mot · FY02104 · 1975-01-15 00:00:00 — angående skadeståndsansvaret för barn, m. m. Det förekommer ett icke ringa antal fall där domstol utdömer skadestånd som följer den dömde under hans livstid. Detta måste betraktas som ett straff, vilket knappast kan sägas stämma överens med principerna för humanisering av vår kriminalvård. När en påföljd utdöms tas i regel största hänsyn till dess verkningar när det gäller att få den dömde till en hygglig återanpassning. Ett skadestånd av sådan storleksordning att den dömde tvingas utbetala ett visst belopp medför stora psykiska påfrestningar. Därtill kommer att den dömde under hela sitt liv ständigt påminns om det brott han en gång begått och som lett till en kraftig påföljd av detta slag. Jag vill här anföra ett exempel på ett fall som gäller en nu 52-årig man, , Kåröd, pl 10 289, , 451 00 , som i pojkåren under lek med luftgevär träffade en flicka i ögat. Det under olyckliga omständigheter avlossade skottet tog så illa att flickan förlorade sin syn. Trots att rätten hade svårigheter att fastslå vem av pojkarna som i själva verket var vållande till olyckan enades man slutligen om att döma nämnda pojke som självfallet inte hade ekonomiska möjligheter att stå för det skadestånd som utdömdes. Fadern fick träda emellan. Fadern levde emellertid också under knappa förhållanden, vilket försvårade situationen ytterligare för familjen. har mannen fått inbetala belopp på den ådömda livräntan och haft synnerligen svårt att klara av detta ekonomiskt. Men till detta kommer stort psykiskt lidande som brutit ner mannen som dessutom under de som gått efter olyckshändelsen svävar i tvivelsmål om huruvida det var han som vållade olyckan. Ett drygt skadestånd när en olycka leder till så svåra men för en annan är från juridisk synpunkt måhända en rimlig påföljd. Det kan naturligtvis ifrågasättas om en mistad syn över huvud taget kan ersättas ekonomiskt av den som vållat skadan. Men skadeståndet är berättigat med hänsyn till de svårigheter som den drabbade utan tvivel får att klara sig . Det kan emellertid under inga förhållanden anses som rimligt att en människa som i barnaår och under lek skadat en annan människa ådöms ett så hårt straff att han livet igenom skall bli påmind om en händelse som säkert ändå aldrig kan utplånas ur minnet. Men att därtill få påtagliga ekonomiska bekymmer för den gärning han begått synes helt strida mot vår allmänna syn på påföljdsfrågan. Förslagsvis anser jag att skadeståndsbeloppet i princip borde bli så pass högt att den livränta som sedan skall utbetalas kunde begränsas till exempelvis . I det fall som jag här relaterat borde således det allmänna träda till och mannen i fortsättningen befrias från skuldbördan. är det ju vanligt att föräldrar tecknar ansvarsförsäkring för ekonomiskt skydd om barn skulle vålla skador av allvarligare slag. Men var det som bekant inte så att ansvarsförsäkringar tecknades, i många fall på grund av ekonomiska svårigheter att betala premierna. Emedan jag anser att det både från humanitär synpunkt och med hänsyn till nu gällande principer vid utdömande av påföljder är helt fel att en människa under sin hela aktiva tid skall tvingas att dels utbetala livränta, att dels härigenom ständigt bli påmind om sitt brott, bör en omprövning av frågan vidtas och samhället befria den dömde från dessa psykiska påfrestningar. Mannen i fråga har fått lida nog ändå. Med stöd av vad jag anfört hemställer jag 1. att i skrivelse till regeringen anhåller om utredning i syfte att få till stånd kompletteringar av lagen så att utdömd livränta på grund av skadevållande i barnaåren inte skall följa vederbörande livet ut utan begränsas till exempelvis en tioårsperiod, 2. att i de fall då detta fortfarande förekommer samhället träder emellan och befriar den dömde från dessa åtaganden, 3. att i motionen nämnde befrias från ytterligare betalning av livränta och att samhället åtar sig återstående för att skydda den som vållats skada. 75 8605 S 1975