mot · FZ02129 · 1975-11-21 00:00:00 — 1975/76 129-132 av herrar och i med anledning av propositionen 1975/76:67 med förslag till terräng Att trafiken med snöskoter och andra terrängfordon har negativa följdverkningar har inte varit okänt. Krav framfördes också tidigt från naturvårdshåll om reglering av snöskotertrafiken. Men det dröjde ända till 1972 innan regeringen ansåg tiden vara mogen för viss sådan reglering. Genom att man inte från statsmakternas sida insåg denna trafiks nackdelar har möjligheterna att begränsa den minskat. Antalet snöskotrar angavs 1972 till ca 20 000. Enligt propositionen var antalet registrerade snöskotrar ca 28 500. Det bör då påpekas att undersökningar som låtit göra tyder på antalet snöskotrar, som används, är betydligt högre - uppskattningsvis ligger det mellan 35 000 och 40 000. De inskränkningar i "rätten att fara fritt med snöskoter som finns är få. Denna "rätt har av många kommit att uppfattas som tämligen total. Det är därför nu inte minst psykologiskt svårare att göra inskränkningar i denna "rätt" än fallet skulle ha varit om regeringen tidigt insett problemens art och svårighet, reglerat trafiken och låtit den kanaliseras på ett godtagbart sätt. Insatserna har kommit åtskilliga år . Barmarkskörning förbjuds nu generellt. Det är bra. Här går det - eftersom verksamheten ännu inte hunnit bli så omfattande - att utan att några motsättningar uppstår förhindra en verksamhet som skulle kunna bli ett ännu allvarligare hot mot miljön. Detta är omöjligt när det gäller snöskotertrafiken. Vid behandlingen av regeringens lagförslag 1972 väcktes från samtliga partier motioner med krav på skärpningar. Riksdagsmajoriteten kompromissade dock och gjorde lagen tidsbegränsad. Regeringen och berörda myndigheter skulle ägna frågan stor uppmärksamhet och framlägga förslag till de ytterligare åtgärder som kunde befinnas påkallade. I en reservation av () förordades lagskärpning. har därefter gjort vissa undersökningar och efter samråd med en del andra verk och berörda länsstyrelser lagt fram förslag till åtgärder för att minska olägenheterna av trafiken i terräng med motordrivna fordon. I rapporten diskuteras två principalternativ för reglering av snöskotertrafiken. Det ena innebär generellt förbud mot skotertrafik från vilket vissa områden och leder kan undantas. Det andra innebär att det skall vara tillåtet att färdas fritt, såvida inte lokala eller regionala förbud har utfärdats. Efter diskussion om alternativens för- och nackdelar stannar för det senare, som således i stort överensstämmer med hittillsvarande pro 1 1975/76. Viktigt för detta ställningstagande synes enligt rapporten ha varit skoteråkarnas negativa inställning till ett generellt förbud, som skulle kunnat medföra att samarbetet mellan de naturvårdande myndigheterna och skoterorganisationerna försvåras. Noteras bör dock att en av projektledarna i arbetsgruppen, , förordat generellt förbud med undantag. Hans uppfattning har vid remissbehandlingen fått stöd av bl. , , , , , , och . Regeringens proposition bygger dock på förslag. Vi vill då understryka att vi instämmer i vad som anförts i propositionen när det gäller reglering av barmarkskörning och förbudet att medföra jaktvapen vid färd med terrängfordon. Förslag härom har för övrigt tidigare framförts från folkpartihåll. Vi uppehåller oss här speciellt vid frågan om hur regleringen av snöskotertrafiken bör utformas. Användningen av sådana fordon har både positiva och negativa följdverkningar, som måste vägas mot varandra. Till fördelarna hör att snöfordonen är värdefulla nyttofordon i renskötseln, för ödemarksbor, skärgårdsbor och turistnäring, för vissa yrkesgrupper, t. ex. inom kommunikation och skogsbruk, och i räddningstjänst, gränsbevakning m. m. I renskötseln har snöskotern inneburit mycket stora fördelar. För människor i glesbygd och skärgård, där kommunikationerna är omöjliga utan snöskotern, har den medfört en standardhöjning. Till nackdelarna hör bullerstörningar i bl. a. marker där buller annars aldrig förekommer, störningar i djur- och fågelliv, skador på mark, skogsplanteringar och annan vetetation, anmärkningsvärt stor nedskräpning, underlättande av olaglig jakt och olagligt fiske, fler snöskoterhaverier med åtföljande fjällräddningsuppdrag, okynneskörning nära bebyggelse och i friluftsområden. Det är nödvändigt att vid denna avvägning göra åtskillnad mellan nyttotrafik och nöj est rafi k". Vi har samma uppfattning som kommer till uttryck i propositionen när det gäller att ge samer, glesbygds- och skärgårdsbor m. fl. rätt att använda terrängfordon i sin yrkesutövning, för transporter etc., dvs. för nyttotrafik, liksom givetvis även i vad avser trafik för polis-, ambulans- och räddningstjänst. I dessa fall måste undantag göras oavsett vilken princip för reglering man väljer. Vi har på dessa punkter alltså inte någon annan mening än den som redovisas i propositionen. Frågan om nöjes- och fritidskörningen måste ses i relation till allemansrätten. Det är vår uppfattning att generellt tillstånd att färdas med snöskoter inte är förenligt med gällande tolkning av allemansrätten. De nackdelar vi redovisat talar enligt vår mening för en hård reglering av snöskotertrafiken enligt principen generellt förbud med vissa undantag. Arbetsgruppen har också konstaterat att man därigenom skulle komma till rätta med merparten av de olägenheter som snöskotrarna orsakar. Arbetsgruppens uppfattning att man i stort sett kan nå samma resultat med lokala/regionala förbud kan vi inte instämma i. Vi delar här experten uppfattning. Vi anser dessutom att vissa aspekter såsom frågor om fjällräddningens kapacitet, nedskräpningen och definitionen av vad som är att betrakta som snötäckt mark inte fått tillräcklig uppmärksamhet i utredningsarbetet. Vi kan vidare inte finna att ett generellt förbud med undantag skulle medföra några mer påtagliga administrativa problem. Vi förordar därför en lagstiftning som bygger på denna princip och som finns beskriven också av arbetsgruppen. Principiellt ligger fördelarna med denna lagutformning i att man klart konstaterar att skoteråkning inte är någon allmän rätt över allt, utan en aktivitet för vilken särskilda områden upplåts. Det är sannolikt att alternativet med lokala/regionala förbud först kommer att leda till att ens de allra mest skyddsvärda områdena kommer att stängas för snöskoterkörning. Skadeverkningarna kan därmed bli bestående, inte minst från zoologisk synpunkt. Vi vill också betona att en sådan lagstiftning givetvis inte innebär stopp för alla dem som vill använda snöskotern för fritidsändamål. Stora områden kommer att kunna upplåtas för trafik. Speciella snöskoterleder skulle också behöva byggas ut för att kanalisera trafiken. Vi föreslår därför att vid sin behandling av propositionen beslutar anta lagförslaget i de delar det avser barmarkskörning, undantag för körning i räddningstjänst eller viss näringsutövning, för yrkesutövning etc. Däremot bör sådan ändring göras i lagen att annan körning på snötäckt mark förbjuds generellt, utom i de områden för vilka regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer utfärdar tillstånd. Det får ankomma på utskottet att formulera härför erforderliga ändringar i förslaget till lag. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs att beslutar anta förslaget till terrängkörningslag med de ändringar som föreslagits i motionen, innebärande att körning med terrängfordon på snötäckt mark, som ej är att hänföra till nyttotrafik, tillåts endast i särskilt avgränsade områden eller längs leder som upprättas för ändamålet. () fp) 1* 1975/76.