mot · FY021292 · 1975-01-24 00:00:00 — om en utredning rörande barn med lindrig hjärnskada. Lindrig hjärnskada hos barn, som kan uppstå under moderns graviditet eller vid förlossningen, har uppmärksammats mycket litet i vårt land. Olika termer används för att beteckna denna skada: lindrig hjärnskada, "minimal CP, "det hjärnläsionella syndromet eller "MBD (Minimal Brain Dysfunction). Den mest adekvata benämningen är motoriskt perceptuellt handikapp. MBD-barnen är ofta normalt begåvade utan tydliga fysiska särdrag men med beteendestörningar som forskare, framför allt i , börjat uppmärksamma. Det gemensamma för dessa barn är att de är handikappade både när det gäller motorik (rörelse) och perception (upplevelse och bearbetning av sinnesintryck). Alla MBD-barn visar inte samma symptom. Störningarna kan uppträda i olika kombinationer: perceptionsstörningar, bristande kroppsuppfattning, klumpighet, bristande koncentrationsförmåga, överaktivitet, impulsivitet, upprepande, lättretlighet, aggressivitet, talsvårigheter, talträngdhet, förstörelselusta, lättleddhet, social omognad. MBD-barnets handikapp innebär att det sällan fungerar socialt och att det därför får olika slag av känslostörningar och psykiska problem. Man begär att barnet skall uppföra sig som andra barn och klara sådant som jämnåriga kamrater klarar. Den s. k. 4-årskontrollen har inte kommit i gång i hela landet, som det var planerat. Det är bl. a. anledningen till att MBD-barnen inte uppmärksammas tillräckligt . Det synes också som om kunskapen bland läkare och psykologer är otillräcklig. har dessa barn placerats i obs-klasser eller läsklasser: Bristande kännedom om MBD leder till att barnet ibland betecknas som litet sent utvecklat" och störningarna ibland avfärdas med "det går över. Vid utredning av barn med dessa problem har man tidigare huvudsakligen inriktat sig på den "pålagrade" problematiken men inte alls tillräckligt klarlagt det medicinska basproblemet. En särskild svårighet för föräldrarna är det att det sällan syns på barnet att det har ett speciellt handikapp. Det leder till att barnet i regel inte kommer till läkare för diagnos förrän kring skolstarten när barnet befinns vara "skolmoget eller i skolan därför att barnet helt enkelt inte klarar skolan. För att kunna diagnostisera ett MBD-barn behövs ett lag bestående av barnneurologiskt kunnig läkare, psykolog, sjukgymnast, logoped, förskole eller lågstadielärare med specialutbildning, arbetsterapeut. kan ett lag med ovannämnda sammansättning ställa diagnosen. På ett fåtal platser, t. ex. (), , , finns kliniker med personal som är förtrogen med symptomen hos MBD-barn. Tyvärr remitteras barnen dit först sedan deras inlärningssvårigheter orsakat påtagliga sociala och känslomässiga problem i skolan. Det är mycket angeläget att sådana resurser som finns på de nämnda platserna skapas i varje län. MBD-barnen har olika svårigheter. Behandling och undervisning måste individualiseras. Några behöver talträning, andra läs- och skrivträning, alla rörelseträning. Några barn behöver kanske gå i specialklass där man undervisar på ett helt annat sätt än i de specialklasser som redan finns. Många föräldrar behöver dessutom psykologisk rådgivning för att klara sina problem. Ju tidigare skadan upptäcks, desto större är behandlingsmöjligheterna. En utredning för att utröna vad som kan göras för MBD-barnen bör genomföras. Därvid bör målsättningen vara att diagnos skall ställas på ett mycket tidigt stadium och att behandling likaledes skall prbörjas , i förskoleåldern eller möjligen . Vidare bör utredningen behandla frågan om lämplig utbildning om MBD bland läkare, psykologer, lärare, kuratorer, barnstugepersonal och andra som har med barn att göra. Med hänvisning till vad som anförts hemställer vi att beslutar att hos regeringen begära utredning om bättre åtgärder för barn med lindrig hjärnskada i enlighet med vad som i motionen anförts.