mot · FZ0254 · 1975-11-12 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1975/76:34 med förslag till marknadsföringslag.m. Konsumentpolitiska åtgärder får enligt vår mening inte syfta till att endast stärka konsumentens ställning utan skall även ge producenter och näringsidkare ökad kunskap om konsumentens situation och önskemål. Den av regeringen i propositionen 1975/76:34 föreslagna marknadsföringslagen synes väl anpassad till dessa krav och väl ägnad att tillförsäkra konsumenten rätt till saklig och informativ reklam samt skydd mot otjänliga produkter. Propositionen får här ses som ett uttryck för att reklam bör uppfattas som en viktig del i informationen till konsumenten. Den dubbla handläggningen av ärenden som lagen bygger på, genom att () skall pröva möjligheterna till frivillig överenskommelse innan konsumentombudsmannen (KO) överväger att dra ärendet inför , garanterar att en noggrann prövning görs av ärenden och minskar dessutom riskerna för onödiga ingrepp i förhållandet mellan producent och konsument. Beträffande marknadsföringslagen vill vi dock påfordra att den sekundära talerätten som stadgas i 10 § vidgas till att sammanslutning av näringsidkare ges samma rätt som sammanslutning av konsumenter eller löntagare. Den i propositionen föreslagna samordningen mellan marknadsföringslagen och konsumentköplagen uppvisar vissa brister. Enligt 7 § första stycket konsumentköplagen står säljaren till ansvar för vilseledande uppgifter som angår varans beskaffenhet eller användning. Genom hänvisningen till beskaffenhet eller användning undantas sådana uppgifter som avset allenast lovprisande, t. ex. att en känd idrottsman begagnar ett idrottsredskap av visst märke, eller som hänför sig till priset (s. k. kringuppgifter); se prop. 1973:138 s. 212 f. Det tillagda tredje stycket i samma paragraf begränsar informationsplikten - helt i överensstämmelse med första stycket - till uppgifter av nu nämnt slag. Så är däremot inte fallet med den med denna paragraf korresponderande bestämmelsen i 3 § marknadsföringslagen, som tar sikte på information, som har särskild betydelse från konsumentsynpunkt - att alltså begränsa denna på nämnt sätt. kan således med stöd av sistnämnda lag meddela åläggande för näringsidkare att lämna information som faller utanför tilllämpningsområdet för konsumentköplagen. Konsekvensen kan då lätt bli den att en överträdelse av sådant åläggande åberopas i syfte att varan skall anses behäftad med fel enligt det föreslagna tillägget till 3 § konsumentköplagen. En sådan ordning kan inte anses godtagbar. För att nå överensstämmelse bör därför i 3 § marknadsföringslagen anges att information som där avses skall angå beskaffenheten eller användningen av vara, tjänst eller annan nyttighet. Även sakliga skäl talar härför. I 7 § andra stycket konsumentköplagen uppställs som villkor för säljarens ansvar bl. a. att han insett eller uppenbarligen bort inse att den från tillverkaren härrörande uppgiften varit vilseledande. Motsvarande kriterium uttrycktes i tredje stycket med orden känt till eller bort känna till. Det framgår anmärkningsvärt nog inte varför man valt ett annat uttryckssätt. Om avsikten inte varit att uppställa andra subjektiva rekvisit i det nya tredje stycket, bör uttryckssättet naturligen anpassas efter vad som redan är stadgat i andra stycket. Olika ordval beträffande samma sak i samma paragraf måste skapa onödiga rättsliga tvister. Den i propositionen även föreslagna sammanslagningen av är unik för svenska förhållanden. Förslaget skulle kunna anses vara motiverat med utgångspunkt i de besvärande gränsdragningskonflikter som finns och som varken gagnat dessa två myndigheter eller deras motparter - konsumenter och producenter. Kompetenskonflikterna verkar dock påtagliga genom att chefsfunktionen i ett statligt utredande och opinionsbildande verk sammanförs med en myndighet vars uppgift är att fungera som konsumenternas företrädare och åklagare inför . Med hänsyn till att dessa kompetenskonflikter inte kan anses tillräckligt utredda eller belysta vill vi tills vidare avstå från ett principiellt ställningstagande i frågan. Den aviserade organisationskommitté med sakkunniga som, enligt statsrådet, skall ges i uppdrag att överväga och lämna förslag till framtida organisatorisk lösning av förhållandet mellan KOV och KO bör enligt vår mening ges frihet att förutsättningslöst utarbeta förslag till framtida organisationsform. 1 samband med att ovan nämnda organisationskommitté får i uppgift att presentera ett förslag till hur en organisatorisk lösning av förhållandet mellan KOV och KO skall utformas vill vi aktualisera frågan om () ställning och relation till KOV och KO. Verksamheten vid har bedrivits . är KOV huvudman för nämnden, vars arbete alltjämt är av försöksnatur. Verksamheten, som är delvis av rådgivande och delvis av domstolsliknande karaktär, har visat sig mycket betydelsefull. Trots att ARN:s beslut endast har ka raktären av rekommendationer i hur reklamationstvister bör lösas följs de icke desto mindre till . Nämndens arbete och arbetssätt måste i dagens läge anses väl prövat och väl accepterat. Detta till trots bör frågan om att ge nämndens verksamhet en permanent status nu prövas. Dessutom bör kommittén ges i uppdrag att pröva frågan om att ge ställning som statligt, men från andra utredande och forskande organ och myndigheter helt fristående, institut. I propositionen 1972:33 med förslag om inrättandet av ett statligt konsumentverk framhöll dåvarande handelsministern att det kommer framgent att vara en viktig uppgift inom konsumentpolitiken att utveckla varudeklarationssystemet och att verka för att varudeklarationer kommer till användning i mera vidsträckt omfattning. presenterades varudeklarationsutredningens betänkande med förslag till framtida utformning av svensk varudeklaration. har hart när ingenting hänt. framhöll i sina petita /75 att nuvarande VDNsystem lider av vissa brister samt att verket dragit in vissa VDN-normer som ansetts vara ointressanta från konsumentsynpunkt och som haft en otillräcklig marknadstäckning. Året därpå återkom verket i sitt budgetäskande för /76 till frågan om varudeklarationer och märkningsfrågor och framhöll att man inom verket har underlag för fastställande av vissa riktlinjer för en framtida märkning eller andra åtgärder som påverkar informationsutbudet i samhället. Trots varudeklarationsutredningens förslag 1973 och trots att alltså påpekat bristerna i nuvarande varudeklarationssystem och att man gjort vissa utredningar, som kan tjäna som underlag för beslut om framtida märkningssystem, har tystnaden och oviljan att lösa frågan varit påfallande. 1 propositionen 1975/76:34 sägs endast att f. n. inte finnér det möjligt att upprätthålla fler än ett femtiotal normer för VDNdeklarationer och vidare att handelsministern avser att återkomma till regeringen i denna fråga. Från moderat håll har i motioner såväl 1974 som 1975 påpekats bristerna i och de negativa konsekvenserna av att frågan om varudeklarationssystemets framtida utformning förhalats och att inte givits tillfälle att ta ställning i frågan. Denna kritik synes än mer välmotiverad i dagens läge. Införandet av en marknadsföringslag, vilket föreslås i propositionen 1975/76:34, är ett steg i rätt riktning då det gäller att förbättra konsumentinformationen. Men ytterligare åtgärder är nödvändiga, och här kommer frågan om varudeklarationerna in. Det är därför av yttersta vikt att arbetet med att utarbeta principer och riktlinjer för svensk varudeklaration påskyndas, så att /76 ges tillfälle att ta ställning i frågan. Med stöd av det anförda hemställs att 1. beslutar att 3 och 10 §§ i förslaget till marknadsföringslag får följande lydelse: 3 § Underlåter näringsidkare vid marknadsföring att lämna sådan information om varas, tjänsts eller annan nyttighets beskaffenhet eller användning, som har särskild betydelse från konsumentsynpunkt, kan ålägga honom att lämna sådan information. Åläggande kan meddelas även anställd hos näringsidkare och annan som handlar på näringsidkares vägnar. Åläggande enligt begär det. 10 § Fråga om förbud eller åläggande enligt 2-4 § upptages efter ansökan. Sådan ansökan göres av konsumentombudsmannen. Beslutar denne för visst fall att ej göra ansökan, får ansökan göras av sammanslutning av konsumenter eller löntagare eller av näringsidkare som beröres av handlingen eller sammanslutning av näringsidkare. 2. beslutar att 7 § i förslaget till lag om ändringar i konsumentköplagen (1973:877) får följande lydelse: 7 § Har säljaren rättat uppgiften. Har varans rätta den. Har säljaren underlåtit att lämna sådan information om varans beskaffenhet eller användning som han enligt marknadsföringslagen (1975:000) har ålagts att lämna, skall varan anses behäftad med fel, om underlåtelsen kan antagas ha inverkat på köpet. Detsamma gäller, om åläggandet har meddelats varans tillverkare eller annan, som i tidigare säljled tagit befattning med varan, och säljaren insett eller uppenbarligen bort inse att den andre underlåtit att fullgöra åläggandet. 3. avslår den i propositionen föreslagna sammanslagningen av och konsumentombudsmannaämbetet, 4. ger regeringen till känna vad som i motionen anförts rörande status och framtida ställning, 5. beslutar att principerna och riktlinjerna för utformningen av svensk varudeklaration föreläggs innevarande för beslut. () () GOTAB 75 10311 S Slockholm 1975