mot · FY021125 · 1975-01-24 00:00:00 — av m. fl. om lagstiftning rörande ekonomiskt förtal. Enligt gällande svensk rätt är ärekränkning av kollektiv icke föremål för straffsanktion. Straffbestämmelserna skyddar inte heller juridiska personer mot ekonomiskt förtal annat än under särskilda, mycket sällan förekommande omständigheter. De utomrättsliga organ som prövar anmärkningar mot framställningar i massmedier har en betydelsefull uppgift som självsaneringsorgan men saknar sanktionsmedel för att effektivt förhindra oriktiga eller eljest kränkande utsagor. Förfarandet vid den utomrättsliga prövningen ger ej heller möjlighet till ersättning för skada till följd av ekonomiskt förtal. Det ligger vidare i sakens natur att den i och för sig värdefulla genmälesrätten och rätten till beriktigande i press och etermedier ej ger möjlighet att erhålla full upprättelse för den kränkte. Frågan om ekonomiskt förtal har berörts i flera statliga utredningar, men frågan har på ett beklagligt sätt bollats mellan olika utredningar. Redan i ett förslag till lag om illojal konkurrens 1915 upptogs ett stadgande om ekonomiskt förtal. Någon egentlig lag om illojal konkurrens tillkom inte , men något stadgande togs ej in i lagen. Departementschefen anförde att lagstiftning mot ekonomiskt förtal inte borde genomföras i det sammanhanget, bl. a. till den planerade strafflagsrevisionen. I det förslag till brottsbalk som straffrättskommittén lade fram 1953 föreslogs att en bestämmelse om ekonomiskt förtal skulle införas i bedrägerikapitel 3. I lagrådsremiss 1958 avstyrkte emellertid departementschefen kommitténs förslag och menade bl. a. att frågor av detta slag lämpligast borde regleras i lagstiftningen mot illojal konkurrens - alltså tvärtemot vad som sades 1931. kom således inte att innehålla något särskilt stadgande om ekonomiskt förtal. Frågan om ekonomiskt förtal behandlades därefter av utredningen om illojal konkurrens, som i sitt betänkande 1966 fann frågan viktig. Utredningen ansåg det emellertid ligga utanför dess uppdrag att ta ställning till annat ekonomiskt förtal än sådant som berör förhållandet näringsidkare emellan och som alltså skulle täckas av generalklausulen i den lag om otillbörlig konkurrens som utredningen föreslog. Man ansåg att frågan om ekonomiskt förtal i stort skulle behandlas av konsumentupplysningskommitté. Denna utredning, som hade som ordförande, behandlade i sitt betänkande 1968 emellertid endast ekonomiskt förtal genom konsumentupplysning, som enligt kommitténs mening endast utgör en mindre del av det större problemet om skador till följd av ekonomiskt förtal. Kommittén betonade att konsumentupplysningsaspekten beaktas "vid en totallösning av problemet ekonomiskt förtal, vilket utgör en lagstiftningsfråga som det är angeläget att bringa till en positiv lösning. Det var ett klart och angeläget uttalande. Nästa gång frågan kom upp var i propositionen om marknadsföringslagen. Där sade föredragande departementschefen bl. a. följande: Felaktiga uppgifter som sprids i form av offentlig eller privat konsumentupplysning från allmänna organ, privata organisationer, massmedia eller enskilda personer kan exempelvis vara ägnade att medföra ekonomisk skada för den som drabbas därav. Flera remissinstanser har anfört att allmänna bestämmelser mot ekonomiskt förtal behövs. Sådana bestämmelser har emellertid inte sin naturliga plats vare sig i en lag om otillbörlig konkurrens eller i en lag om otillbörlig marknadsföring utan i och tryckfrihetsförordningen. Frågan om införande av allmänna bestämmelser i ämnet får tas upp i annat sammanhang. Det blev alltså ingenting den gången heller, trots att ett från flera håll uttryckt behov om lagstiftning mot ekonomiskt förtal föreligger. Rädslan för att en lagstiftning mot ekonomiskt förtal skulle strypa konsumentupplysningen är obefogad. Vid vad man kallar konsumentupplysning, dvs. saklig information om varor och tjänster eller varuresensioner genom journalisters personliga värderingar, förekommer inte den typ av bedömningar som faller in under vad som skulle kunna föranleda åtal för ekonomiskt förtal. Lagstiftning mot ekonomiskt förtal skall i stället gälla när en tidning eller motsvarande basunerar ut direkta lögnaktigheter om ett företags produkter. Detta skulle betyda att kritik mot ett företag för att detta har vissa utlandsaffärer, utlandsetableringar, dålig arbetsmiljö skall kunna utövas i samma utsträckning som . Lagstiftning mot ekonomiskt förtal finns bl. a. i . Den anses där inte ha utgiort ett hot mot vare sig tryckfriheten eller yttrandefriheten. Inte heller lider konsumentupplysningen av densamma. I ålägger vi företagen allt större skyldigheter av uppgifts-, social-, miljövårds- och skatteskäl. Företagen skall så att säga uppträda som "värdiga samhällsmedborgare. Då borde de åtminstone ges möjligheten att inför domstol föra ersättningstalan mot uppenbart lögnaktiga påståenden om företagets produkter. Med hänsyn till det anförda hemställes att hos regeringen måtte anhålla om en förutsättningslös utredning av frågan om lagstiftning rörande ekonomiskt förtal. () () ()