mot · FY022142 · 1975-04-25 00:00:00 — Nr 2142 av m. fl. med anledning av propositionen 1975:102 med förslag till räntelag m. m. 1 regeringens proposition 1975:102 med förslag till ny räntelag m. m. föreslås bl. a. ändringar i konkurslagen. De ändringsförslag i konkurslagen som propositionen innehåller är endast sådana som blir nödvändiga om förslaget till ny räntelag vinner gillande. I samband med behandlingen av propositionen 1975:6 med förslag till ändringar i konkurslagen m. m. föreslogs från sida i en motion (1975:1823) att paragrafen 39 a i konkurslagen skulle utformas så, att därur klart framgår att gäldenär icke kan anses skyldig att utge ränta på återburen egendom om han kan visa att han själv inte hållit den räntebärande. framhöll i sitt betänkande (LU 1975:12) att utskottet inte i sak prövat centerförslaget utan fann anledning att yttra sig i samband med behandlingen av den då aviserade propositionen med förslag till ny räntelag m. m. Vid lagrådsgranskningen av konkurslagen framhölls bl. a. att bestämmelserna i a konkurslagen var oklara i vad avser reglering av återbetalningsskyldigs ränteskuld på medel som ej av den återbetalningsskyldige hållits räntebärande. I lagrådsremissen beträffande räntelagen föreslås att det skall åligga den återbetalningsskyldige att betala ränta enligt den räntefot som gäller för avkastningsränta oavsett om penningmedlen rent faktiskt har varit räntebärande eller ej. Den aktuella paragrafen i konkurslagen föreslås också i propositionen 1975:102 bli ändrad i enlighet härmed. Liksom tidigare finner vi emellertid det rimligare att den återbetalningsskyldige skall utge ränta på återburen egendom i form av penningmedel endast om han själv hållit egendomen räntebärande. Enligt vår mening måste det finnas en klar överensstämmelse mellan vad som är återbäringsskyldig egendom och återvunnen egendom. Med nuvarande utformning av den aktuella paragrafen kan situationer inträffa då återbäringsskyldig egendom är större än återvunnen egendom dvs. ränta skall tilläggas den återvunna egendomen. Det är angeläget att en återbäringsskyldig redan i lagen lår det skydd som ligger i att han inte skall tvingas återbära en större egendom än vad som är återvunnen. Skall denna överensstämmelse åstadkommas krävs att ränta endast påförs den återbäringsskyldige om han själv gjort den av annan person återvunna egendom räntebärande. Räntefotens anknytning till det av fastställda diskontot medför behov av en tillförlitlig publicering av de förändringar som beslutas rörande diskontot. För såväl domstolarna som allmänheten blir det av betydelse att säkra uppgifter finns att tillgå både om diskontots höjd och om den tidpunkt från vilken en beslutad ändring gäller. En sådan publicering kan lämpligen ske i samma ordning som gäller för exempelvis basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring och det procenttal med vilket familjerättsliga underhållsbidrag skall ändras enligt 3 § lagen (1966:680) om ändring av vissa underhållsbidrag, dvs. Med hänvisning till det anförda hemställer vi att beslutar 1. att paragrafen 39 a konkurslagen utformas så, att därur klart framgår att gäldenär icke kan anses skyldig att utge ränta på återburen egendom i form av penningmedel om han kan visa att han själv inte hållit den räntebärande, 2. att publicering av det av fastställda diskontot sker i i samma ordning som gäller för bl. a. basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. H. () () () GOTAB 75 9489 S 1975