mot · FY02395 · 1975-01-20 00:00:00 — om statlig garanti för mindre och medelstora företags upplåning utomlands. I det åtstramade läge som räder på kapitalmarknaden har från såväl som finansministern uttalats den meningen att företagen måste gå ut på den internationella lånemarknaden för att skaffa krediter. Lösningen på det svåra kreditproblemet är emellertid inte så enkel - beklagligtvis. Möjligheten att låna utomlands ligger nämligen i praktiken inte öppen för flertalet mindre företag och i många fall inte heller för de medelstora. Som bekant är det just dessa som i särskild mån är i behov av kapitaltillskott och extra hårt drabbas av åtstramad kreditgivning. Detta problem har uppmärksammats av finansministern. Han säger sålunda i finansplanen dels att näringslivet får ta på sig en relativt betydande del av upplåningen, dels att frågan om hur de mindre och medelstora företagen skall få tillgång till de utländska lånemarknaderna får dock närmare övervägas. Det har dock redan framkommit - även från finansministern - uppslag till möjliga lösningar av detta de mindre företagens låneproblem. Under höstriksdagen uttalade sig finansministern i frågan under en interpellationsdebatt, varvid han i sitt svar pekade på möjligheten till ett kollektivt agerande från de mindre företagens sida på utlandsmarknaderna. Denna idé är i och för sig god men kan ändå inte lösa hela problemet. Visserligen skulle ett sådant agerande kunna tänkas tillförsäkra de lånsökande företagen en för kreditgivarna intressant potential och därigenom eliminera det problem som sammanhänger med den annars så svaga positionen i det internationella sammanhanget, men likväl skulle det besvärliga säkerhetsproblemet kvarstå. Det ligger ju i sakens natur att ifall flera företag på grund av bristande realsäkerhet slår sig samman så kommer de detta till trots att uppvisa samma brist. I den internationella kreditgivningen torde realsäkerheten spela en större roll än vid inhemsk upplåning, där förtrogenhet med gäldenärens personliga förhållanden i viss mån kan uppväga brister härvidlag. Även om nu ett från flera håll ömsesidigt borgenstecknande skulle medföra att utlandslån i viss omfattning skulle kunna upptas av företag som annars inte har bankmässiga säkerheter, så måste ett sådant förfarande på andra grunder vara tvivelaktigt. Det måste nämligen betraktas som nära nog ansvarslöst av samhället och dess företrädare att plädera för låntagarkonglomerat, där alla s. a. s. lutar sig mot alla men där ingen har kraft att fånga upp en fallande olycksbroder utan att själv dras omkull. allvarligt kan det bli ifall de kreditsamverkande företagen återfinns inom en geografiskt begränsad region, vilket f. ö. blir högst sannolikt. Enligt min mening kan samhället inte ta på sitt ansvar att stimulera bildandet av sådana samverkansgrupper utan att gå in och överta en viss del av det yttersta ansvaret för upplåningen. Hur detta rent skall ske kan inte f. n. med bestämdhet preciseras. Att någon form av regional samverkan är att föredra står emellertid fullt klart. En ofrånkomlig förutsättning för hela idén är nämligen att de samverkande företagarna i viss mån är förtrogna med varandra. 1 annat fall torde det vara alltför optimistiskt att påräkna något positivt gensvar från det hållet. Det ligger därför nära till hands att uppdra åt företagarföreningarna, som ju har erfarenhet av kredithandläggning, att svara för det regionala arbetet. Totalramen för en statlig garantigivning måste vara väl tilltagen. Några få miljoner torde göra varken till eller från i ett läge där kapitalbehovet handlar om minst niosiffriga belopp och där storföretagens upplåningsmöjligheter totalt sett ligger i samma storleksnivå. Även beträffande denna fråga torde emellertid en grundligare utredning vara påkallad innan en entydig ståndpunkt kan formuleras. Med stöd av det anförda hemställs att hos regeringen anhåller om skyndsam utredning av frågan om statlig garantigivning i samband med mindre och medelstora företags upplåning utomlands.