mot · FY02498 · 1975-01-22 00:00:00 — av m. fl. om en opinionsundersökning rörande programutbudet i TV, m. m. Politiseringen av TV:s programutbud har blivit ett allvarligt samhällsproblem. I strid mot radioavtalet har partiskhet och osaklighet brett ut sig under ledning av förment radikala grupper inom företaget. Missförhållandena är nu så allmänt bekanta att också ansvarskännande befattningshavare inom företaget börjat känna oro. I en rad artiklar i har exempelvis TV-producenten framträtt. Hans framställning bekräftar centrala punkter i kritiken av TV:s urartning. Det är ingen hemlighet att det finns producenter inom som använder programmen till att driva egna "teser. Det finns de som ser sin egen programverksamhet som del i en radikal rörelse utanför företaget. Här bekräftas politiseringen från inflytelserika grupper i redaktionen. Dessa kretsar anser sig ha ett politiskt mandat helt vid sidan av parlamentariska regler och radioavtalets principer. Deras "försvar lyder bl. a. enligt : Vi befinner oss i en global krissituation. Det är bråttom. Vi måste agera. Vi måste bidra till en snabb förändring och utjämning mellan människor. Vi måste använda oss av de instrument som står till buds. Vi har inte tid att iaktta några opartiska etikettsregler. Vi har inte råd att försvaga styrkan i vår information. I stället för ett eget ansvar för programutbudet, som varje medarbetare enligt radioavtalets mening är skyldig att iaktta, skyller man helt oansvarigt ifrån sig på de i praktiken mycket bristfälliga möjligheterna att i ett medium av TV:s omedelbara karaktär korrigera utsända program i efterhand. Denna lättsinnigt vunna "ansvarsfrihet" återger på följande sätt: Och förresten: Det får bli chefernas sak att se till att det blir någorlunda opartiskhet i det totala utbudet. Det råder alltså inte tvivel om att inflytelserika grupper öppet missbrukar sin position i TV. De har heller ingen tanke på att foga sig i radioavtalets regler. De uppträder i stället som självpåtagna förkunnare och maktutövare inom företaget för att driva politisk propaganda på landets kanske mest spektakulära podium. Verksamheten är ett klart övergrepp på den fundamentala avsikten med hela radio-TV-monopolet. Den är en utmaning mot TV-publiken, som inte har möjlighet att välja något annat programutbud. eftersom vi har ett monopol som finansieras tvångsvis med licensavgifter. Konsumenterna tvingas alltså stödja verksamheten, vare sig de vill eller inte. Från demokratisk synpunkt är det en mycket allvarlig utveckling. För vår demokratiska ordning är det nödvändigt att politiker och företrädare för folkrörelser och organisationer har direkta kontakter med allmänheten och sina väljare. Vårt politiska system förutsätter möjligheter att få föra fram åsikter och argument någorlunda fritt och obundet utan utomståendes inblandning och redigering. Det förutsätter också möjligheter att debattera och replikera någorlunda obehindrat. Det är också nödvändigt att systemet ger skäligt utrymme åt företrädare för större opinionsriktningar att komma till tals. Tankeutbytet får inte hindras av högljudda minoritetsgrupper. Det mesta av dessa förutsättningar är praktiskt taget tvärtom i dagens TV. TV försvårar åsiktsutbyte och debatt mellan förtroendemän och folkvalda. Direkta framträdanden från sådana respresentanter är sparsamma och dessutom förbehållna några förgrundsfigurer. I stället för att vara en kontaktyta av utomordentlig betydelse genom massmediateknikens utveckling mellan allmänheten och representanter för folkrörelser, forskning och kulturliv, har TV i oroande grad blivit något av producenternas egen recensions- och censureringsapparat. Det är uppenbart att en sådan utveckling inte kan få fortgå helt i strid med statsmakternas intentioner. Det allvarliga med den TV-kris, som det nu är helt berättigat att tala om, är att förvrängda och försåtliga skildringar med politisk intoning ingalunda inskränker sig till nyhetsprogram och s. k. samhällsbevakning. Det mesta av programutbudet kan genom ämnesval, urval eller redigering ges en politisk accent. Sportprogrammen och renodlade naturprogram är naturligtvis välgörande undantag, men kanske också det enda som inte går att manipulera. T. o. m. barnprogrammen för de yngsta har blivit en tummelplats för politiska ambitioner. Något rimligt politiskt försvar för detta finns självfallet inte. Men ändå försvaras tilltaget offentligt av producenter, som med förnumstighet hävdar att våra traditioner av sagor och berättelser för barn är så värdelösa och infekterade med värderingar att de måste balanseras med politisk förkunnelse av i tittarnas ögon enfaldigaste slag, t. ex. TV-programmen om den ondsinte direktören ". Den politiska slagsidan i TV är desto mer spektakulär som programutbudet i övrigt också kännetecknas av torftighet och tristess i oroväckande utsträckning. Underskattningen av tittarnas kunskaper, smak och allmänbildning är både beskäftig och tålamodsprövande. Dess bättre finns naturligtvis också exempel på hur TV kan användas på ett informerande och engagerande sätt utan politiska krumbukter. Detta vittnar om hur ihåligt försvaret för den nuvarande dekadansen egentligen är. TV behöver alls inte vara en självutnämnd folkhögskola för s. k. radikala idéer för att vara intressant. Naturprogram, inslag om teknik och forskning, vissa insatser av TV-teatern och visst kulturutbud etc. vittnar om att radioavtalets anda mycket väl skulle kunna upprätthållas, om bara viljan och förmågan fanns. Det förkastliga i utvecklingen är att vissa grupper övertagit kontrollen av väsentliga delar av programutbudet i TV från den ansvariga ledningen. De utnyttjar TV som sin personliga politiska plattform. Det mest utmanande är att denna tendens finns inom hela verksamheten, som objektivitetskraven etc. i radioavtalet legitimerar den förstuckna propagandan i allmänhetens ögon på ett sätt som gör det ännu svårare att fl en rimlig distans till innehållet. Utvecklingen tycks redan ha passerat det stadium där den reguljära TVledningen förmår ändra situationen till det bättre. I stället för nuvarande hyckleri kring objektivitets- och saklighetskraven, där olika producenter dagligdags uppträder under objektivitetens täckmantel, vore det vida bättre om dessa medarbetare framträdde med öppet visir, så att allmänheten visste vad de stod för. Men det kan inte vara rimligt att dessa kretsar har så stor del av TV:s programutbud till sitt förfogande. Kravet måste vara att all sändning förbehålls medarbetare som är beredda att ansluta sig till radioavtalets regler om saklighet och opartiskhet i programutbudet. I allmänhetens intresse borde det finnas en särskild sändningstid för folkrörelser och organisationer där dessa fick möjlighet att redigera och förmedla TV-verksamhet. Möjligen skulle detta kunna lösas så, att en särskild programredaktion utsågs för dessa sändningar, där redaktionen emanerade från de olika politiska åsiktsriktningarna närstående pressorgan. Avskaffandet av radio-TV-monopolet vore egentligen det mest konsekventa svaret på alla former av styrt programutbud. Vi borde därför ha ett radiooch TV-utbud som levde på tittarintresse och inte på tvångsvis utskrivna licenspengar. Frågan om reklamfinansiering har visserligen länge diskuterats och avvisats av olika skäl. Frågan är dock om inte vissa invändningar överdrivits, jämfört med fördelarna för konsumenterna med en i verklig mening tittarstyrd TV. Samtliga de förändringar som här diskuterats borde kunna övervägas av den sittande radioutredningen. Det måste emellertid slås fast att den nuvarande ordningen oundvikligen måste försvinna i och med tillkomsten av det nya radioavtalet 1977. Situationen är emellertid nu så allvarlig att vissa åtgärder måste företas . En sådan åtgärd borde vara att ge statsmakterna ett underlag för radio-TV-politiken i form av grundliga opinionsundersökningar bland allmänheten. Dessa undersökningar borde omfatta både allmänhetens inställning till det nuvarande TV-utbudet och allmänhetens önskemål om TV:s roll och inriktning under en framtida ordning. borde fl särskilda anslag för sådana undersökningar. Frågan om bemötande av tendentiösa program och om replikrätt har tidigare diskuterats. Också på denna punkt behövs omedelbara reformer som motvikt till den förbistring, som råder, när det gäller TV:s programutbud. Klagomål på program till radionämnd osv. räcker inte, eftersom en rättelse i efterhand ofta kommer alldeles försent. En särskild klagomur, som förestås av en redaktion med egen sändningstid, skulle kunna lösa detta problem. En sådan redaktion skulle från pressetiska och publicistiska utgångspunkter kunna tillvarata berättigade intressen att tillrättalägga eller komplettera snedvriden eller ofullständig information. Redaktionen borde för den skull utses fristående från TV - exempelvis av representanter för pressen - och arbeta på eget ansvar. Självfallet borde redaktionen också självmant kunna ingripa och bevaka att allsidighet i information och rimliga bemötanden bereddes utrymme i TV. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att begär att regeringen ger radioutredningen i uppdrag att företa opinionsundersökningar om allmänhetens uppfattning om bl. a. nuvarande programutbud i m. m., 2. att hos regeringen begär förslag om en särskild TVredaktion för bemötande av tendentiösa program m. m. enligt vad som anförts i denna motion, 3. att beslutar att överlämna denna motion till den sittande radioutredningen för beaktande. () i Agnäs . () i . NISSER (m) () () i Vrångebäck