mot · FZ0279 · 1975-11-19 00:00:00 — av i m. fl. med anledning av propositionen 1975/76:46 om enhetliga regler för beräkning av socialförsäkringsavgifter på uppdragsinkomster m. m. Enligt nu gällande regler i lagen om allmän försäkring skall arbetsgivare erlägga avgift för sjukförsäkring, folkpensionering och ATP på de inkomster som arbetstagare har i allmän eller enskild tjänst (inkomst av anställning). Det betyder först och främst att arbetsgivaravgift utgår för reguljära löneinkomster. Men även en del uppdragstagare - s. k. beroende uppdragstagare - kan av försäkringsmyndigheten anses ha en sådan ställning som arbetstagare att det redan nu enligt lag åligger uppdragsgivaren (arbetsgivaren) att erlägga avgifterna. Om arbetsgivaren inte är skyldig att erlägga avgiften skall inkomsttagaren i princip själv erlägga denna. Emellertid kan ersättning för arbete som den försäkrade utfört för annan utan att vara anställd hos denne räknas som inkomst av anställning, om den försäkrade och den som utgivit ersättning är ense om detta. 1 så fall skall den förre anses som arbetstagare och den senare som arbetsgivare (likställighetsavtal). Sådant likställighetsavtal kan slutas antingen bara beträffande ATP eller för både ATP och sjukförsäkringen. Om dessa regler hade kvarstått skulle den förra typen av avtal (begränsat likställighetsavtal) ha kostat arbetsgivaren 11 96 och den senare typen (fullständigt likställighetsavtal) ha kostat honom 19 96. Propositionen innehåller förslag till två ändringar: dels skall vissa uppdragsinkomster enligt lag föranleda arbetsgivaravgift, dels skall i fortsättningen endast fullständiga likställighetsavtal kunna slutas. I båda fallen skall arbetsgivaravgiften utvidgas till att också avse folkpensionsavgiften och andra avgifter, allt till ett sammanlagt värde av 26,655 96. Den enda avgift som undantas från arbetsgivarnas för löntagarna gällande förpliktelse är lönegarantiavgiften till ett värde av 0,02 96. Enligt förslaget skall arbetsgivaravgift direkt enligt lag utgå för alla uppdragsinkomster, som uppgått till och som inte är att hänföra till inkomst av rörelse eller jordbruksfastighet. För övriga uppdragsinkomster skall antingen - liksom nu - rörelseidkaren själv erlägga sina avgifter (vilka då emellertid blir drygt en procent lägre) eller också uppdragsgivaren erlägga dem enligt fullständigt likställighetsavtal. Förslaget beträffande uppdragsinkomster som inte ingår i rörelse föranleds av dels två riksdagsmotioner, dels en skrivelse från TCO. En viktig motivering för förslagen har varit, att beloppstaket för sjukförsäkringen och folk Anställda, som haft full avgiftstäckning via sina ordinarie arbetsgivare, har inte haft någon anledning att söka sluta likställighetsavtal för uppdragsinkomster, eftersom beloppstaket för de båda nämnda försäkringarna liksom för ATP medfört att de inte behövt utge någon egenavgift på uppdragsinkomsterna. I och med att vissa beloppstak borttagits kommer de emellertid enligt gällande lagstiftning att få vidkännas sådana egenavgifter. Eftersom det anses att dessa kategorier nu får svårt att sluta likställighetsavtal, har det bedömts som rimligt att deras extrainkomster av uppdrag förs in under obligatorisk arbetsgivaravgift. , vars betänkande ligger till grund för propositionen, påpekar att det oftast är vanskligt att enligt nuvarande lagstiftning objektivt avgöra om uppdragsinkomst skall hänföras till inkomst av anställning eller till inkomst av annat förvärvsarbete. Genom det föreliggande förslaget undanröjs denna vansklighet såvitt det gäller uppdragsinkomster som uppenbarligen inte är att hänföra till rörelse. Svårigheterna kvarstår emellertid för sådana inkomster som - alltefter uppdragstagarens verksamhet - generellt sett kan hänföras till såväl det ena som det andra inkomstslaget. Enligt 27 § kommunalskattelagen är inkomst av yrkesmässigt bedriven konstnärlig litterär verksamhet att hänföra till rörelseinkomster, såvitt verksamheten ej utövas på grund av tjänst. För de skapande upphovsmännen (bildkonstnärer, fotografer, författare, översättare och tonsättare m. är det alltså avgörande vid bedömningen av inkomstslaget, huruvida verksamheten utövas yrkesmässigt. Är verksamheten inte yrkesmässig i kommunalskattelagens mening skall inkomsten hänföras till inkomst av tjänst, även för det fall den ej grundas på direkt anställning. För många skapande upphovsmän förblir verksamheten av olika skäl ett biyrke. Endast om detta utövas med en viss kontinuitet och relativt regelbundet ger inkomster kan man tala om rörelse. Eftersom en kontinuerligt bedriven verksamhet medför kontinuerliga kostnader, som bör föranleda avdrag vid deklarationen, torde de flesta organiserade upphovsmännen anse det riktigast att deklarera såsom för rörelse. Så som kommunalskattelagen är utformad skall den som uteslutande försörjer sig på fri konstnärlig eller litterär verksamhet deklarera såsom för rörelse, även om hans inkomster helt eller i huvudsak emanerar från uppdrag (t. ex. en yrkesöversättare eller en frilansande illustratör). Med det i propositionen framlagda förslaget blir det nu för uppdragsgivarnas avgiftsskyldighet helt avgörande om den enskilda utgiften går till en mottagare som deklarerar såsom för inkomst av tjänst eller såsom för inkomst av rörelse. I själva verket torde varken uppdragsgivaren eller uppdragstagaren kunna avgöra vilken skyldighet som åvilar uppdragsgivaren förrän skattemyndigheterna godkänt uppdragstagarens deklaration. Uppenbart är under alla omständigheter, att avgiftsplikt för uppdragsgivaren inte utan vidare föreligger i de fall då uppdraget utförts av någon som yrkesmässigt utövar konstnärlig eller litterär verksamhet. Slutsatsen blir att reformen, såvitt gäller uppdragsinkomster, i främsta rummet kommer dem till godo som har sin huvudinkomst av anställning och för vilka uppdragsinkomsterna är vad som i dagligt tal kallas extraknäck, dvs. inkomstgrupper som avgiftsmässigt redan har en relativt förmånlig ställning. För dem innebär reformen i första rummet att man befriar dem från den meravgift som slopandet av vissa beloppstak innebär. För dem vilkas anställningsinkomst inte når upp till beloppstaket för ATP innefattar reformen därjämte befrielse från viss avgift för tilläggspensionen. Det finns ingen anledning att ifrågasätta det berättigade i att genomföra en reform för här angivna grupper. Den angivna TCO-skrivelsen syftade i själva verket just til! Men det måste emellertid konstateras, att denna del av reformen inte kommer dem till godo som verkligen "lever" på uppdragsinkomster inom det konstnärliga och litterära området. De kommer alltjämt att vara hänvisade till likställighetsavtal. Flera upphovsmannaorganisationer har redan med motparter slutit sådana likställighetsavtal. Enligt uppgifter som i olika sammanhang lämnats från området är organisationernas strävan att i allt större utsträckning sluta dylika avtal. Frågan om i vilken utsträckning avtal kan slutas och i vilken utsträckning de blir fullständiga eller blott begränsade sammanhänger främst med vilken facklig styrka organisationen kan uppbringa. är det naturligvis också en fråga om det utrymme i kalkylerna som motparten anser sig kunna beräkna för ett åtagande att erlägga avgiften, dvs. i vilken utsträckning det verkligen blir uppdragsgivaren som slutligen betalar" avgiften eller om uppdragstagaren själv får bidra genom att sänka sina ersättningsanspråk eller genom att avstå från en eljest rimlig "löneutveckling". Problematiken har framlagts i en skrivelse från Konstnärliga och litterära yrkesutövares samarbetsnämnd (KLYS) till fem berörda departement. KLYS har också varit remissorgan för det betänkande som ligger till grund för den föreliggande propositionen. Liksom andra remissorgan har KLYS principiellt ställt sig positiv till en reform. Emellertid har KLYS påpekat att det knappast är de kulturarbetare som borde vara föremål för särskild omsorg från statsmakternas sida som fått nytta av reformen. Man befarar svårigheter att vidmakthålla gällande likställighetsavtal (som ofta är begränsade) och ökade svårigheter att sluta nya. KLYS slutsats blir att en övergångsperiod måste skapas. KLYS har föreslagit, att man antingen bör bibehålla den nuvarande möjligheten att träffa likställighetsavtal endast om ATP eller också att man bör införa en bestämmelse om att ett likställighetsavtal må kunna börja med ATP för att därefter utsträckas till att omfatta övriga avgifter. I propositionen har redovisats, att KLYS varit remissorgan, men däremot lämnas inte några upplysningar om här påtalade konsekvenser för yrkesverksamma kulturarbetare och KLYS farhågor beträffande framtiden. igenom har propositionens förslag om likställighetsavtal kommit att få en alltför förenklad motivering. Någon övergångsbestämmelse av det slag KLYS föreslår diskuteras inte. Av det sagda torde framgå, att den föreslagna reformen visserligen är viktig och befogad men främst kommer sådana inkomsttagare till godo som redan har huvudparten av sina sociala avgifter betalda genom arbetsgivaravgifter. Utanför reformen kommer att falla alla yrkesmässigt verksamma skapande kulturarbetare av typen målare och skulptörer, författare och översättare samt tonsättare. Deras möjligheter att genom likställighetsavtal få socialförsäkringsavgifterna erlagda av motpart kommer uppenbarligen att försvåras genom reformen. Vad KLYS anfört i sin remisskrivelse är således värt beaktande. I ett särskilt avsnitt påpekar KLYS att (förhandlingar) uppnått en principöverenskommelse med om att förläggare skall erlägga ATP-avgiften för förlagsinkomster som tillkommer förbundets medlemmar. Enligt vad jag har inhämtat har den föreliggande propositionen - som innebär att kostnaden för denna överenskommelse skulle stiga från 11 till över 26 96 - lett till att frågan om likställighetsavtal måste skrinläggas i avvaktan på utvecklingen. Jag har också inhämtat att , med vilket företag flera organisationer slutit likställighetsavtal, genom avtalsförhandlingar för reformens genomförande inom sitt avtalsområde ställt sådana villkor för de kontinuerliga ersättningsavtalen som innebär att kulturarbetarna temporärt till viss del bär konsekvenserna av reformen. Dessa förhållanden innebär så otillfredsställande konsekvenser av den tänkta reformen att lagstiftaren bör beakta dem. Utgångspunkt för reformen var, som ovan angivits, att vissa uppdragstagare inte skulle få det sämre till följd av skatte- och avgiftsomläggningen. Förslaget är - utom i en del som nedan berörs - i vad gäller dessa grupper tillfredsställande utformat. Reformen i dessa delar har emellertid inte till nödvändig konsekvens att reglerna om likställighetsavtal ändras. Eftersom förslaget om fullständigt likställighetsavtal uppenbarligen inte är anpassat efter just de grupper som framför allt bör ha nytta av avtalsmöjligheten Finns det därför anledning att avvakta med reformen i denna del. Det kan t. o. m. antas att en delreform sådan som här antytts skulle kunna stimulera till likställighetsavtal utöver dem som redan träffats eller förberetts. Från de avgifter som arbetsgivare skall erlägga för anställda har i reformförslaget undantagits lönegarantiavgiften. Någon särskild motivering härför anges inte. Med lönegarantiavgiften skall en fond uppbyggas genom vilken anställda skall tryggas vid arbetsgivarens konkurs. Redan nu har anställda förmånsrätt i konkurs, men detta har icke ansetts tillräckligt för tillgodoseende av deras intressen. Det är sannolikt att pensionskommittén i sitt förslag utgått från att uppdragstagare inte har motsvarande intresse. Arvoden och andra ersättningar till upphovsmän utgår oftast i efterskott. För författare och översättare förutsätts det i regel att manuskript avlämnats eller att visst bidrag publicerats innan ersättning betalas. Bildkonstnärer och tonsättare som arbetar på beställning får i regel inte sin slutliga ersättning förrän verket är färdigt. Beställarens konkurs drabbar i dessa fall uppdragstagarna lika svårt som den drabbar de anställda. Någon förmånsrätt i konkurs tillkommer inte uppdragstagarna. Det torde vid uppdrag av andra typer vara ungefär lika vanligt att arvode utbetalas i samband med uppdragets genomförande som att det sker senare, t. ex. enligt uppdragsgivarens datarutiner. För tillfälliga uppdragstagare inom det upphovsrättsliga fältet - och många av de med TCO-skrivelsen åsyftade får just sådana uppdrag - gäller detsamma som ovan sagts om de yrkesverksamma kulturarbetarna. Mot denna bakgrund och med beaktande av avgiftens ringhet bör en reform omfatta även lönegarantiavgiften. Det är också viktigt att så sker vid den delreform som föreslås i denna motion, eftersom avgiften då blir en naturlig del av en framtida utveckling av likställighetsavtalen och erfarenheten redan nu visar att de kulturarbetare som vi ovan avsett gjort direkta förluster vid motpartens konkurs. Med stöd av det anförda får vi hemställa att vid behandlingen av propositionen 1975/76:46 beslutar anhålla hos regeringen om sådana ändringar i lagen om allmän försäkring, 1. att möjlighet bibehålls t. v. för den som yrkesmässigt bedriver konstnärlig och litterär verksamhet att sluta begränsade likställighetsavtal samt att i denna motion framförda synpunkter övervägs av pensionskommittén i dess fortsatta utredningsarbete, samt 2. att vid beräkning av socialförsäkringsavgifter för uppdragstagare i underlaget medräknas även avgifter för lönegarantin (0,02 96) och att uppdragstagarna görs delaktiga av statlig lönegaranti vid konkurs.