mot · FY022113 · 1975-04-16 00:00:00 — med anledning av propositionen 1975: 92 om sänkning av den statliga inkomstskatten, m. m. De faktiska boendekostnaderna påverkas av många faktorer. Genom den ständiga inflationen och därmed sammanhängande starkt stegrade produktionskostnader ökar kostnaden för bostadsbyggandet. Härtill kommer ökade markpriser, särskilt i tätorter och andra attraktiva områden. Det är både förklarligt och i och för sig önskvärt att fler och fler söker ordna sin bostadsfråga i form av enfamiljshus. Denna utveckling är särskilt betydelsefull för familjer med barn. Man kan endast beklaga att denna trend ofta bidrar till en kraftig prisstegring för enfamiljshus. Med betydande skattemedel bidrar såväl staten som kommunerna genom lån och markanskaffning för att hålla anskaffningskostnaderna på en rimlig nivå. Många uppskattar dessa ansträngningar från det allmännas sida och gör betydande insatser genom eget arbete och besparingar, som möjliggör fortlöpande amorteringar på lånen. Detta är för många det naturliga, och det innebär att man löst sin bostadsfråga på lång sikt. Man räknar med att den faktiska boendekostnaden skall minska, allteftersom amorteringarna nedbringar ränteutgifterna. För sådana lojala medborgare innebär de efter hand höjda taxeringsvärdena snarare en fiktiv än en verklig tillgång. Det finns för dem ingen anledning att önska sig ökat formellt förmögenhetsvärde, så länge familjens sammansättning och arbetstillfällets fortbestånd gör det möjligt att behålla bostaden. Denna kategori medborgare medverkar inte till att prisläget för bostäderna drivs upp. Särskilt kännbar är denna kostnadsstegring för ny tillträdande familjebildare, pensionärer och andra villaköpare, som inte har möjlighet att sälja en tidigare innehavd fastighet med betydande vinst. Här blir den faktiska boendekostnaden en allvarlig realitet. I många fall får det allmänna träda emellan genom bostadsbidrag, som okar skattebelastningen mera, ju högre kostnadsläget för bostäderna blir. Att angripa de ofta oförtjänta värdestegringarna genom realisationsvinstbeskattning är en dellösning, men enbart genom en sådan åtgärd kommer man inte till rätta med hela problemet. Det är förklarligt att det allmänna anpassar förmögenhetsvärdet ge1 1975. nom återkommande höjda taxeringsvärden. Den nu aktuella omtaxeringen visar dock hur orättvist denna ofta utfaller. Ett helt vanligt eget hem, som råkar ligga i ett senare som attraktivt betraktat område, kan plötsligt bli en lyxvilla. Trots försök till anpassning av gränserna för intäktsvärdenas påverkan av det slutliga intäktsbeloppets storlek, står det för många klart att vi inte i längden kan behålla ett system av nuvarande art för att dels bereda lojala bostadssparare en önskvärd rimlig faktisk boendekostnad, dels komma till rätta med en från samhällets synpunkt berättigad beskattning av oförtjänta vinster, som driver upp kostnaderna för bostäder av detta slag. Det måste vara av stor betydelse att kommunerna får möjlighet att vid tillhandahållandet av tomtmark för villabebyggelse tillförsäkra rimliga garantier för att det allmännas tjänster inte missbrukas genom ett upprepat utnyttjande med spekulationsvinster och ett uppdrivande av kostnadsläget som följd. En samordning närbelägna kommuner emellan är därvid angelägen. Ett förhållande som i detta sammanhang också är av betydelse är den faktiska årskostnaden för fritidsbebyggelse. Sådana fastigheter ligger ofta i annan kommun än hemortskommunen. Då tillgodogöres inte ägaren det grundavdrag som varit . och som föreslås bli höjt. Också för fritidsbebyggelsen är det angeläget att bromsa kostnadsstegringen och årskostnaden. Detta framstår särskilt tydligt i sådana ganska vanliga fall då ägaren efter uppnådd pensionsålder eller eljest under aktiv arbetsålder inrättar fritidsbostaden till permanentbostad. I många fall råkar fritidsbostäder ligga inom områden som långt efter förvärvet blivit attraktiva med mycket betydande höjning av taxeringsvärdet som resultat. För den som förvärvat sin fritidsfastighet med tanke på långsiktig användning är den faktiska årskostnaden därför ofta helt jämförbar med vad som i denna motion åsyftas med den faktiska boendekostnaden. I detta sammanhang förtjänar det att påtalas verkan av den praxis som synes vara vanlig inom t. ex. sparbankernas utlåningsverksamhet. Har ett från början lågt taxeringsvärde gällt, så har gränsen för förmånligaste utlåningsränta beräknats inom ett belopp som motsvarar av detta ursprungliga taxeringsvärde. Även om taxeringsvärdet senare har fördubblats, eller kanske t. o. m. flerdubblats, så ändras inte gränsen för den förmånligaste räntesatsen. I förening med krav på betydande amortering verkar denna något egendomliga praxis uppdrivande på den årliga kostnaden och skapar inte sällan svårigheter för ägare att behålla fritidsfastighet. Besvikelsen över de årliga kostnaderna för ett fortsatt utnyttjande av en tillgång som förvärvats med tanke på långsiktig användning till rimlig kostnadsnivå uppvägs inte av en aldrig så betydande ökning av förmögenhetsvärdet. Som en sammanfattning av vad som här ovan anförts kan gälla: Det måste från såväl samhällets som medborgarnas synpunkt vara angeläget att kostnadsstegring för bostadsfastigheter men också för fritidsfastigheter i görligaste mån begränsas. De faktiska boendekostnaderna bör hållas nere. Detta har betydelse både för ägarna och för kommunerna, genom att bostadstilläggen ej onödigtvis ökas. Tillvaratagandet av samhällets intressen i fråga om utnyttjandet av de tjänster som ges bostadsbyggare måste kunna ske på sådant sätt att oskäliga vinster inte uppstår och inte medför ökning av saluvärdena för bostäder på sätt som ofta sker. De med jämna mellanrum vidtagna taxeringshöjningama påverkar ofta de faktiska boendekostnaderna och årskostnaderna på ett onaturligt sätt genom sammankopplingen med förmögenhetsvärdenas ökning. Anpassning av beräkningsreglerna för intäktsvärdena löser ofta inte dessa problem. Beskattning av vinster och ökade förmögenhetsvärden bör kunna ske på sådant sätt att de faktiska boendekostnaderna och årskostnaderna för fritidsfastigheter inte oskäligt påverkas. Vid sammanvägning av de olika förhållanden som bör beaktas i detta sammanhang framstår också kommunernas intressen av skäliga värdebelopp för fastighetsbeskattning. Att rätten till avdrag i fråga om gäldränta slår olika i olika inkomstlägen och påverkar den faktiska boendekostnaden är ett känt förhållande. Att intäktsvärdena för obestridligt lyxbetonad bebyggelse i samband därmed måste vara förhållandevis högre är naturligt. Men beskattningen av en onormal höjning av fastighetsvärdena bör hanteras i annat sammanhang än genom höjning av de faktiska boendekostnaderna. Med hänvisning till vad här anförts anser jag det angeläget att de frågeställningar som här aktualiserats blir föremål för en ingående utredning före en kommande omtaxering av fastighetsvärdena. Om uppdraget anförtros någon redan verksam utredning eller om en helt ny utredning behöver tillsättas, är för mig inte avgörande. att uppdrar åt regeringen att utreda frågan om nya former för att komma till rätta med de oskäliga prisökningarna på fastighetsvärdena och de faktiska boendekostnadernas ökning, utan de nackdelar som nuvarande återkommande omtaxering av fastigheterna medför, samt i övrigt härvid beakta vad i motionen anförts.