mot · FY02848 · 1975-01-24 00:00:00 — av herrar i och i om redovisning av försöken med differentierad hastighetsbegränsning, m. m. bedrivs försöksverksamhet med s. k. differentierad hastighetsbegränsning. Det sker med stöd av 56 § 4 mom. vägtrafikförordningen, där det heter att Kungl. Maj:t eller myndighet som Kungl. Maj:t bestämmer meddelar de allmänna förskrifter om högsta hastighet på väg utom tättbebyggt område som kunna finnas påkallade. Hastighetsgränserna för olika vägar fastställs med utgångspunkt i dels en s. k. bashastighet . - dels trafikintensitet, vägbredd och vägbeskaffenhet etc. Riktlinjerna för denna försöksverksamhet fastställdes av , men både före och efter har frågan om hastighetsbegränsningar varit föremål för debatter och beslut i . Redan den första förodningen om automobiltrafik av innehöll vissa regler om generell fartbegränsning. De hastighetsgränser som då fastställdes var av naturliga skäl mycket låga och gällde alla slag av motorfordon. höjdes dessa gränser för att helt avskaffas , då fri hastighet för personbilar och motorcyklar utom tättbebyggt område infördes. framfördes, av såväl utredningar som enskilda riksdagsmän, tanken på att ånyo införa hastighetsbegränsningar i trafiken. Samtliga dessa förslag avvisades dock av . I samband med julhelgen och påskhelgen följande år genomfördes försök med tillfällig hastighetsbegränsning. På grundval av erfarenheterna från dessa försök lade regeringen fram ett förslag för (Kungl. nr 130) om bestämmelser i vägtrafikförordningen om tillfälliga hastighetsbegränsningar för motorfordon. godkände förslaget och avvisade motioner om allmän hastighetsbegränsning. Samma ställning tog till motsvarande motionsyrkanden . För att utvärdera erfarenheterna av tillfälliga hastighetsbegränsningar tillsatte regeringen en särskild utredning, trafiksäkerhetskommitté. Kommitténs undersökningar om verkningarna av tillfälliga hastighetsbegränsningar redovisades 1964 (Kungl. nr 132). Kommunikationsministern konstaterade att man i tillfälliga hastighetsbegränsningar funnit ett effektivt medel att nedbringa antalet olyckor i trafiken. Försöken med tillfälliga hastighetsbegränsningar borde därför fortsätta, vilket också godkände. beslöt att vidga försöksverksamheten till en allmän Det skedde på grundval av ett förslag från regeringen (Kungl. nr lil). Vid riksdagsbehandlingen av förslaget väcktes emellertid flera motioner, i vilka yrkades avslag på propositionen och fortsatt försöksverksamhet med tillfälliga hastighetsbegränsningar. Samtliga dessa motioner avslogs dock. I sitt utlåtande över propositionen och motionerna underströk tredje lagutskottet att resultaten från försöken med differentierade hastighetsbegränsningar måste redovisas för , så att senare mera slutgiltigt kunde ta ställning i frågan. behandlades hastighetsbegränsningarna inte alls av . Sistnämnda år ägde emellertid en s. k. frågedebatt rum i anslutning till regeringens beslut att sänka bashastigheten . I debatten motiverade kommunikationsministern närmare skälen för regeringens beslut. avvisade en motion om att beslutanderätten om den övre hastighetsgränsen skulle delegeras till länsstyrelserna. avslog en motion om att resultaten av försöken med olika hastighetsgränser skulle redovisas för , och följande år avvisades en motion, i vilken yrkades att generella hastighetsbegränsningar på vägar utanför tätorter skulle omvandlas till rekommenderade farter. I sin motivering framhöll trafikutskottet att resultaten av försöksverksamheten kommer att redovisas för när tiden är inne för beslut om en mera definitiv utformning av hastighetsbestämmelserna. När det gäller att fastställa de differentierade hastighetsgränserna för vägarna är det i huvudsak trafikintensiteten som är avgörande. Det har resulterat i att högsta tillåtna hastighet på många av de bästa vägarna är ., medan betydligt sämre vägar kan ha en tillåten hastighet . oavsett om det går att hålla denna hastighet om man vill köra trafiksäkert. Grundreglerna för hastigheten på vägarna återfinns i 60 § vägtrafikkungörelsen (VTK). Av denna framgår bl. a. att fordonets hastighet skall anpassas till vad trafiksäkerheten kräver med beaktande av väg-, väderleks- och siktförhållanden, fordonets skick och belastning samt trafikförhållandena i övrigt. Vidare får hastigheten aldrig vara högre än att föraren kan behålla herraväldet över fordonet och kan stanna det på den del av den framförvarande körbanan som kan överblickas och framför varje oförutsebart hinder. Den aktuella paragrafen ger i princip alla förskrifter om hastigheten som är nödvändiga. Lagar och förordningar är till för att efterlevas. Det kan ifrågasättas om så är fallet med de bestämmelser som gäller hastigheten på vägarna. Det finns nog ingen bilist med lite självkritik som kan säga att han aldrig överskridit gällande hastighetsregler. Nästan alla fordonsförare har på det viset brutit mot lagen. Nuvarande hastighetsbestämmelser om högsta hastighet innebär att en i övrigt laglydig person blir bötfälld om han överskrider gällande hastighetsgräns. Detta trots att han kan anse sig ha anpassat hastigheten efter vägens beskaffenhet m. m. Det kan ej anses rimligt att vi skall ha lagar som ger ett sådant resultat. Trafikantens känsla för att fastställda hastighetsgränser skall hållas avtrubbas lätt när han finner att hastighetsgränsen inte står i rimlig proportion till vägens förutsättningar. Det kan därför anses lämpligt att nu se över nuvarande regler för hastighetsbegränsningar och i samband därmed pröva rekommenderade hastigheter i stället för nuvarande regler om högsta tillåtna hastighet. I anledning av det anförda hemställer vi 1. att hos regeringen begär att få den redovisning om erfarenheterna av den differentierade hastighetsbegränsning som riksdag begärde, 2. att hos regeringen hemställer om en försöksverksamhet med rekommenderade hastigheter.