett eftersättande av barnens behov. Den innebär indirekt ett tillbakahållande av offentliga investeringar, som borde prioriteras högt. Den innebär dämpning i antalet sysselsättningstillfällen inom stat-kommunsektorn. En progressiv politik i de arbetandes intresse kräver från både social och finanspolitisk utgångspunkt en helt annan prioritering av barntillsynens utbyggnad. Staten bör överta större delen av kostnaderna härför. Ett nationellt program för expansion av förskolan bör snabbt göras upp och konsekvent fullföljas. Programmet bör primärt ta sikte på att i ett snabbt steg häva de värsta bristerna på det kvantitativa och kvalitativa planet. Det bör ha målsättningen 50 000 nya platser under vart och ett av . har en stadig ökning kunnat noteras i arbetslöshetens och undersysselsättningens genomsnittliga nivå. Denna långsiktiga trend gör sig gällande tvärs igenom de kortsiktiga konjunkturvariationerna. Två grupper som särskilt hårt drabbats av arbetslösheten är ungdomen och kvinnorna. Typiskt för situationen är att de senaste månadernas AKU-statistik visar att av alla arbetslösa är och att en klar majoritet av dessa är kvinnor. Sannolikt finns ytterligare ett visst mått av dold ungdomsarbetslöshet utöver den redovisade. De allvarliga följderna härav ligger i öppen dag. De arbetslösa ungdomarna stämplas redan från början genom svårigheterna att komma in på arbetsmarknaden. Deras framtida ställning påverkas negativt genom tempoförlusten och svårigheten att skaffa goda yrkesmeriter. Deras ekonomiska och personliga frigörelse hämmas, och många utsätts för alla de socialpsykologiskt negativa verkningar som det innebär att vara beroende av myndigheter, att inte få anknytning till en arbetsgemenskap, att utsättas för inflytelser som kan verka passiviserande och isolerande. En allvarlig sida av frågan utgör den omständigheten att ungdom från arbetarklassen drabbas proportionellt hårdast av alla. Kampen mot ungdomsarbetslösheten kräver ett samlat specialprogram för att bli framgångsrik. Något sådant program har anmärkningsvärt nog aldrig utarbetats eller ställts i utsikt av regeringen. Man har litat till marknadskrafterna, det privata näringslivet och den allmänna, tillfälliga konjunkturuppgången. Inom regeringen har man gjort visst kartläggnings- och utredningsarbete. Detta har dock inte givit till resultat något konkret grepp på frågan. bedrivs över huvud taget ingen samlad verksamhet från arbetsmarknadsverket eller kommunerna i fråga om aktiva åtgärder mot ungdomsarbetslösheten. Den officiella inställningen till ungdomsarbetslösheten präglas tvärtom av undanflykter och fördomar. Sålunda är ett återkommande svar på kritik rörande sättet att handha ungdomens arbetslöshetsfråga, att ungdomen själv (!) inte vill ta arbete i industrin. Sanningen är att industrin stagnerar och att de arbetslösa ungdomarna inte kan söka eller konkurrera om den typ av yrkesarbete som bjuds ut av industrin. Nya sysselsättningstillfällen för ungdomen måste i övervägande mån liksom för andra kategorier sökas inom stat-kommunsektom. Något konkret grepp för att sammankoppla denna sektors expansion med lösandet av arbetslöshetsrågan har dock aldrig tagits. De åtgärder som kommit till stånd har allvarliga svagheter. Beredskapsarbetena för ungdom sätts i gång alltför sent och är inte anpassade till utflödet från skolorna. Utbildningen är tillfällighetsbetonad och innehållsligt snäv. Inga av åtgärderna innebär ambitionen att söka ändra de arbetslösa ungdomarnas samlade sociala situation. Ett specialprogram mot ungdomsarbetslösheten bör rimligen byggas på bl. a. följande grundsatser och åtgärder: ° Arbetsmarknadsmyndigheterna måste göra sin verksamhet uppsökande och skapa kontakt även med de ungdomar som går vid sidan av förmedlingen eller enbart vid dess öppna mottagning. ° Arbetsmarknadspolitiken gentemot ungdomarna måste överge sin nuvarande mestadels socialpolitiska prägel. Den måste i stället kopplas till ett medvetet skapande av nya sysselsättningstillfällen. ° Sysselsättningsprogrammet bör inriktas på att en relativt stor del av den arbetslösa ungdomen skall beredas plats inom sektorn stat-kommun. bör de av vpk föreslagna nya statsindustriema bl. a. inriktas på ungdomsrekrytering. ° En offensiv utbildningspolitik måste förenas med uppsökandet och skapandet av nya arbetstillfällen. Den arbetslösa ungdomens handikapp i detta avseende är ofta svagheten i dess allmänna, utbildning. Höjandet av utbildningsnivån bör ses inte ur näringslivets utan ur en vidare samhällelig aspekt. ° Den arbetslösa ungdomen bör anslutas till socialförsäkringssystemet. Rätt till meningsfullt arbete för alla De kapitalistiska marknadskrafterna har bl. a. tagit sig uttryck i alltmera ohämmad rovdrift med de lönarbetande. Vid rationalisering och strukturomvandling, som är dagens lösen, slås allt fler ut ur den ordinarie produktionen och förklaras som handikappade partiellt arbetsföra och hamnar hos arbetsvärden. Den svenska arbetsmarknaden är sedan mer än ett tiotal år tillbaka indelad i två sektorer: en första och en andra rangens arbetsmarknad den öppna marknaden och den s. k. arbetsvärden. De som fyller arbetsköparnas krav på produktivitet betecknas som arbetsmarknadens A-lag. De övriga, de utslagna och handikappade, framställs helt cyniskt som B-laget. Utslagningen har varit oroväckande, och kravet på produktivitet ställs av företagsägama allt högre. Det finns bedömare som anser att av de sysselsatta inte fyller dessa krav. Vid företagsnedläggningar, rationaliseringar eller inskränkningar i driften blir de arbetslösa och har sedan inga möjligheter att komma tillbaka. De hamnar hos arbetsvärden. Enligt I. , Handikappade i arbetslivet, i , säger en företrädare för företagarvärlden i samband med intervjuer om handikappade i arbetslivet följande: Med nuvarande höga rationaliseringstakt inom industrin, de fortlöpande löne- och kostnadsstegringama, arbetstidsförkortningen och låglönemas avskaffande, kommer vi inom industrin att tvingas betrakta alla individer under medelmåttan som handikappade. Detta cyniska betraktelsesätt har också slagit igenom på svensk arbetsmarknad. Utslagningen av lönarbetare från de ordinarie arbetsplatserna blir alltmera omfattande, allt fler hamnar inom arbetsvärden. Vpk har i motioner till riktat uppmärksamheten på dessa icke människovärdiga förhållanden. Regeringen tillsatte en utredning, vilken ännu inte presenterat några slutgiltiga resultat. sysselsattes inom arbetsvärden något mer än 4 000 personer. Ar 1965 hade siffran stigit till 11 000 var personer sysselsatta inom arbetsvärden 30 000, varav omkring 12 000 på skyddade verkstäder, 9 000 i arkivarbeten och nära 7 000 i särskilda beredskapsarbeten. redovisades följande siffror i runda tal: skyddade verkstäder 16 300, arkivarbeten 14 400, särskilda beredskapsarbeten 15 000 och halvskyddad sysselsättning 7 900 eller sammanlagt 53 600. Alltså en kraftig ökning med över 23 000 personer. Läggs härtill en tredjedel av de inom arbetsmarknadsutbildning sysselsatta, vilka enligt gängse uppfattning betraktas som varande handikappade och utslagna från ordinarie arbetsplatser, blir siffran omkring 70 000 personer som arbetar med en sysselsättning direkt subventionerad av samhället. Siffran skulle givetvis ha varit betydligt högre om inte anpassning skett via sociallagstiftningen till utvecklingen på arbetsmarknaden, då det numera går att erhålla förtidspension redan på grund av arbetsmarknadsskäl. För de sysselsättningsformer det här är fråga om gäller att det är sysselsättningen som är det primära, den produktiva insatsen blir sekundär. Det rådande systemet skapar en situation där arbetets meningsfullhet blir en andrarangsfråga. Detta förhållande måste ha en starkt negativ inverkan på den rehabiliterande effekt som det skyddade arbetet borde ha. gäller för dessa sysselsättningsformer att de i första hand är reserverade för dem som har blivit utslagna på arbetsmarknaden och som därmed klassas som handikappade. Häri ligger således en segregation.