mot · FY021928 · 1975-03-17 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1975:20 om den statliga kulturpolitiken 2. I samband med behandlingen av föregående års kulturproposition 1974:28 lämnade vänsterparitet kommunisterna i motionen 1974:1721 en redovisning av sin principiella syn på den statliga kulturpolitiken. Den kritik som vi där framförde gäller också förslag som lagts fram av littcraturutredningen. Vi skall inte här upprepa denna principiella kritik, endast sammanfattningsvis konstatera att den statliga kulturpolitiken i huvudsak begränsar sig till att understödja den kultur som är särskilt utsatt för de kapitalistiska produktionsförhållandenas borgerligtideologiska och allmänt kulturfientliga verkningar. Den dominerande kulturfaktorn, kulturindustrin, som på litteraturens område manifesteras i form av veckopress och massmarknadsböeker, gör den statliga kulturpolitiken inga ansatser att bekämpa. Detta är ett förhållande som har påtalats av enskilda ledamöter i litteraturutredningen och av ett flertal remissinstanser. Detta är en allvarlig och grundläggande kritik som i än högre grad är relevant i förhållande till den nu aktuella kulturpropositionen 1975:20. Utbildningsministerns hållning inför bokförlagsmarknaden är uttryck för ett företagsekonomiskt tänkande kring kulturpolitiska frågor. Visserligen säger han att litteraturstödet inte skall vara ett stöd till förlagen, men att döma av det föreslagna stödet till ny svensk skönlitteratur och av följande citat på s. 192 i propositionen är han mera intresserad av att stödja förlagsekonomin som sådan än att ge förlagspolitiken en viss inriktning, som skall bryta dess nuvarande kommersiella beroende: En branschbedömning av det slag som litteraturutredningen utfört beror självfallet av förhållanden då materialet insamlades och bearbetades. Utredningen bedrev sitt arbete under en priod då bokutgivningen minskade och förlagen redovisade en mycket pessimistisk framtidsbedömning. är situationen av många tecken att döma avsevärt mera gynnsam. Som ett korrektiv till denna kortsiktiga pcrspcktivlöshet vill vi hänvisa till den beskrivning som ger av kommersialismens verkningar på litteraturens område i ett särskilt yttrande 1 i SOU 1974:5, ur vilket vi citerar följande: I vilket ekonomiskt system som helst måste kostnader nerläggas på bedömning, sättning och tryckning av manuskriptet, på papper och på bokens bindning och distribution. Men endast vid kapitalistisk bokutgiv ning spelar mellanhandens, bokförlagets, utsikt till vinst en avgörande roll för om ett manuskript utges och hur det utges. Bokförlagens kommersiella intressen bestämmer utgivningens inriktning och omfattning. Det kommersiella systemets avigsidor är lätta att ange. Värdefulla manuskript, vilkas utgivning bedöms som ekonomiskt osäker, riskerar att bli outgivna. Angelägna utländska verk, som inte beräknas ge vinst, blir icke översatta. Klassiker, de svenska och de utländska, finns tillgängliga endast i mycket begränsad utsträckning. Utgivna verk, som inte når tillfredsställande försäljning, lanseras inte reklammässigt och förblir obeaktade. Böcker, som inte kan påräkna fortsatt god försäljning, makuleras och försvinner definitivt ur lagren, så att inte ens biblioteken, t. ex. de nyuppsatta, kan anskaffa exemplar. I krissituationer skärps alla dessa tendenser: utgivningen stramas åt. Principiellt kan sägas att böcker inte utges efter angelägenhetsgrad och att någon systematisk fostran till litterär smak inte äger rum genom bokförlagens försorg. Demokratisk strävan efter ett allsidigt och kvalitativt bokurval motverkas. Till det kommersiella systemets avigsidor hör också prissättningen på böckerna. Kvalitetsböcker har alltid varit dyra (försöken med kvalitativa billighetsböcker har alltid i det långa loppet slagit fel). Låginkomsttagaren har under alla tider stått utanför möjligheterna att bli bokägare. Under de sistflutna två decennierna har medelinkomsttagarna råkat ut för samma öde. Bokpriserna har pressats i höjden. Prisstegringen har varit mycket kraftigare än stegringen av prisindex och kraftigare än stegringen av framställningskostnaderna synes motivera. Priset på nyutkomna romaner, för att nämna ett exempel, har pressats upp så högt att köpmotståndet blivit påtagligt. Att man kunnat sätta priserna så högt hänger samman med att det finns grupper av köpare, som inte är alltför priskänsliga, nämligen biblioteken och presentgivarna. Direktkonsumenterna har däremot i stor utsträckning tvingats avstå. Det kommersiella systemet, dvs. den privata äganderätten till bokförlagen, har på detta sätt kommit i uppenbar motsättning till det privata bokägandet. gör sig emellertid en annan tendens gällande, också den ett utslag av ohejdad kommersialism. Marknaden invaderas i allt större utsträckning av kiosklitteratur, dvs. lättlästa böcker, som vädjar till en dålig eller urartad publiksmak och som är så billiga, att vem som helst kan skaffa sig dem. De är billiga därför att de multinationella företag, som låter dem tillverkas på främst amerikanska litteraturfabriker, sörjt för deras spridning i alla kapitalistiska länder: massupplagorna medger låga priser. I tillhandahålls denna litteratur, sorn är konstnärligt och mänskligt undermålig men dessutom ofta medvetet reaktionär, antidemokratisk och rasistisk, i de 14 000 kiosker och andra försäljningsställen som står till Pressbyråns förfogande. Bakom distributionen står ett par tre ansvarslösa svenska bokförlag. Deras böcker är de enda som många läsare har råd och tillfälle att skaffa sig. Det säljs numera lika många böcker genom kioskerna som genom bokhandeln. Bokmarknaden har genom dessa båda huvudtendenser kommit i klar motsättning till alla demokratiska kultursträvanden. Vad vi ovan kritiskt framfört hindrar inte att kommunisterna ser det som i grunden positivt att den litteratur som har att föra en ojämn kamp mot massmarknadslitteraturen ges stöd på olika sätt. Enligt vår mening bör ett statligt stöd till litteraturen i dagens läge syfta till främst två saker: Det bör möjliggöra en omfattande ökning av utgivningen av kvalitetslitteratur inom olika genrer. Det bör vara konstruerat på ett sådant sätt att det leder till att böckernas priser hålls nere. Dessa två krav uppfylls endast i ringa mån av det förslag som lagts i regeringens proposition. Det första kravet uppfylls endast i vad det gäller vissa genrer; beträffande stödet till ny svensk skönlitteratur uppfylls det praktiskt taget inte alls. Ett stöd av den ringa omfattning som föreslås i propositionen har inga möjligheter att påverka förlagens utgivning av skönlitteratur. Det är helt riktigt att - som SFF () gör se detta förslag som egentligen ett förslag till stipendiesystem för förlag som utmärker sig. Stödet är inte kalkylerbart för förlagen och därför ineffektivt. Dessutom är det tänkt att omfatta så få titlar att urvalskriterierna måste bli godtyckliga. Det andra kravet uppfylls endast i den meningen att utbildningsministern annonserar att han är medveten om problematiken, men i praktiken är hans förslag utformat så att det inte behöver få några prisdämpande effekter. Styrelsen för har i en särskild skrivelse till de politiska partierna fört fram synpunkter på propositionen.1 Det konkreta förslag som där förts fram till utformning av stödet till ny svensk skönlitteratur utgör grundläggande krav på det statliga stödet, som stämmer väl överens med dem som vi redovisat ovan. SFF:s förslag har två avgörande förtjänster enligt vår mening. För det första tar det sikte på en lågprislinje och för det andra möjliggör det genom sin omfattning att gränsdragningen mellan skönlitteratur och angränsande genrer görs mindre problematisk. SFF:s förslag löser emellertid inte problemen för facklitteraturen, som enligt vår mening har getts en helt otillfredsställande behandling i propositionen. Det finns inga avgörande skäl att utestänga en viktig litteraturkategori som facklitteraturen från statligt stöd. Det är tvärtom uppenbart att ett sådant utestängande kan få omedelbara följder i form av ett minskat utrymme för denna kategori i framtida bokutgivning. Att endast med hänvisning till det senaste årets förlagskonjunkturer påstå att facklitteraturen expanderar (SOU 1975:20 s. 197) är ett uttryck för ett snävt företagsekonomiskt tänkande som måste avvisas. Vi kräver därför att ges i uppdrag att i anslutning till försöksverksamheten med stöd till litteraturen arbeta fram förslag till stöd även till facklitteraturen. Vi vill särskilt framhålla att SFF i sin skrivelse på s. 8 klart säger ifrån att stödordningen skall omfatta ny svensk skönlitteratur för vuxna samt debatt- och rapportböcker (vår kursivering) för vuxna i svensk originalutgåva. Sammanfattningsvis innebär detta att vi bifaller propositionens förslag till stöd till litteraturen med följande reservationer: Stödet till ny svensk skönlitteratur bör inte ges en sådan utformning som föreslås i propositionen. 1 stället bör det ges den utformning och den 1 Denna skrivelse bifogas motionen (Bilaga). 1 * 1975. omfattning som föreslagits av SFF. Den konstruktion i SFF:s stödmodell som innebär att ett maximerat förlagsncttopris bör göras till ett obligatorium för fullt stöd bör enligt vår mening också appliceras på stödet till skönlitteratur i översättning. Beträffande stödet till biblioteken vill vi inledningsvis notera två positiva förslag i propositionen i jämförelse med litteraturutredningens förslag. föreslog ett tak på det s. k. upprustningsbidraget på . Det var för lågt. Likaså är det positivt att det i propositionen föreslås att även mindre arbetsplatser skall kunna utnyttja bidraget till arbetsplatsutlåning. Det bör emellertid betonas att . är en mycket låg summa för detta ändamål. kommunisterna vill framhålla att den viktigaste kulturpolitiska åtgärden i dagens situation för bibliotekens del är införandet av en bibliotekslag. Vi har under den allmänna motionstiden med motion 1975:784 argumenterat för en sådan bibliotekslag och hänvisar i detta sammanhang till denna motion. I denna granskade vi litteraturutredningens motiv för att avslå ett sådant förslag. Utbildningsministerns argument för att avvisa en bibliotekslag är ännu mindre tillfredsställande. De siffror som han anför som bevis på den vilja som finns hos kommunerna att utveckla åtagandena på biblioteksområdet säger ytterst litet och kan framför allt inte dölja det faktum att skillnaderna i biblioteksstandard i landet tenderar att bli större och att kulturutgifternas relativa andel av kommunernas totala utgifter på många håll minskar som en följd av kommunernas ekonomiska läge. På s. 215 i propositionen säger utbildningsministern följande: Jag är med hänvisning till vad jag anfört inte beredd föreslå ändringar av bestämmelserna för bidrag till kulturprogram inom föreningslivet av innebörd att även biblioteken skall kunna erhålla bidrag. Detta ställningstagande är en bekräftelse på det riktiga i den kritik kommunisterna framförde i anslutning till föregående års kulturproposition 1974:28. Vi påpekade där att försök att skapa nya kanaler för icke yrkesmässiga kulturaktiviteter vid sidan av etablerade kulturvägar måste stödjas. förslag att jämställa biblioteken med bildningsförbunden i vissa avseenden är ett steg i rätt riktning. Det är också ett förslag som helt ligger i linje med uppfattning att biblioteken bör utgöra den institutionella grunden för ett mer differentierat kulturutbud. Vi yrkar därför att litteraturutredningens förslag på denna punkt antas av . har till skillnad från utbildningsministern föreslagit läsfrämjande åtgärder bland vuxna på arbetsplatser. Vi anser att litteraturutredningens förslag är ett riktigt initiativ men att det måste kompletteras. En sådan verksamhet skall ske på kapitalets bekostnad i den meningen att verksamheten skall bedrivas på betald arbetstid. Det anslag på . som litteraturutredningen föreslagit bör användas till att täcka bildningsförbundens kostnader. 1 vårt land har den organiserade arbetarrörelsens attityd till den kapitalistiska filmindustrin pendlat mellan kompakt ointresse, diffust avståndstagande och öppen fientlighet, men kritiken har oftast stannat vid en moraliserande kritik av underhållningen som sådan. Det har saknats en analys av filmens sociala funktion och ideologiska roll, och ansatserna att skapa alternativ utifrån arbetarrörelsens målsättning har varit halvhjärtade. De progressiva initiativen på 1930-och 1940-talen för att med Folkets Hus-rörelsen som bas bygga upp en folkrörelseförankrad filmverksamhet stötte inte bara på en kompakt motståndsmur, utan ansatserna tvingades snart in under de kapitalistiska marknadslagarna, bl. a. på grund av otillräckligt stöd från ledningen för den etablerade arbetar- och fackföreningsrörelsen. Utöver censurinstitutionen, som förbjöd eller klippte i det skadligt upphetsande, inskränkte SAP-ledningen under de tre första decennierna som regeringsparti ingreppen i den kapitalistiska filmindustrin till det fiskala mjölkandet över den speciella s. k. nöjesskatten. Bakom statsmakternas attityd till filmunderhållningen anar man samma dubbelmoraliska anda som inom alkoholpolitiken; regeringen dövar sitt dåliga samvete med att ta in pengar till statskassan och synder straffas med extra penningpåslag. Varför super, det är en annan avdelnings huvudvärk. Några större konsekvenser fick inte heller den s. k. filmreformen , då nöjesskatten slopades mot att filmindustrin betalade in av biljettintäkterna till topporganisationen , som sedan omfördelade större delen av pengarna till producenterna av svenska biografspelfilmer enligt vissa kvantitativa och kvalitativa kriterier. Biografbranschen har fortsatt samma repertoarpolitik som förut, allt större makt och inflytande har koncentrerats till , och de kulturpolitiska initiativen utanför kartellens ramar har förblivit marginella. Filmreformen 1963 lanserades som en unik kulturpolitisk tilldragelse för filmkulturen i allmänhet, men i praktiken visade den sig främst vara näringspolitisk. blev framför allt ett topporgan för filmbranschen, som med hjälp av ekonomiska morötter stödde s. k. kvalitetsfilm. Fn viktig förklaring till filmreformens ekonomiska misslyckande som stimulator av biografspelfilm är att ingreppen reducerades till produktionsnivån, men lämnade distributionssektorn intakt. Många av de filmer som fått höga bidrag från har aldrig fått visning utanför storstäderna och en del filmprojekt som skulle ha fungerat bäst som uppsökande debattverksamhet har tvingats in i biograffilmssystemet för att tillgododgöra sig de ekonomiska bidragen. Det måste framstå som en nödvändighet att filmavtal mellan staten och filmbranschen i grunden omprövas, t. ex. orimliga roll som allt mäktigare dubbelagent för statlig kulturpolitik och privat företagsekonomi. kommunisterna har kritiska synpunkter på den nya kulturpolitik som utstakats av , men speciellt inom filmsektorn skulle en tillämpning av de kulturpolitiska målsättningarna i verkligheten skapa radikalt förbättrade förutsättningar för en progressiv filmstrategi. Målet för den nya kulturpolitiken sägs vara att främja ökad jämlikhet och inom ramen för ett vidgat kulturbegrepp skapa förutsättningar för att betydligt större grupper än de traditionella dras in i självaktiverande verksamhetsformer, det må vara som mottagare eller i form av amatöristisk praktik. De ansatser till liknande verksamhet på filmens område som har förekommit har måst bedrivas utanför och ofta i strid med det etablissemang som utgörs av /filmbranschen. En dynamisk kulturpolitik på filmens område kan endast drivas av ett filminstitut som frigjorts från branschintressen och marknadskrafternas spel och där de filmfackliga organsiationerna får ett stort inflytande. En av förutsättningarna för detta är att det nuvarande filmavtalet sägs upp och att ombildas till en självständig statlig kulturorganisation. Man kan också tänka sig den lösningen som företräder i sin utkomna bok för massmedier, nämligen att man lägger filmfrågorna under och bygger upp en icke-kommersiell distribution och produktion av värdefull film. En fjärde nämnd inom för massmediafrågor skulle då också kunna inrättas. Den statliga massmediapolitiken måste enligt vår mening vara en del av kulturpolitiken. Ett kulturpolitiskt engagemang på filmens område blir emellertid meningsfyllt först när garantier skapats för en bättre filmdistribution. Detta kan åstadkommas t. ex. genom att de privatägda biografkedjorna överförs i statens eller kommunens ägo. Eilmarbetarna i , representerade av FilmCentrum, har reagerat mycket kraftigt mot den nu föreslagna filmreformen, och dess styrelse har i ett uttalande av den . 1975 framfört följande: 1 då ett av målen för den statliga kulturpolitiken är att dämpa de kommersiella krafternas inflytande på det svenska kulturlivet, har det vidtagits anmärkningsvärda åtgärder som kommer att förändra den svenska film- och TV-situationen i kommersiell riktning. Medel ur radiofonden resp. licensmedel från skall pumpas in i en ny produktionsfond på i avsikt att framför allt stödja en kommersiell spelfilmsproduktion, avsedd för såväl biografexploatering som TV-visning. Vi vet att 60 av intäkterna från denna biografexploatering i vanlig ordning, genom biografägare och distributörer, tillfaller den svenska filmbranschen. Vilka är då intresserade av en dylik filmreform? Jo, de som önskar ett ökat stöd åt den svenska filmbranschen. Vi vet att knappast har råd att avstå från televisering av dessa produkter. kommersialiseras på så sätt bakvägen. Lika litet vill vi filmarbetare se att programregler tillämpas på biograffilmproduktionen, vilket är en av fondens förutsättningar. Vi vet också att medel till denna reform tas ur den del av budget som använts för utläggning av produktion på fria filmare. Det är dessa filmare som gjort många av bästa program och stått för en viktig del av informationen om svenska samhällsproblem och förhållandena i tredje världen. Vilka är intresserade av en dylik film- och TV-reform? Jo, de som genom spekulationer i utläggningar och samproduktioner önskar en uppluckring av radioavtalet, samt de som önskar en stark begränsning av yttrandefriheten. Medel från två av produktionsfonder på vilka filmarbetarna utövar ett avtalsfäst inflytande överförs till den nya fonden, på vilken filmarbetarnas inflytande föreslås bli begränsat. Detta sker i då filmarbetarnas fackliga organisation kräver ett ökat inflytande över Medel överförs vidare för produktion av barnfilm och annan kortfilm underställd , trots att deltagarna i senaste barnfilmsymposium krävde ett oberoende barnfilmråd bestående av barnfilmare och barnfilmanvändare och trots att den filmfackliga expertgruppen i filmutredningen förordat en kortfilmsproduktion oberoende av och ledd av tre fria producenter under överinseende av filmfackliga representanter. Vilka är intresserade av en sådan media-reform? Jo, de som önskar begränsa filmarnas upphovsrätt och frihet att tillsammans med publiken bestämma över användningen av sina filmer, dvs. de som önskar en stabilisering av video- och kasettindustrin i en samordnad lösning av ersättningsfrågorna för de nya medierna. har därför beslutat att protestera mot detta försök att kommersialisera istället för att avkommersialisera den svenska film- och TV-produktionen och kräver att utbildningsminister omprövar det statliga stödet till denna filmreform. Vi uppmanar vidare film- och TV-arbetare att i sina organisationer kräva att detta förslag inte realiseras. Vi uppmanar också filmarbetare och vår publik som önskar en avkommersialisering att på politisk väg motarbeta vårens riksdagsbeslut i denna för vår framtid viktiga fråga och att inom FilmCentrum och intensifiera arbetet för en antikommcrsiell filmkultur. Vi anser att det är viktiga synpunkter som förts fram i detta uttalande från filmarbetarna. Den fond som enligt ett avtal träffat mellan och skall upprättas och förvaltas av bör enligt vår uppfattning icke komma till stånd av skäl som klart redovisats i ovanstående protestskrivelse från filmarbetarna. Detta avtal har drivits fram av . har anslutit sig till förslaget om samarbete mellan och och har önskat driva på ett sådant samarbete genom att hota med lagstiftning och ingripande från statsmakterna. Ktt argument för samordningen skulle vara de akuta sysselsättningssvårigheterna, men då är det av vikt att notera att den kommersiella filmbranschen inte består av de filmare för vilkas intresse den nu vill tala. Så var kanske förhållandet , men har filmbolagen genom rationalisering avliänt sig så mänga kreativa krafter att filmbranschen huvudsakligen består av ett antal rent administrativa organ, vilkas främsta uppgift är av rent affärsmässig natur. Filmarbetarna vill självfallet att den konstlade skiljelinjen mellan biograffilm och annan film slopas och i likhet med utredningen slå vakt om det kreativa filmlivet utanför TV. Men filmarbetarna har ingen anledning att identifiera sig med den kommersiella filmbranschens önskemål att med hjälp av statsstöd för produktion av TV-film bli en profiterande mellanhand mellan filmarbetarna och . Vi går således emot departementschefens förslag om att 4,5 milj. kr. skulle anslås till detta skall kunna fullgöra sina åtaganden enligt avtalet med . Departementschefen säger i propositionen att avtalet gäller endast under förutsättning av bifall till de förslag till anslag avseende och som föreläggs . Vi anser att motsvarande summa, dvs. kr., tills vidare bör anslås till H-fonden. har den fria uppsökande kulturverksamheten ökat starkt och visat sig fylla ett stort och eftersatt behov av kulturell aktivitet. Detta har framför allt möjliggjorts genom uppkomsten av fria grupper och mindre ensembler, verksamma inom teater, konst, musik, dans, film, litteratur m. fl. Den fria uppsökande kulturverksamheten har varit framgångsrik dels i vad det gäller omfattningen, dvs. antalet medverkande grupper och enskilda personer, dels i vad det gäller variation och bredd i sitt utbud. Inte minst har man till både form och innehåll utvecklat och påverkat den totala kulturverksamheten så att vi nu har ett rörligt kulturutbud som bland annat folkrörelser, skolor och andra institutioner knappast kan undvara och på vilket efterfrågan ständigt fortfar att växa. Centrumbildningarna har en central funktion i denna utveckling, bl. a. genom sin arbetsförmedlande verksamhet, men är i lika hög grad samordnings-, organisations- och informationsorgan med en omfattande service gentemot både utövare och avnämare. Den fria uppsökande kulturverksamhetens utveckling har på ett avgörande sätt möjliggjorts genom de utövandes ambition att trots eftersatta ekonomiska och sociala villkor, på eller under existensminimum, försöka tillgodose avnämarnas krav och önskemål på kvalitet och kvantitet i sitt utbud. De ekonomiska resurserna, inklusive statliga och kommunala bidrag och ersättningar, har bara delvis täckt de verkliga kostnaderna och arbetsinsatserna. Även centrumbildningarna med sin nyckelroll i det fria uppsökande kulturarbetet har fått bedriva sitt arbete under samma bristfälliga förutsättningar. Anslagen från arbetsmarknadsverket för den arbetsförmedlande verksamheten har liksom anslag varit otillräckliga i förhållande till verksamhetens omfattning. Detsamma gäller de särskilda projektanslag som kommuner och landsting kunnat bidra med. Hela verksamheten på den fria uppsökande kulturens område befinner sig fortfarande i ett skede av snabb utveckling, som det vore angeläget att möta med en framsynt ekonomisk satsning förutom behovet av att täcka in den ackumulerade eftersläpning som föreligger när det gäller de fria gruppernas och centrumbildningarnas ekonomi. Den i regeringens proposition 1975:20 föreslagna anslagsökningen med 1 milj. kr. till fria grupper och mindre ensembler på teater-, dansoch musikområdet kan i viss utsträckning anses tillmötesgå den expansion av verksamheten som är att vänta. Däremot torde ökningen inte räcka till för att ge de utövande rimliga ekonomiska villkor.