mot · FY02720 · 1975-01-23 00:00:00 — av herrar i och i om militärs medverkan vid stillande av upplopp i samband med ar har i den allmänna debatten uppmärksammats att militär makt kan sättas in mot civila för "ordningens upprätthållande. Vad man härvid utgått från är den lagändring som beslöts av och de omständigheter som ledde fram till denna. Avsikten med att ändra 14 § (i lag om ändring) i lagen om införande av var att följande bestämmelser (4 § a lagen angående införande av lagen om ändring i strafflagen) skulle utgå: Till upplopps stillande må krigsmanskap användas; dock äge det ej å deltagare i upplopp bruka vapen förr än på ställetvarande civilmyndighet högt och tydligt befallt dem att genast åtskiljas, vid äventyr att vapenmakt eljest användes. Övergå deltagare i upplopp så hastigt till våld, att civilmyndigheten ej kan så förfara som är sagt; då äge myndigheten förordna, att upploppet genast skall stillas med vapenmakt. Ej må dock i något fall vapen brukas längre, än civilmyndighet finner sådant vara nödigt för upploppets stillande. Med civilmyndighet förstås här Konungens befallningshavande, landsfogde samt polischefen i orten eller den som är satt i sådan ämbets- eller tjänstemans ställe. Är ej civilmyndighet tillstädes och kan ej dess ankomst avbidas, äger på stället varande högste militärbefälhavare så förfara som för civilmyndigheten är stadgat. De ovan återgivna tillämpningsföreskrifterna gällde även , och det var i utförandet av order efter dessa som tragedin i skedde. I uttalat syfte att förhindra uppkomsten av motsvarande situationer föreslog regeringen dessa bestämmelsers avskaffande (prop. Regeringen uppfattade även detta som att ge den vedertagna ordningen laga kraft, då militär inte satts in i politiska och sociala konflikter under närmare . Lagrådet gav dock den föreslagna lagändringen en annan tolkning och uttalade följande: 1 första hand ankommer det på polisen att upprätthålla allmän ordning. Maj:t, som ytterst bär ansvaret för ordningens upprätthållande i landet, kan dock vara nödsakad att använda militär personal, för den händelse polisens samlade resurser skulle visa sig otillräckliga. Detta gäller även om den föreslagna lagändringen genomförs. Trots detta uttalande hävdade den dåvarande justitieministern , att lagrådet lämnat lagförslaget utan erinran, vilket måste anses klart Detta tycks dock inte ha övertygat alla, eftersom () m. fl. motionerade till förmån för lagrådets uttalande (motionen FK 1969:912 likalydande med motionen AK 1969:1046). Oklarheten blev än större då första lagutskottet (utlåtande 1969:8) både yrkade bifall till propositionen och instämde i lagrådets uttalande. båda kamrar följde utan debatt eller omröstning utskottets förslag. Troligt är att ledamöter inte var medvetna om beslutets inneboende motsägelser och att flertalet trodde att möjligheten att sätta in militär personal mot civila hade utplånats. Berörda myndigheters tolkning av beslutet är en annan. fastslår att "beslut måste enligt mening anses innebära att Kungl. Maj:t, såsom ytterst ansvarig för ordningens upprätthållande i landet, ensam har att besluta om att under vissa exceptionellaförhållanden anlita militär förordningens upprätthållande" (Polisbyrå 1 , Dnr B-104-5469/74). Försvarsstaben framhåller att "endast Kungl. Maj:t kan besluta om krigsmaktens inställande för allmän ordningshållning. Maj:t har ej reglerat förhållandena för ett sådant insättande (Försvarsstaben allm 900). Följden av beslut har sålunda blivit att regeringen har rätt att utnyttja krigsmakten för ordningens upprätthållande men att denna rätt är reglerad. Den ordning, som regeringen utan hörande kan sätta in obegränsade styrkor föratt upprätthålla, definieras i 16 kap. 1 (j: allmän ordning genom att ådagalägga uppsåt att med förenat våld sätta sig upp mot myndighet eller eljest framtvinga eller hindra viss åtgärd och skingrar den sig ej på myndighets befallning, dömes för upplopp, anstiftare och anförare till fängelse i högst och annan deltagare i folksamlingens förehavande till böter eller fängelse i högst . Om folksamlingen skingrar sig på myndighets befallning, dömes anstiftare och anförare till böter eller fängelse i högst . Definitionen på begreppet allmän ordning måste betraktas som mycket vid. Såväl demonstrationer som vissa yttringar av strejker, t. ex. strejkvakters försök att hindra strejkbrytares tillträde till arbetsplatsen, kan uppfattas som störande för den allmänna ordningen och därmed påkalla åtgärd. Denna tolkning styrks av auktoritativa kommentarer: Från det allmännas synpunkt synes det tämligen likgiltigt, om en folkmassa riktar sina angrepp direkt mot en myndighet eller mot den ordning som samhället med hjälp av sina myndigheter söker upprätthålla. Det torde från samhällets synpunkt icke finnas tillräckliga skäl att göra skillnad mellan t. ex. det fallet, att vid en hyreskonflikt en folkmassa ådagalägger uppsåt att hindra verkställigheten av vräkningsdomar, och det att en folkmassa under en strejk ådagalägger uppsåt att med våld hindra arbetsvilliga från att upprätthålla driften . Med angrepp mot myndighet har därför likställts fall, där folksamlingen syftar till att eljest framtvinga eller hindra Å andra sidan behöver ej folksamlingen ha bildats med förgripligt uppsåt, utan paragrafen kan vara tillämplig där en folkmassa kommit tillhopa för att antaga en resolution eller framföra önskemål men sedermera övergår till att söka framtvinga eller hindra någon åtgärd . Paragrafen är emellertid tillämplig även om folkmassans uppsåt blott går ut på att framtvinga eller hindra viss åtgärd av enskild, t. ex. att förmå en strejkbrytare att lämna arbetet (, , Strahl: jämte förklaringar Band II, s. 178-79). Från liberal utgångspunkt är det nu gällande rättsläget oacceptabelt. Även om demokratin måste bevara sin möjlighet att skydda sig, t. ex. vid ett försök till statskupp, och då måste ha möjlighet att utnyttja alla sina resurser, finns det inte någon anledning att lämna möjligheten öppen för regeringen att sätta in militär vid politiska och sociala konflikter, såsom demonstrationer och strejker. Generellt bör militär inte få sättas in mot civilbefolkning inom landet. Erfarenheterna från visar att insättandet av militär riskerar att sätta i gång våldsmekanismer som lätt slutar i tragedi. Regeringens befogenheter att utnyttja militär för att upprätthålla ordningen måste kraftigt begränsas och noggrant definieras efter de riktlinjer som ovan skisserats. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen anhåller om en översyn av lagstiftningen angående militärs medverkan vid stillande av upplopp. HANS () i