mot · FY021876 · 1975-03-17 00:00:00 — av i m. fl. med anledning av propositionen 1975:9 om reformering av högskoleutbildningen m. m. Det är naturligt att det reformarbete som genomförts på de lägre nivåerna inom utbildningssystemet följs upp med en reformering av utbildningen också på högskolenivå. En rad problem som rör sambandet mellan den nya gymnasieskolan och högskoleutbildningen behöver lösas. Men även många andra skäl talar för en högskolereform. Samhällsutvecklingen som helhet har skapat nya utbildningsbehov. Utvecklingen, såväl inom utbildningsområdet som inom samhället i övrigt, har skapat nya behov och krav på utbildningssystemet. Den yngre generationen har en bredare och bättre utbildning än flertalet äldre människor. Inom de flesta yrkesområden finns numera behov av eftergymnasial utbildning. Högskoleutbildning måste således också omfatta utbildningar som inte leder fram till traditionella akademikeryrken och även tillgodose krav på utbildning som en äldre generation med rätta ställer. Eftergymnasial utbildning måste bli en möjlighet för alla. Högskolans utveckling skall ske i ett perspektiv av återkommande utbildning. Nya utbildningslinjer och ämneskombinationer är nödvändiga. måste kortare högskolekurser inrättas i ökad utsträckning för att ge möjlighet till kompletteringsstudier. En inriktning mot återkommande utbildning förutsätter också motsvarande anpassning av arbetslivet. De anställdas lagstadgade rätt till ledighet för studier måste poängteras i detta sammanhang. För att kraven på den eftergymnasiala utbildningen från individer och samhälle skall kunna tillgodoses krävs en organisation som är präglad av smidighet och flexibilitet. Viktiga inslag i en sådan organisation bör vara ett ökat lokalt inflytande över utbildningen och en vidgad kontakt mellan utbildningsorganen och samhället i övrigt. Av allmänna, sociala och demokratiska skäl, men också med hänsyn till högskolans vidgade uppgift inom utbildningssystemet, är det viktigt att högskolan öppnas för nya grupper i samhället. utestängs många människor direkt eller indirekt från högskoleutbildning genom gällande behörighetsregler, avståndet till utbildningsorten, de ekonomiska villkoren för studerande etc. Högskolans nya uppgifter, inte minst dess roll i ett system med återkommande utbildning, förutsätter att samhället aktivt söker reducera dessa hinder. Kompetensreglerna måste därför reformeras, utbyggnaden av nya högskoleutbildningar måste ske även utanför de stora högskoleorterna, och de studiesociala villkoren måste förbättras och anpassas till de nya grupper studerande som högskolan vänder sig till. Även vissa förslag som lämnas i proposition 1975:23 om vidgad vuxenutbildning och studiestöd åt vuxna är av stor betydelse i detta sammanhang. Som framgår av det ovan anförda finns ett betydande behov av en reformering av den högre utbildningen. Den nu föreliggande propositionen grundas utbildningsutredning. Denna utredning har inte varit parlamentariskt sammansatt. Riksdagspartiernas insyn har skett genom en referensgrupp, knuten till utredningen. har kritiserat den ordningen och krävt att högskolereformen skulle anförtros åt en parlamentarisk utredning på sedvanligt sätt. U 68:s huvudbetänkande blev föremål för en intensiv debatt såväl bland grupper inom högskolan som inom organisationerna på arbetsmarknaden. Särskilt lärare och studerande vid högskolorna var kritiska till förslaget. Med hänsyn till det sätt på vilket det tidigare utredningsarbetet bedrivits och med hänsyn till att vi ansåg det vara av stor betydelse att särskilt överväga de invändningar som framkommit mot förslaget vid remissbehandlingen föreslog tillsammans med att en särskild beredning skulle tillkallas för översyn av U 68:s förslag.Utbildningsministern tillkallade också en sådan grupp, U 68-beredningen, vilken redovisade en principskiss av högskolereformen. U 68-beredningen tvingades arbeta under en otillfredsställande tidspress och endast , då möjligheterna till kontakt med inom högskolan verksamma är små. Det hade varit önskvärt att beredningen lått vidare uppgifter och bättre tid för sitt arbete. Beredningen har också påtalat detta. Trots detta innebar tillkallandet av beredningen ett värdefullt och viktigt led i arbetet på högskolereformen. Beredningens förslag har också genomgående fått ett väsentligt mer positivt mottagande än U 68:s ursprungliga förslag. Propositionen bygger också i väsentliga delar på beredningens förslag. I det följande kommer vi att uppehålla oss endast vid frågor där vi har gentemot propositionen avvikande uppfattning. Vidgat tillträde till högre studier I propositionen 1975:9 föreslås, på grundval av kompetenskommitténs betänkande, ändrade regler för behörighet och tillträde till högre studier. Förslaget bygger riksdagsbeslut om gymnasieskolans kompetensvärde, innebärande att var och en som genomgått minst tvåårig linje i gymnasieskolan och har kunskaper i engelska och svenska motsvarande tvåårig social linje är allmänt behörig till högskolestudier. Det nu föreliggande förslaget innebär i korthet att allmän behörighet också skall föreligga och yrkeslivserfarenhet. särskilda forkunskapskrav upp för tillträde till olika ämnen och linjer. För behörighet till viss utbildning i högskolan krävs ett betygsmedelvärde av lägst 3,0 i de ämnen där särskilda förkunskapskrav är uppställda för utbildningen i fråga. Antagning skall i princip ske endast till första årets studier och därefter successivt, och förkunskapskraven relateras endast till de studier som är aktuella vid varje antagningstillfälle. Sökande från folkhögskolor och vissa med gymnasieskolan jämförbara utbildningsvägar får tillgodoräkna sig de kunskaper de har. När det gäller enstaka kurser och personer som nått allmän behörighet genom ålder och yrkeslivserfarenhet skall de särskilda förkunskapskraven främst ses som en information till de studerande. Antagning till all högskoleutbildning skall i princip vara begränsad och ske centralt. Även nu fria utbildningar, bl. a. vid de filosofiska fakulteterna, skall således spärras. Vi återkommer senare till denna fråga. Inom den spärrade utbildningen skall urvalet av behöriga sökande ske i huvudsak på grundval av fyra kvotgrupper. Sökande från treåriga linjer i gymnasieskolan förs till grupp I, sökande från tvååriga linjer förs tili grupp II, övriga behöriga sökande förs till grupp III med undantag för sökande med utländsk förutbildning, vilka förs till grupp IV. Platserna skall fördelas mellan kvotgrupperna I till III genom proportionell kvotering. Inom kvotgrupperna skall studerande rangordnas med avseende på medelbetyg och arbetslivserfarenhet och inom kvotgrupp III även medelst ett frivilligt studielämplighetsprov. För att garantera en direkt väg från ungdomsskolan till högskolestudier skall av platserna inom varje kvotgrupp garanteras sökande med endast betygspoäng. Enligt vår mening måste urvalssystemet formas så att det främjar en jämnare social rekrytering till högskolan. måste det utformas så att det inte skärper betygscentreringen av undervisningen i gymnasieskolan. Av den anledningen finnér vi det vara rimligt att såväl betyg, arbetslivserfarenhet som studielämplighetsprov används som urvalsinstrument. () föresiog att man inom varje kvotgrupp skall ha en undergrupp, som till sin storlek bestäms genom proportionell kvotering mellan det antal som har arbetslivserfarenhet som merit och det totala antalet sökande i gruppen. Till platserna i undergruppen antas de sökande på den sammanlagda poängen av betyg och arbetslivserfarenhet, medan antagningen i övrigt sker på betyg. Undergruppen skall enligt förslaget, oavsett utfallet av den proportionella kvoteringen, alltid omfatta av hela gruppens platser. Genom denna modell tillgodoses två viktiga intressen: den stimulerar de sökande till högskolan att skaffa sig arbetslivserfarenhet och den omöjliggör en antagning på enbart betygsmeriter. De flesta remissinstanserna tillstyrker KK:s förslag, även om en del, bland dem LO, finner att systemet kommer att innebära en för låg värdering av arbetslivserfarenhet. Propositionens förslag har inte varit föremål för remissbehandling, och dess effekter i skilda avseenden är svåröverskådliga. Enligt vår mening bör KK:s förslag väl kunna tillgodose kraven på en bättre social rekrytering till högskolan med bibehållen möjlighet till direkt övergång från gymnasieskola till högskolestudier. Förslaget bör därför genomföras. Effekterna av det nya urvalssystemet måste följas noggrant. När tillräcklig erfarenhet vunnits bör regeringen redovisa resultatet av urvalssystemet för . Departementschefen föreslår central antagning till alla allmänna utbildningslinjer och sådana lokala och individuella utbildningslinjer där de inledande två terminerna motsvaras av studier på allmän utbildningslinje. Den centrala antagningen omfattar endast de inledande två terminerna. Journalistutbildningen undantas tills vidare från detta system. Argument för en central antagning är att en sådan ger bättre möjligheter till behörighetskontroll och rangordning enligt riksgiltiga kriterier, att den underlättar den enskildes kommunikation med högskoleorganisationen och att en från resurssynpunkt effektivare fördelning av resurserna mellan läroanstalterna kan ske. Kraven på lokal planering kommer att öka med den föreslagna antagningsmodellen, och en särskild arbetsgrupp skall mot den bakgrunden göra en översyn och utveckling av informationssystemet inom den vidgade högskolan. På s. 537 påtalar departementschefen att en central antagningsorganisation för hela högskolefältet kommer att bli mycket personalkrävande. Inom betydande delar av högskoleväsendet sker antagningen centralt Det kan från många utgångspunkter vara ändamålsenligt att samordna denna till ett datorbaserat system såsom kompetenskommittén föreslagit. Enligt vår mening bör förutsättningarna för en lokalisering till av den centrala antagningsorganisationen närmare utredas och förslag presenteras i lokaliseringsfrågan. Det finns små möjligheter att bedöma effekterna av en totaldimensionering av alla utbildningslinjer inom högskolan. De olika utbildningslinjerna kommer att presenteras först om . Effekterna i olika avseenden är dåligt utredda. Det gäller inte minst frågan om hur man vid de lokala enheterna skall agera vid antagning efter det inledande studieprogrammet, om antalet sökande överstiger antalet platser. Vi vill för vår del inte införa nya spärrar mitt i en utbildning. , med en vikande studerandetillströmning till bl. a. de fria fakulteterna, fyller dessutom en antagningsbegränsning knappast någon praktisk funktion. Studerande, som söker sig till ospärrad utbildning, kommer att avvisas endast om behörighetskraven inte uppfyllts. Något påtagligt behov av nya spärrar inom högskolan föreligger således inte . U 68-beredningen framhöll för sin del att ett system för totaldimensionering av högskoleutbildningen borde utarbetas, innefattande vid behov begränsning av antagningen till linjer eller kurser. Enligt vår mening bör inte nu fatta principbeslut om generell antagningsbegränsning. Om en generell antagningsbegränsning bedöms nödvändig, bör ett detaljerat förslag utarbetas och underställas . Ett av de motiv som angetts för att nu införa nya spärrar inom högskolan är att skapa bättre möjligheter till planering vid de olika enheterna och institutionerna. Den centrala antagningen kan också ha vissa informationsfunktioner. Dessa syften kan dock tills vidare väl tillgodoses genom en väl utbyggd studievägledning och yrkesorientering samt genom att studerande åläggs att anmäla sina studieplaner före studiernas början. Vi finner att en sådan ordning bör tillämpas tills vidare. Vi förordar också att antagningen skall ske lokalt för ospärrad utbildning. Härigenom behöver inte en kostnadskrävande central organisation byggas ut på det sätt som propositionen föreslår. En lokal antagning innebär dessutom en enklare och smidigare ordning även för den enskilde. Det är viktigt att det samlade utbudet av högskoleutbildning kan formas så att det effektivt tjänar såväl samhällets behov som individernas önskemål. Detta förutsätter ett betydande utrymme för initiativ vid institutioner och högskoleenheter men också viss samordning regionalt och centralt. Departementschefen ansluter sig i propositionen till U 68-beredningens förslag på dessa punkter. Varje statlig högskoleenhet skall ledas av en styrelse. Den skall ha inseende över enhetens verksamhet i dess helhet och inom angivna ramar besluta om organisation och olika organs sammansättning. Den skall vidare förvalta och fördela till enheten anvisade resurser och svara för härmed sammanhängande planeringsuppgifter rörande grundläggande utbildning och forskning. Styrelsen skall avge anslagsframställningar i dessa delar. Anslagsframställningar till forskning och forskarutbildning skall dock göras av fakulteter/sektioner eller organ inom dessa. Styrelsen skall dessutom inrätta de lokala och individuella utbildningslinjer sorn enbart berör enheten. Anställda och studerande skall ha en stark ställning i enhetsstyrelserna. Departementschefen ansluter sig i princip till den av U 68-beredningen skisserade sammansättningen innebärande att 2/3 av ledamöterna hämtas bland studerande och anställda och 1/3 bland företrädare för allmänna intressen. Vi finnér det vara viktigt att majoritetsförhållandet mellan internt och externt rekryterade styrelseledamöter kan bibehållas i stort sett enligt beredningens förslag, även om vissa variationer självfallet kan vara motiverade. Skulle däremot vägande motiv finnas för att de allmänna intressena får majoritet i styrelsen, finner vi det vara en principiell fråga av sådan art att den bör underställas . Företrädare för allmänintresset bör utses av värdkommun och landsting. Organisationskommittéerna bör överväga möjligheten att inom enheterna välja rektor där så sker . Inom enheterna skall resurserna organiseras i stort sett på samma sätt som med institutionerna som bas. Som sammanhållande organ för utbildningslinjerna skapas särskilda linjenämnder över hela högskoleområdet. har att fullgöra sådana samordningsuppgifter inom linjen som rimligen inte kan handhas av de enskilda institutionerna. skall fastställa lokal plan för allmän utbildningslinje liksom utbildningsplan för lokal utbildningslinje. Inom givna ramar skall institutionerna få större frihet, bl. a. vid val av kurslitteratur och i vad gäller institutionens organisation. Kompetensfördelningen mellan linjenämnd och instution måste avgöras från linje till linje. Vi vill understryka betydelsen av att man i den fortsatta bedömningen kring dessa frågor beaktar betydelsen av stor frihet för institutionerna. Linjenämnderna skall enligt propositionen i huvudsak ha sammansättningen 1/3 studerande, 1/3 lärare och 1/3 företrädare för arbetslivet. Den exakta sammansättningen avgörs av en hetsstyrelsen. Enligt vår mening är det värdefullt om företrädare för arbetstagare och arbetsgivare kan följa och ge synpunkter på den fortlöpande verksamheten vid högskolan. Vi vill emellertid ifrågasätta om en fast representation av detta slag i linjenämnden är den mest lämpliga lösningen. Andra lösningar torde bättre kunna tillgodose det avsedda ändamålet. En fast representation enligt propositionens förslag kommer nämligen att innebära att företrädare för arbetslivet har att delta i beslut om en rad rutinärenden utan allmänt intresse. En möjlig väg är att studerande och lärare själva avgör ärenden av löpande rutinkaraktär, medan hela linjenämnden sammanträder när det gäller fråga av betydelse för linjens allmänna utveckling. Andra möjligheter är att arbetslivsrepresentanterna knyts till linjenämnderna genom någon form av adjungering. Kontaktkonferenser mellan linjenämnd och arbetslivet kan också prövas. Det bör ankomma på organisationskommittéerna att finna lämpliga lösningar i detta sammanhang. Vi ser med tillfredsställelse att den s. k. FNYS-verksamheten nu permanentas men anser det vara angeläget att erfarenheten av den hittillsvarande verksamheten presenteras för och att därvid resursfrågorna särskilt analyseras. Högskoleväsendet skall indelas i sex regioner. 1 varje region skall finnas en regionstyrelse där 2/3 av ledamöterna representerar allmänna intressen och 1/3 representerar inom högskolan verksamma. Företrädarna för allmänintresset skall utses genom länsstyrelserna, enligt den modell länsberedningen föreslagit, och övriga skall utses av regeringen efter förslag av studerande- och personalorganisationer. Enligt vår mening är det viktigt att roll i vad gäller samordningsfrågor inom regionen poängteras. Till dessa samordningsfrågor hör den övergripande planeringen av utbildningsutbudet inom regionen som helhet. Med en sådan betoning av regionstyrelsernas ansvar är det naturligt att allmänintresset får en för ankring genom de direktvalda församlingarna. Propositionens förslag i vad gäller utseende av regionstyrelserna kan dock inte accepteras, bl. a. av det enkla skälet att länsstyrelsernas framtida organisation ännu inte är avgjord. Enligt vår mening bör representanterna för allmänintresset utses av de folkvalda organen inom regionen, och företrädarna för högskolan bör utses av dem som är verksamma inom högskolan. Respektive landsting - eller kommun utanför landsting - inom regionen bör utse minst två ledamöter vardera i . Den närmare sammansättningen i de olika regionerna bör övervägas inom organisationskommittéerna. Regionstyrelserna får således viktiga uppgifter i vad gäller övergripande planering av utbildningsutbudet inom regionen och utbildningens anknytningtill forskningen. Inrättandet av regionstyrelserna öppnar nya möjligheter till decentralisering av beslut från central till regional nivå. Sådana möjligheter torde finnas utöver de som U 68-beredningen pekat på och som föreslås . En särskild arbetsgrupp bör se över ansvarsfördelningen mellan UHÄ och regionstyrelserna med inriktning på att beslutsfattandet så långt möjligt skall föras över från central till regional och lokal nivå. U 68-beredningen ansåg det vara utomordentligt angeläget att ett mer direkt forskningssamband successivt utvecklas för de slag av högskoleutbildning som f. n. saknar sådant samband liksom att särskilda ågärder vidtas för att tillgodose kraven på forskningssamband för utbildningen på högskoleorter som saknar permanent forskningsorganisation. Beredningens förslag innebar på en rad punkter viktiga principiella ställningstaganden för en bättre forskningsanknytning. Forskarutbildningens rekryteringsbas bör vidgas till att avse även sådana högskoleutbildningar som meddelas vid enheter utan forskning. Rekryteringen till forskarutbildning från grundutbildning utanför universitetsorterna bör underlättas. Innehavare av lärartjänster, som företrädesvis är avsedda för forskning och forskarutbildning, bör få sitt ansvarsområde vidgat till även andra slag av enheter än sådana där forskning och forskarutbildning bedrivs. Resurser för grundutbildning och forskning/forskarutbildning skall hållas samman ämnesområdesvis, vilket skall vara vägledande för institutionsindelningen. De ansvariga organen för forskning/forskarutbildning skall kunna föra fram förslag rörande förändringar av grundutbildningens innehåll och organisation betingade av den vetenskapliga utvecklingen. Alla ordinarie universitetslektorer inom en region bör ingå i berörd fakultet/sektion. Lärare inom den grundläggande utbildningen bör få fullgöra viss del av sin tjänst inom forskning och forskarutbildning. Forskningsprojekt, som inte kräver tung utrustning, skall kunna förläggas till högskoleorter utan fast forskningsorganisation. Vi anser att U 68-beredningens principskiss för forskningsanknytning bör ligga till grund för ett fortsatt utredningsarbete. Kontakterna mellan orter och intitutioner utan fast forskningsorganisation med orter som har sådan måste underlättas. Detta är bl. a. en fråga om universitetslektorernas undervisningsskyldighet och möjligheten att för övriga grupper organisera tjänstgöringen så att de får bättre forskningsmöjligheter. I vissa fall bör särskilda forskningsresurser direkt kunna ställas till de mindre högskoleenheternas förfogande. Det bör vara en viktig uppgift för regionstyrelserna att befrämja forskningsanknytningen och att beakta möjligheterna att bygga ut forskningsorganisationen. De här angivna frågorna är av sådan art att de bör övervägas ytterligare. bör ges i uppdrag att på grundval av U 68-beredningens förslag och vad vi därutöver framfört utreda frågan om forskningsanknytning i dess helhet. De vidgade uppgifter högskolan måste få, bl. a. i vad gäller den återkommande utbildningen, gör det nödvändigt med en utbyggnad även på andra orter än de nuvarande universitetsorterna. Den begränsade högskoleutbildning som finns på en lång rad orter måste kompletteras. Genom en sådan utbyggnad blir högskolan lättare tillgänglig för människor i olika delar av landet. Vi delar sålunda U 68-beredningens principiella bedömning i detta avseende och anser det vara riktigt att nu fattar principbeslut om högskolans lokalisering så som föreslås i propositionen. Det måste framhållas att en utbyggnad av högskolan på sätt som föreslås inte innebär att högskoleutbildning endast skall förekomma på de angivna orterna. Även andra former av högskoleutbildning än sådan som bestäms av permanenta resurser måste förekomma som komplement. Olika former av distansundervisning och universitetscirklar i studieförbundens regi måste finnas tillgängliga för människorna på en lång rad ytterligare platser. I vad gäller studieförbundens engagemang inom den eftergymnasiala utbildningen finner vi det vara rimligt att en översyn sker av kompetensfördelningen mellan statlig utbildning och studieförbunden. En sådan översyn bör ta fasta på studieförbundens grundläggande karaktär av fria folkrörelser i folkbildningens tjänst. Den mest näraliggande utbyggnaden av högskoleutbildning avser den yrkestekniska högskolan. Med start skall sådan utbildning erbjudas i , , , , , , /och . I skall yrkesteknisk högskoleutbildning startas tidigast . Vi vill understryka vikten av att yrkesteknisk högskoleutbildning kommer till stånd enligt den angivna tidsplanen och att utbildningen i inte skjuts längre än . Statsrådet utesluter inte att YTH också skall kunna komma till stånd i , och . Enligt vår mening är det naturligt att YTH kommer att byggas ut på fler platser efter den inledande försöksverksamheten. De nämnda tre orterna är väl lämpade som nya lokaliseringsorter. Förslagen i proposition 1975:9 skall ses som riktlinjer för ett fortsatt utvecklingsarbete på högskolereformen. Detta är en naturlig ordning, då man svårligen kan stöpa hela den vidgade högskolan i samma form. Det fortsatta arbetet läggs nu över på organisationskommittéer. Det är viktigt att dessa ges en sammansättning som svarar mot de betydande arbetsuppgifterna. Olika högskoleorter och representanter för de olika grupperna inom högskolan bör enligt vår mening vara representerade i organisationskommittéerna. Propositionen ger organisationskommittéerna ett direkt uppdrag att pröva också så principiellt viktiga frågor som enhetsindelningen på de olika högskoleorterna. Förslagen i dessa avseenden kommer att ha långt gående konsekvenser, och vi ser det som självklart att de avgörande besluten tas i . Det är värdefullt att de viktigaste bestämmelserna kring högskolan kommer att sammanfattas i en högskolelag. Härigenom kommer hela högskolereformen ånyo att presenteras och då mer detaljerat. Det är naturligt att också viktigare organisatoriska frågor i detta sammanhang underställs så att beslut beträffande högskolelag och organisation kan tas vid en och samma tidpunkt. Med hänvisning till det anförda hemställer vi att beslutar 1.att godkänna de riktlinjer för urvalssystemet som angivits i motionen samt hos regeringen begära att redovisning sker av urvalssystemets effekter i skilda avseenden, 2. att avvisa förslaget om generell antagningsbegränsning inom högskolan, 3. att antagning, dvs.