mot · FY02888 · 1975-01-24 00:00:00 — av herrar och Lövenborg om samiska konsulenter för den samiska minoriteten. Samerna är en regional minoritet och utgjorde långt in i modern tid den enda permanenta befolkningen i det nordnorrländska inlandet. Enligt avhandling från nomadism till agrar bosättning i socken (: Acta Lapponica XIV, 1968) skulle den förste prästen i , utnämnd , ha blivit socknens förste bofaste invånare, om han inte hade föredragit att bo kvar på sitt hemman i Lulebygden. återupptogs arbetet på att utrota hedendomen bland lapparna och knyta dem fastare till den svenska kronan, men metoderna var länge trevande och verkningslösa. Myndigheterna hade länge insett, skriver Hultblad, att endast en bofast befolkning, utspridd bland samerna, skulle göra det möjligt att nå de mål som satts för lappmarkspolitiken, dvs. att samerna skulle kristnas och - om möjligt ännu viktigare - bergsbrukets behov av arbetskraft tryggas. Den kolonisationspolitik som blev bestämmande för den fortsatta utvecklingen utformades lappmarksplakat. Många samer gick undersom slavarbetare när gruvdriften började. Tyvärr kan vi - allmänt sett - mera om kolonialväldena utomlands än om den svenska kolonisationen av , skrev Finn Rideland i en artikel i (). När de första engelska missionärerna i i firade stadens treårsjubileum , så avrättades en lapp i i därför att han slagit på trumma. Före kolonisationen hade samerna en egen samhällelig organisation med fast organiserade byalag. Det är väl inte helt klart om det var av tillmötesgående eller nödtvång, som de svenska myndigheterna gav samerna betydelsefulla funktioner, särskilt inom rättsväsendet. I alla händelser visar det vilken kulturell standard denna då nomadiserande befolkning hade. fick de mer och mer ersätta svenskarna i häradsrätterna, så att nämnden vid århundradets mitt blev rent samisk. Med stöd av domböckerna för Lule kunde Hultblad konstatera att alla uppräknade nämndemän 1659 och 1660 av namn att döma var samer och att gammal lapsk sedvanerätt insmög sig i domsluten. Att samerna över huvud taget klarade sig och sin kultur genom de följande tre hundra åren berodde sannolikt på att de nordiska länderna konkurrerade om överhögheten och att koloniseringen hade en begränsad omfattning. I förarbetet till Lappcodicillen av 1751 talas det om nödvändigheten att bevara den samiska nationen, och vid denna slutliga relgering av gränsen mellan Norge- och Sverige- bekräftades samernas rätt till marken och till att flytta fritt över gränserna. Så länge krig pågick mellan de nordiska länderna utgjorde samerna en grupp som man inte kunde negligera och som man måste hålla sig väl med, skriver professor i kapitlet om den samiska minoriteten i i boken - ett folk i fyra länder (Prisma 1974). Och han fortsätter: Ett intressant drag i samernas nuvarande ställning i de nordiska länderna är att de inte existerar som minoritet rättsligt sett, att deras rättigheter aldrig erkänts, att myndigheter länge inte velat godkänna samiska intresseorganisationer annat än som passiva kulturbevarande utan inflytande och att de direkt motarbetat försök från samernas sida att organisera sig. Osynliggörandet av samerna som minoritet i har hängt samman med ett teknokratiskt betraktelsesätt som ser på medborgarna som segmenterade element i form av arbetskraft, konsumenter, föräldrar eller väljare och bortser från helhetssammanhang som lokalsamhälle och etnisk grupp. Enligt detta betraktelsesätt blir samebyarna improduktiv glesbygd, som successivt skall rationaliseras bort. Genom att vägra erkänna existensen av en samisk minoritet kan man lättare genomföra minoritetens bortrationalisering. Om man skall söka en historisk parallell ligger det nära till hands att jämföra med indianer. Det blev ingen glad eller uppmuntrande skildring när vaskade fram autentiska indianska uttalanden ur protokollen från fredsförhandlingar och andra formella sammanträden och skrev Bury me heart at Wounded Knee, den indianska historien om den amerikanska västern, som 1974 utkommit också på svenska under titeln mitt hjärta vid Wounded Knee. Samma bitterhet men också vad kallar det vänliga förnuft som avspeglas i en del av indianernas repliker finner vi i de svenska samernas självbiografiska böcker - lassokoppel (eget förlag 1962), Per Idivuomas Rövarvind (1973), posthuma essäsamling (1971), (1971) och andra. Det är inte lätt att avgöra vilken tid som varit mörkast i de svenska samernas historia. Säkert är att omorganisationen av lappskolväsendet 1913 och renbeteslag blev den formella grunden för ett överhetens fogdevälde och ett tillstånd av omyndighet och rättslöshet för den samiska renskötande befolkningen, som man får gå till indianreservaten i för att finna en motsvarighet till. "Byskolorna förlädes till kyrkbyarna eller andra byar, och för barnen anordnades inkvartering i s. k. hushållskåtor, uppseendeväckande primitiva och onaturliga i sin miljö, skriver , själv same, i kapitlet Skola och utbildning för samer i i boken - ett folk i fyra länder. "Det är svårt att tro att de var i bruk ännu in , om man ser resterna av dem där det står 1* 1975. 3 sami Nr 887-894 någon kåta kvar, på älvbrinken i , på skolgården till den nu nedlagda nomadskolan i eller i Killinge by utanför . Det hade varit mer än väl motiverat att röja upp med hela detta system, grundat i rasistiska och kolonialistiska idéer med stor utbredning också i första fyra decennier. Chansen skulle ha funnits 1971, men genom att utredningsarbetet för den nya rennäringslagen inte varit samordnat med en utredning om samernas existens och rättigheter som etnisk minoritet, koncentrerades uppmärksamheten på renarna, inte på samerna. Då den utredning som tillsattes 1970 med syfte att anvisa "åtgärder till stöd för samernas språk och kultur uppges komma att framlägga sitt huvudbetänkande , skall vi inte nu beröra de avgörande ekonomiska och kulturella betingelserna förden samiska minoritetens fortsatta existens. Vi måste begränsa oss till ett akut delproblem. I strid med den allmänna meningen bland samerna, klart uttryckt i uttalanden från , förbjöds samebyarna (i deras egenskap av ekonomisk förening) genom rennäringslag att driva annan ekonomisk verksamhet än renskötsel. När lappväsendet i och med den nya lagens ikraftträdande upplöstes flyttades tjänsterna i realiteten över till rennäringsenheterna vid de tre nordligaste lantbruksnämnderna. De nitton nya tjänsterna utlystes i vanlig ordning, men av de nitton samer som sökte dessa tjänster förbigicks alla utom en vid utnämningarna. möjliggjordes en samisk konsulentbefattning, knuten till , men har riksdagsmajoriteten avslagit motioner om anslag till denna konsulentverksamhet. Det finns, som SSR anförde i en skrivelse till jordbruksutskottet , ett avgörande samband mellan närings-, kultur- och minoritetsfrågorna. Det måste finnas en tillräckligt stor samisk befolkning sysselsatt i basnäringarna i kärnområdena för att den samiska kulturen skall kunna fortleva och utvecklas. "Det skall särskilt understrykas att rennäringen är en betydande näring i de glesbygdsområden det här är fråga om. Därvid skall särskilt anmärkas att rennäringen skapar sysselsättning för även andra än samer i samband med slakt, transporter, byggnadsverksamhet m. m. Som exempel kan citeras en kommunalman i gamla kommun som uttalade att 'Jag brukar då alltid säga att 20 000 renar är den största naturtillgång vi har i '. Men det räcker inte med rennäringen. Vid den sjätte nordiska samekonferensen i antogs ett gemensamt kulturprogram för de nordiska samerna där man bl. a. betonade följande: Vi har svårt att tänka oss en framtid för en livskraftig samisk befolkning utan att det skapas ett tillräckligt samhälleligt underlag. Vår framtid är helt beroende av en lösning av hela glesbygdsproblemet i norr. Samhällspolitiken i sameområdena måste styras av omsorgen om den samiska minoriteten. Vi vill ha goda levnadsvillkor och kunna välja sysselsättning alltefter intresse och ambition utan att därför lämna vår hembygd och vår Näringslivet måste stärkas och utvecklas. Vi är samer och vi vill vara samer utan att därför vara mer eller mindre än andra folk i världen. Vi är ett folk med ett eget bosättningsområde, ett eget språk och en egen kultur- och samhälsstruktur. Vi har under historiens lopp funnit vår bärgning och levat i Same-Ätnan /Sameland/, och vi äger en kultur som vi vill skall utvecklas och leva vidare. Genom bristen på sysselsättning i hemorten har huvudparten av de unga samerna tvingats bosätta sig på annan ort. Ingen vet hur stor denna samebefolkning är, spridd till många delar av landet. Det antas att den uppgår till minst 8 000 (mot de omkring 3 000, som tillhör de renskötande familjerna). Enbart i bor minst 500, möjligen 1 000 samer. Speciellt har bristen på sysselsättning i hemorten för den kvinnliga ungdomen varit olycklig. Kvinnorna i åldern tvingas till största delen bort för att få ett arbete, och resultatet har i många samebyar blivit en mycket sned könsfördelning. som den nya rennäringslagen antogs med dess förbud mot annan ekonomisk verksamhet än renskötsel inom den juridiska samebyns ram, betonades av jordbruksministern och andra talesmän för regeringspartiet att samerna självfallet kunde bilda bolag eller ekonomiska föreningar för annan verksamhet. Samerna i renskötselområdet har emellertid inte själva stora möjligheter att ta initiativ för att utveckla kombinationsnäringsfång, t. ex. kooperativa producent- och handelsföreningar för slöjd och konsthantverk, turistverksamhet i form av stugbyar, fiskecamps osv., småindustrier m. m. För att ta initiativ och organisera nya verksamheter och kompletterande förvärvsarbeten på de platser i kärnområdet, där samerna är bosatta, krävs ovillkorligen ett antal tjänster för samer att verka som konsulenter för samerna, både dem som är kvar i rennäringen och dem som tvingats flytta bort men vill återvända till sina hemtrakter. Bland de utflyttade samerna finns många med kvalificerade yrkeskunskaper, och det är väl känt att det inom denna grupp inte saknas krafter villiga att satsa sin begåvning och sitt kunnande i en expansiv utveckling av tätorterna i hembygden - till nytta inte enbart för samerna där utan också för den övriga befolkningen och för hela landet. En första uppgift för konsulenterna skulle vara att få fram ett faktamaterial om de näringspolitiska förutsättningarna och arbetsuppgifterna och också om möjligheterna att från starten rekrytera kvalificerade pionjärer inom samepopulationen. Dessa samiska konsulenttjänster bör lämpligen vara knutna till men med stationeringsorter inom renskötselområdet och med ekonomiska resurser för konsulenterna att besöka och vid behov vistas i de 44 samebyarna och det 10-tal orter, bl. , och , där sameföreningar finns. Med hänvisning till det anförda hemställer vi till för anställning av fem samiska konsulenter för den samiska minoriteten.