mot · FY021316 · 1975-01-27 00:00:00 — av m. fl. om förbättrade arbetsvillkor för kulturarbetarna. Kulturarbetarna och det allmänna Att få avsättning för sina produkter på en i huvudsak kommersiellt inriktad marknad är för de flesta kulturarbetare förutsättningen för en dräglig försörjning och trygga arbetsförhållanden. I en marknadsekonomi, byggd på fri konkurrens mellan olika varor och tjänster, kan emellertid den kulturella produktionen ha svårt för att hävda sig. I kampen med en ständigt växande ström av varor och tjänster, avsedda att tillfredsställa mer materiellt inriktade behov, hamnar kulturprodukterna ofta långt ner på inköpslistan. Följden blir att många kulturarbetare fortfarande måste kämpa inte bara för en med andra medborgare likvärdig standard utan också för sin blotta existens. Av den undersökning om kulturarbetarnas inkomster som , litteraturutredningen och låginkomstutredningen presenterade framgår klart att många kulturarbetare befinner sig i en ekonomiskt svår situation. Om man ser till medianinkomsten ligger den för bildkonstnärer, konsthantverkare och författare lägre än för löntagargruppen i dess helhet. Till bilden hör också att endast en del av kulturarbetarnas inkomster härrör från direkt konstnärlig verksamhet. Materialet visar att stat och kommun måste ta på sig ett större ansvar än för att ge kulturarbetarna möjlighet att arbeta under stimulerande och meningsfulla former och kunna känna rimlig trygghet i ekonomiskt avseende. Den grundläggande principen för det allmännas engagemang för att förbättra kulturarbetarnas situation bör vara att i största möjliga utsträckning söka skapa arbetstillfällen och att ge ersättning för fullgjorda arbetsprestationer. Genom att betala generöst för de kulturella produkterna, visar man att det angelägnaste i kulturpolitiskt avseende inte är att hålla kulturarbetarna ekonomiskt flytande utan att deras insatser är viktiga och nödvändiga. Detta innebär emellertid inte att det samhälleliga stöd som utgår i form av arbetsstipendier o. d. bör försvinna. Det är tvärtom nödvändigt att stat och kommun medverkar till att göra det möjligt för kulturarbetare av skilda slag att under ekonomiskt trygga förhållanden färdigställa större verk och pröva nya uttrycksmedel etc. Stat och kommun har möjlighet att påverka bildkonstnärernas arbetsvillkor och levnadsförhållanden genom sin inköpspolitik i vad gäller konst. Det är därför klart otillfredsställande att de statliga anslagen för inköp av konst ännu inte motsvarar den norm som man länge sökt tillämpa i det offentliga byggandet, nämligen att minst en procent av byggnadsvärdet skall anslås till konstnärlig utsmyckning. Den kritiken drabbar självfallet också landstingen och primärkommunerna. bör ges i uppdrag att framlägga förslag om åtgärder för att upprätthålla enprocentsregeln för konstnärlig utsmyckning. Höjningen av anslaget för förvärv av konst för statens byggnader (+ .) innebär att man ännu ligger långt under enprocentsmålet. Med hänsyn till det svåra sysselsättningsläget för bildkonstnärerna och behovet av konstnärlig medverkan i utformningen av den offentliga miljön bör därför en höjning utöver vad departementschefen föreslagit ske. Vi föreslår att anslaget höjs med ytterligare , vilket innebär att 5 milj. kr. ställs till förfogande under nästa budgetår för konstförvärv till statliga byggnader. En ekonomisk börda som på ett otillbörligt sätt drabbar både författare och bildkonstnärer är den s. k. egenavgiften, dvs. den extra skatt som egenföretagare, vare sig de nu är fria konstutövare eller företagare i mer egentlig bemärkelse, måste erlägga. Arbetsgivaravgift som beräknas på inkomsten av bedriven rörelse eller jordbruksfastighet erlägges av inkomsttagare i form av s. k. egenavgift. På ett som det synes oss orättmätigt sätt drabbar egenavgiften konstnärliga yrkesutövare som författare, bildkonstnärer och tonsättare. Dessa kan inte karakteriseras som företagare i ordets egentliga mening. Det konstnärliga skapandet såsom det bedrives av t. ex. en skulptör eller kompositör kan inte jämföras med vanligt yrkesarbete på grund av dess unika och individuella karaktär. Den konstnärliga produktionen är unik så till vida att ingen annan person kan träda i konstnärens ställe. Arbetet kan inte överlåtas på någon annan. Konstnären är av den anledningen inte arbetsgivare. Han kan inte kompensera sig för skatter av arbetsgivaravgiftens typ. Eftersom det är en tydlig skillnad mellan konstnärligt skapande och annan fri yrkesverksamhet, borde den allmänna arbetsgivaravgiften vid enskild litterär och konstnärlig verksamhet slopas. Ett första steg i den riktningen har tagits genom att egenföretagare genom insatser fr. o. m. befrias från arbetsgivaravgiften på de första av inkomsten. Vi vidhåller emellertid vårt krav att ett totalt slopande bör ske. Som vi understrukit ovan bör en huvudlinje i den statliga kulturpolitiken gentemot kulturarbetarna vara att ge dem ersättning för vad de producerar. Den s. k. biblioteksersättningen, dvs. ersättningen till författarna för de böcker som biblioteken lånar ut till allmänheten, är en ersättningsform som ligger helt i linje med denna vår grundsyn. En fortsatt höjning av författarersättningen är angelägen. Förslag om det framförs i särskild motion från folkparti- och centerhåll. Bildkonstnärerna befinner sig i en situation som påminner om författarnas. En stor del av deras verk ställs genom utställningar o. d. till allmänhetens förfogande utan särskild kostnad. Alldeles oavsett att utställningsverksamheten är en försäljningsform svarar bildkonstnärerna genom den för en viktig kulturell insats. Utställningarna är offentliga och öppna för alla som kan vara intresserade enskilda, skolklasser, studiegrupper etc. Dessutom är de i allmänhet gratis. krävs det en betydande ekonomisk satsning från konstnärens sida för att kunna genomföra en utställning. Han måste ta på sig ett betydande ekonomiskt ansvar för att kunna sprida sina verk till allmänheten och för att få dem sålda. 1 många fall resulterar utställningarna inte heller i ett nettoöverskott. Enligt vår mening är det inte rimligt att samhället på det här sättet åker snålskjuts på bildkonstnärerna. Som vi framhållit tidigare tillhör det samhällets uppgifter att se till att den kulturella produktionen sprids ut till olika delar av vårt land, och när nu en yrkesgrupp själv tar initiativet till att så sker, bör samhället träda in och ge dem ersättning för detta. Vi vill därför ansluta oss till den uppfattning som kommit till uttryck på en rad håll, nämligen att det allmänna bör ersätta konstnärerna för att de ställer ut sina produkter. Med hänvisning till vad ovan anförts hemställer vi' 1. att anvisar 5 milj. kr., dvs. utöver vad regeringen föreslagit, till förvärv av konst för statens byggnader m. m., 2. att begär förslag om åtgärder för att upprätthålla enprocentsregeln för konstnärlig utsmyckning av offentliga byggnader, 3. att begär förslag om system för utställningsersättning till konstnärer. /ENKEL (fp) () () 1 (Se även motion 1975:1047)