mot · FZ0225 · 1975-10-30 00:00:00 — Motion 1975/76: 25 av i m. fl. med anledning av propositionen 1975/76:15 med förslag till trafikskadelag m. m. Det i propositionen 1975/76:15 framlagda forslaget till trafikskadelag bygger i fråga om ersättning för personskador på den amerikanska no-fault-idén och innebär i avgörande hänseenden en radikal brytning med grunderna för gällande trafikförsäkring. När trafikskadeutredningens förslag (SOU 1974:87) framlades, möttes det av en häftig kritik främst i tre avseenden. 1 första hand tog kritiken sikte på att de allmänt gällande förbehållen för att trafikförsäkring och förarplatsförsäkringar icke gällde till förmån för rattfyllerister, biltjuvar, körkortslösa och andra illegala förare lagstiftningsvägen förbjöds. Därmed skulle ett viktigt samhällsskydd mot trafiksäkerhetsfaran från dessa förare tas bort. Vidare vände sig kritiken emot de orättvisor bilägarna emellan som följer av den schematiska regeln att ersättning för personskador, som drabbar personer (inkl. föraren) i en bil, alltid skall belasta den bilens försäkring utan hänsyn till om föraren i denna bil varit skuld till olyckan eller om skulden kanske helt åvilade föraren av den kolliderande bilen. Detta ledde till att orättvisor i kostnadshänseende mellan olika fordonskategorier och fordonsägarna infördes. De mera sårbara lätta fordonen skulle drabbas väsentligt hårdare än de tyngre fordonen, där förare och passagerare satt mera skyddade för skador vid kollissioner. Enligt förslaget, som öppet siktade till att bonussystemet skulle avskaffas såsom oförenligt med systemets grunder, skulle också hela kostnadsökningen för försäkringen läggas på de skötsamma mer eller mindre skadefria förarna, och höjningen skulle bli större ju högre bonus de haft, medan bl. a. rattfyllerister skulle erhålla premiesänkningar! Den hårda kritiken mot utredningsförslagets konsekvenser har lett till en viss ändring i propositionen. Vi har dock funnit det angeläget att vid riksdagsbehandlingen rikta uppmärksamheten på den trafiksäkerhetsfara som förslaget kan medföra, om propositionen godkännes i oförändrat skick. Den gällande inställningen i vårt land mot att försäkring gäller till förmån för illegala förare framgår bl. a. av de normala förbehåll om återkravsrätt, som trafikförsäkringsbolagen i gemen gör i försäkrings villkoren vid trafikförsäkringen. Vidare kommer denna inställning till uttryck i föreskrifter om att förarplatsförsäkringen inte gäller för vissa angivna fall av illegal körning. Vid den obligatoriska trafikförsäkringen gäller försäkringen självfallet även vid illegal körning för skador som tredje man åsamkas, 1975/76: 25 men bolagen förbehåller sig rätt att kräva kostnaderna åter av försäkringstagaren i bl. a. följande fall: 1. om försäkringstagaren med uppsåt eller grov vårdslöshet vållat skadan, 2. om han eller hans maka fört fordonet utan erforderligt körkort eller gjort sig skyldig till rattfylleri eller rattonykheterhet eller varit straffbart påverkad av annat berusningsmedel än alkohol, 3. om han brukat fordonet som hjälpmedel i brottslig verksamhet, eller 4. om han försummat att betala premien. I fråga om annan förare än försäkringstagaren görs normalt återkrav, om skadan orsakats under omständigheter som motsvarar de under 1-3 nämnda och när föraren har brukat fordonet utan lov. Vid den frivilliga förarplatsförsäkringen brukar motsvarande föreskrifter om undantag för försäkringens giltighet gälla för illegala förare. I kungörelsen (1969:113) om statligt förarskydd, som ger en motsvarighet vid trafik med fordon som staten äger, kommer principen till karakteristiskt uttryck i stadgandet att ingen ersättning utgår, om föraren 1. brukat motorfordonet utan lov (här avses bl. a. biltjuvar), 2. orsakat skadan uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet, 3. genom körningen gjort sig skyldig till brott mot 3 S första stycket (dvs. ej haft erforderligt körkort) eller 4 § lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott (dvs. vid både rattfylleri och rattonykterhet), eller 4. vid förandet av moped inte uppnått föreskriven ålder. Det framlagda förslaget till trafikskadelag bryter radikalt med den gällande preventiva inställningen till trafikfarlig körning genom att i 12 § föreskriva att skadeersättningen till den skadelidande vid personskada kan jämkas endast när denne uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkat till skadan och vidare genom att i 20 § försäkringsanstalts återkravsrätt mot skadevållaren begränsats till fall, när skadan vållats uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet. Föredragande statsrådets argumentation för att inga undantag görs från ersättningsrätten vid personskada och för att jämkningen även föreslås få denna begränsade innebörd framgår av propositionen, s. 66-70, vartill vi hänvisar. Huvudskälet synes vara att föredragande statsrådet vill anlägga rent socialrättsliga synpunkter på trafikförsäkringen och därför finner hänsyn till trafiksäkerheten vara olämpliga korrektiv vid personskador. Det finns anledning att vid sin prövning av propositionen ingående överväger remissinstansernas invändningar mot förslaget i denna del. För att belysa allvaret och bredden i den kritik som i dessa avseenden riktats mot förslaget vill vi här endast peka på följande. De tre stora motororganisationerna är eniga i sin kritik mot de föreslagna trafikskadeersättningarna till rattfyllerister m. fl. () finner det helt otillfredsställande att jämkning för personskador skall 1975/76: 25 kunna ske endast vid uppsåt eller grov vårdslöshet och avstyrker att biltjuvar, rattfyllerister och personer som brukaren fordon som hjälpmedel vid brottslig handling skall få ersättning på bilägarens bekostnad. () vill icke heller vara med om att ersättningar till rattfyllerister och oförsäkrade skall drabba lojala försäkringstagare. () riktar en ingående principiell kritik mot trafikskadeutredningen för att den utan närmare prövning gått emot gällande försäkringsförbehåll till trafiksäkerhetens främjande, trots att sådana förbehåll måste bli ännu betydelsefullare än förut, när nu personskador för förare och fordonsägare föreslås komma med i trafikförsäkringen. Förbehållens värde ligger främst i att de tillsammans med de kriminalpolitiska åtgärderna konsekvent bidrar till att slå fast samhällets uppfattning om det förkastliga i körning under alkoholpåverkan, bilstölder och körning utan körkort m. m. Begränsningen av skadorna i vägtrafiken är huvudsaken från samhällets synpunkt och långt viktigare än en aldrig så jämlik ersättningsnivå. MHF konstaterar att utredningsmannen när det gäller försäkringarna har gått emot gällande hänsynstagande till trafiksäkerheten och sålunda är bevisskyldig. Enligt förbundet bör sådana förbehåll som att ersättning för personskada inte utgår till bl. a. den som kör onykter, stulit bilen eller kört utan körkort bibehållas. Förslaget att slopa dessa förbehåll har vid en på uppdrag av MHF gjord SIFO-undersökning betecknats som bra av men som dåligt av av de svarande. MHF har även framhållit förslagets svåra diskrepans gentemot den nya trygghetsförsäkringen som särskilt stötande. Inom hela arbetslivet, där denna försäkring gäller, får den som genom alkoholpåverkan ådrar sig skadefall i arbetet nöja sig med grundskydd, som socialförsäkringen ger, men på trafikområdet, där alkoholpåverkan hos föraren är särskilt farlig för andras säkerhet, skulle den brottslige rattfylleristen i regel få full skadeersättning. kritiserar den föreslagna gränsen för jämkning mellan grov och enkel vårdslöshet och anser att man inte bör avstå från den preventiva effekt som kan ligga i att en förare vid rattonykterhet riskerar jämkning även vid enkel vårdslöshet. Framhållas kan att även rent juridiska remissinstanser har vänt sig mot begränsningen av jämkningsmöjligheten. Justitiekanslern, som ingående diskuterar problemet och riktar allvarlig kritik mot den föreslagna lösningen, hävdar sålunda att jämkning bör kunna ske så snart en straffbart alkoholpåverkad förare genom enkelt vållande har medverkat till egen skada och att en sådan jämkningsregel är väsentligt mera angelägen än den föreslagna vid fall av uppsåt eller grov vårdslöshet. Enligt hans mening bör alla lämpliga medel tas i anspråk för att tjäna kriminalpolitikens syften, och det är ofrånkomligt med en särbehandling i någon form av alkoholpåverkade förare. Detta krävs också av en bred opinion, som JK vill ansluta sig till. har ifrågasatt om inte den som gjort sig skyldig till rattfylleri eller olovlig körning bör kunna uteslutas från ersättningsrätten. 1975/76: 25 För vår del har vi inte övertygats av statsrådets summariska uttalanden om att undantagsregler i försäkringshänseende för illegala förare inte skulle ha någon som helst effekt från preventiv synpunkt för trafiksäkerheten och att behovet av sanktioner i stället bör tillgodoses inom ramen för samhällets kriminalpolitik. Vi håller det snarare för nödvändigt att lagstiftaren arbetar utifrån en enhetlig grundsyn på preventionen i trafikrätten och att de negativa följderna av trafikfarliga gärningar måste ses som en enhet, där straff, skadestånd och bonusförlust m. m. utgör olika komponenter. Att med bestämdhet uttala sig om dessa komponenters inbördes relativa betydelse torde vara mycket svårt. Det är sålunda inte fråga om att låta försäkringsförbehåll mot illegala förare ersätta några kriminalpolitiska sanktioner. Inom två samhällsområden har ett nyktert uppträdande ansetts särskilt viktigt, nämligen inom arbetslivet och inom trafiken. Främjandet härav har alkoholpolitiska utredningen uppställt som delmål, och allmän enighet torde råda om denna bedömning. Reaktionen mot onykterhet på arbetsplatsen och i trafiken har kommit till uttryck i en mångfald olika regler. har berörts de inom trafikförsäkringen gällande förbehållen. För arbetslivets del är av särskilt intresse att förbehåll i sådant syfte mot ersättning vid personskada har stadgats även i den genom avtal mellan LO och SAF införda s. k. trygghetsförsäkringen av . Denna gäller för samtliga arbetstagare i landet, som omfattas av kollektivavtal där parterna är medlemmar av LO och SAF. Motsvarande ansvar gäller numera också för anställda i statlig och , varvid staten och större kommuner uppträder som självförsäkrare. Denna trygghetsförsäkring anges av trafikskadelagsutredningen f. ö. vara förebildlig såsom typ för försäkring för personskada och är i själva verket en parallell till trafikförsäkringen. Trygghetsförsäkringen avser att liksom den föreslagna trafikförsäkringen bereda ett kompletterande skydd utöver de förmåner som utgår enligt gällande socialförsäkringar. Ersättningen skall liksom vid trafikförsäkringen utgå på objektiv grund och enligt skadeståndsrättsliga regler och i princip ge en utfyllnad av socialförsäkringsförmånerna till full kompensation. I trygghetsförsäkringen (50 §) har emellertid gjorts det förbehållet att ersättning inte utgår när skadan föranletts av - förutom uppsåtligen och av grov vårdslöshet - att den skadelidande varit uppenbart alkoholpåverkad. Det är anmärkningsvärt att statsrådet helt har förbigått denna avvikelse. Den egendomliga skevhet som denna olikhet mellan trafikförsäkring och trygghetsförsäkring skulle medföra har dock klart framhållits vid remissbehandlingen. Den rattfulle som drabbas av personskada skulle premieras framför den skadade jobbaren genom att utöver socialförsäkringens grundskydd få skadeersättning enligt den högsta skadeståndsnivån. Med hänsyn till de förut angivna synpunkterna finner vi det nödvändigt att vid utformningen av trafikskadelagen lagstiftarens preventiva inställning till de illegala förarna kommer till klart uttryck. Den närmare lagtekniska utformningen torde få övervägas vid utskottsbehandlingen. I sak skulle det 1975/76: 25 med vår utgångspunkt vara mest tilltalande, om i lagen gjordes direkta förbehåll mot att ersättning utgår vid personskada i sådana fall, där den förut berörda kungörelsen om statligt förarskydd stadgar undantag från ersättning. En annan möjlig väg att ge uttryck åt lagstiftarens preventiva inställning är att anknyta till 12 § i den föreslagna trafikskadelagen, som säger att trafikskadeersättning kan jämkas, om den skadelidande själv uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet medverkat till skadan, och i anslutning härtill i lagen förklara när beträffande illegala förare sådan grov vårdslöshet skall anses föreligga. Gränsen mellan vad som skall anses vara grov vårdslöshet och vanlig vårdslöshet har alltid varit flytande, och uppenbarligen är innebörden av grov vårdslöshet här särskilt oviss, i synnerhet som brottet rattfylleri i och för sig ofta ansetts innefatta ett betydande mått av vårdslöshet. Detta gör att det föreslagna stadgandet om grov vårdslöshet i 12 § är helt värdelöst som uttryck för lagstiftarens preventiva inställning till rattfylleri och därjämte föga ägnat att ligga till grund för någon praxis hos försäkringsbolagen. Tilllämpningen skulle bli alltför nyckfull och slumpbetonad. Det kan ju rimligtvis inte vara meningen att alla sådana jämkningsfall skall föras till domstolsprövning. Om stadgandet angående jämkning vid grov vårdslöshet skall få någon preventiv betydelse, bör det i lagtexten åtföljas av en förklaring att, om någon av de berörda illegala förarna genom vårdslöshet medverkat till skadan, denna skall anses ha vållats genom grov vårdslöshet. En sådan föreskrift kan förslagsvis ges innehållet att, om förare av motorfordon genom vårdslöshet medverkat till skadan och därvid varit straffbart påverkad av alkohol eller annat berusningsmedel eller saknat erforderligt körkort eller utan lov brukat annans fordon, skadan skall anses vållad genom grov vårdslöshet. Skillnaden mellan en dylik föreskrift och direkta förbehåll emot ersättning blir ju i sak att i de uppräknade fallen fastslås att jämkning kan ske (men inte behöver ske). Direkta förbehåll är sålunda en betydligt mera effektiv metod att upprätthålla den preventiva verkan. För att ge viss effekt åt stadgandet och en inriktning av praxis, synes därför föreskriften att ersättning vid uppsåt och grov vårdslöshet kan jämkas böra ändras till att ersättningen i sådana fall skall jämkas. Även med den formuleringen ges tillräckliga rörelsemöjligheter för bedömande efter skäligheten, eftersom jämkningen kan vara mycket ringa och även mycket betydande. Med åberopande av det anförda hemställer vi att måtte vid behandlingen av propositionen 1975/76:15 besluta om sådana ändringar i förslaget tili trafikskadelag att kravet om bibehållen prevention mot rattfylleri och annan illegal körning tillgodoses. 1975/76: 25 PER (vpk) () i Heden () i Nennesholm