mot · FY02329 · 1975-01-22 00:00:00 — om svenskt katastrofbistånd via missionsorganisationerna. Många av världens fattigaste länder drabbades av svåra naturkatastrofer, som bl. a. medförde en allvarlig brist på livsmedel i berörda områden. De drabbade länderna har i stor utsträckning saknat möjligheter att själva bistå de nödställda eller återupprätta förstörda samhällsfunktioner. De har varit och är i behov av hjälp utifrån för att mildra verkningarna av felslagna skördar och inträffade naturkatastrofer. Det har emellertid ofta visat sig vara förenat med stora svårigheter att förmedla snabb och effektiv hjälp till de nödställda, bl. a. på grund av bristande distributionskapacitet i de berörda länderna. Detta är en betydande olägenhet som minskar möjligheterna att genomföra snabba hjälpinsatser. Även om det vid omfattande katastrofer vore önskvärt och kanske effektivast med insatser av internationella hjälporgan, kan man inte bortse från betydelsen av bilaterala svenska hjälpåtgärder i sådana sammanhang. Med god beredskap och planering kan resultaten bli betydande. och de fria trossamfunden är genom missionsarbete väl etablerade i flera av världens fattigaste länder, som också ligger inom de områden som är särskilt utsatta för naturkatastrofer. De har också genom organ som och Frikyrkan hjälper skaffat sig en betydande erfarenhet av internationell hjälpverksamhet i katastrofsituationer. Missionsorganisationerna har i de flesta fall egen personal på platsen, något som sannolikt är en förutsättning för att hjälpinsatserna skall nå fram till de nödställda. Deras verksamhet utmärks ofta av flexibilitet, och de har ofta rikt förgrenade kontakter samt en ingående kännedom om lokala förhållanden. Dessa faktorer måste anses vara av största betydelse när det gäller att genomföra snabba biståndsaktioner. Det bör därför övervägas om inte svenskt katastrofbistånd i större utsträckning än skulle kunna kanaliseras genom dessa organisationer. Alla hjälpinsatser måste givetvis genomföras i samförstånd med vederbörande lands myndigheter. Detta krav är säkerligen i regel fullt förenligt med ett utnyttjande av missionsorganisationernas resurser. Dessa bedriver på de flesta håll en social verksamhet som i betydande utsträckning sysselsätter inhemsk personal, vilken i ett katastrofläge kan tas i anspråk för akutinsatser. Möjligheter att rekrytera ytterligare personal finns säkerligen i många fall. Ofta skulle förnödenheter i form av livsmedel, textilier, medicin o. d. snabbt kunna skaffas fram och distribueras, om finansiella resurser fanns tillgängliga. En god planering och en tillräcklig beredskap är en för utsättning för att missionsorganisationernas möjligheter att förmedla svenskt katastrofbistånd skall kunna tas till vara på ett effektivt sätt. Det är inte tillräckligt att planeringen kommer i gång först efter en inträffad katastrof. Därför bör organisationernas resurser inom olika geografiska områden i förväg kartläggas så att en viss beredskap för tänkbara insatser i en katastrofsituation kan upprätthållas. Det är ju känt vilka som lever under ständigt hot att drabbas av naturkatastrofer. En sådan beredskap är givetvis inte något alternativ till mera långsiktigt verkande insatser för att i möjligaste mån förebygga eller mildra verkningarna av katastrofer. Det är naturligtvis inte realistiskt att tänka sig att missionsorganisationernas kapacitet skulle medge insatser av avgörande betydelse vid omfattande katastrofer. Men deras möjligheter får heller inte underskattas. Med hänvisning till det anförda hemställs att uttalar att en undersökning bör ske av möjligheterna att i ökad utsträckning kanalisera svenskt bilateralt katastrofbistånd via missionsorganisationerna.