mot · FY021611 · 1975-01-27 00:00:00 — av m. fl. om ett näringspolitiskt handlingsprogram. Ett effektivt näringsliv är angeläget förden produktion av varor och tjänster som vi behöver men också för att vi skall få resurser till fortsatta trygghetsoch jämlikhetsreformer. Det är särskilt angeläget att understryka den betydelse som ett livskraftigt näringsliv har för våra möjligheter att trygga full sysselsättning och arbete åt alla. Rätten till arbete är av grundläggande betydelse i de politiska strävandena. Utvecklingen i näringslivet är avgörande också för möjligheterna till sysselsättning i den offentliga sektorn - hos staten och kommunerna. Det är näringslivets uppgift att främja ett effektivt och expansivt näringsliv och därmed skapa grunden för ökad trygghet och välfärd. Men det är lika viktigt att som utgångspunkt för näringspolitiken understryka näringslivets samhällsansvar, dvs. att näringslivet skall vara underordnat de mål samhället beslutat. Denna målsättnings konkreta innebörd måste vara en strävan till trygghet och jämlikhet. Det innefattar full sysselsättning och rättvis inkomstfördelning. Detta måste gälla alla delar av landet. Från denna utgångspunkt blir en aktiv regionalpolitik, inriktad på ett decentraliserat samhälle, en del av näringspolitiken. Företagens samhällsansvar gäller också miljöerna - arbetsmiljön och omgivningsmiljön. Det är näringslivets uppgift att erbjuda tillfredsställande miljöer på och kring arbetsplatsen. Det är en primär välfärdsmålsättning att individen skall kunna finna arbetet stimulerande och meningsfullt. Detta kräver att arbetsplatser och arbetsprocesser anpassas till människornas fysiska och psykiska förutsättningar. En lika viktig förutsättning är en utvecklad företagsdemokrati, som ger de anställda inflytande över de egna arbetsförhål landena. Det är ett angeläget krav att näringslivet iakttar en god hushållning med natur- och miljöresurserna inom ramen för en långsiktig planering. Initiativ, verksamhet, ansvar Den främsta drivkraften till framsteg och framåtskridande är de enskilda människornas vilja till initiativ, verksamhet och ansvar. Denna grundar sig såväl på individens privata intresse som på hans önskan till samarbete och solidaritet. Som en förutsättning för att de enskilda människornas insatser skall kunna tas till vara på bästa sätt gäller att näringslivet måste vara decentraliserat. Det måste sålunda vara i huvudsak privat eller kooperativt och bygga på ett fritt konsumtionsval och en sammanvägning av 1 1975. de krafter som konkurrens och samverkan utgör. Statliga foretag är nödvändiga, då enskilda eller kooperativa inte står till förfogande för upprätthållande av produktion och sysselsättning eller inte kan tillgodose sociala behov. Vår s. k. blandekonomi svarar väl mot denna grundsyn. Den består till av privat och kooperativ företagsamhet och är alltså formad för ett decentraliserat näringsliv. Det näringspolitiskt väsentliga måste vara att ta till vara de drivkrafter som biandekonomin har i den individuella viljan till initiativ, verksamhet och ansvar. Det är en angelägen uppgift för samhället att medverka till goda grundförutsättningar för de enskilda människornas arbete. Det betyder en styrning och korrigering av marknadshushållningen till en ramplanerad och social marknadsekonomi. Detta innebär ett avvisande av den gamla liberalismen och socialismen, som båda leder till centraliserade hushållningssysteni. Risk för permanent arbetslöshet har vårt samhälle ställts inför svåra och ökande problem, som har nära samband med förhållandena i näringslivet och näringspolitiken. Det mest svårbemästrade problemet är en betydande arbetslöshet, som dröjer kvar i högkonjunkturerna och hotar få en alltmer permanent karaktär. Sysselsättningen har inte kunnat i förhållande till det växande behovet. Detta får inte döljas av den gynnsamma exportkonjunktur som vi nu haft och ännu har förmånen av. I detta läge är arbetsmarknadssituationen naturligtvis klart förbättrad. Men den kvardröjande arbetslösheten har dock alltjämt varit omfattande även , enligt i genomsnitt 75 000-100 000. Den verkliga omfattningen av arbetslösheten har då givetvis varit väsentligt större. står det klart att vi åren framöver kan möta mycket svårbemästrade sysselsättningsproblem, om inte erforderliga åtgärder vidtas. Sysselsättningstillfällena i näringslivet har minskat. Detta har varit fallet i jordbruk och skogsbruk. har även industrisysselsättningen minskat. Under högkonjunkturen 1974 har visserligen en just nu betydande uppgång skett i industrisysselsättningen. Men man måste med nuvarande utveckling och politik räkna med en fortsatt betydande minskning av sysselsättningen inom varuproduktionen . har det också ägt rum en kraftig nedgång i byggnadsverksamhetens sysselsättningsmöjligheter. Sysselsättningstillskottet har - utom i högkonjunkturen just nu - uteslutande kommit från den offentliga sektorn, som ökade med mer än 300 000 personer. Därutöver har givetvis också arbetstidsförkortningen lindrat arbetslöshetssituationen. Det är angeläget att teknisk utveckling och rationalisering utnyttjas för att minska arbetskraftsbehovet för varje produktenhet och för att få bort tunga och smutsiga arbeten. Men näringslivet måste ges förut sättningar att i tillräcklig utsträckning ersätta bortrationaliserade företag och arbetstillfällen med nya. Detta har inte varit möjligt med den politik som förts. Nyetableringar och nya arbetstillfällen har inte kommit till i tillräcklig grad. Den strukturarbetslöshet som därmed följt innebär stora personliga och ekonomiska svårigheter för de människor som drabbas. De blir långvarigt arbetslösa. Många blir utslagna eller måste förtidspensioneras utan att vilja det. Strukturarbetslösheten medför miljardförluster för samhälle och människor. Staten och kommunerna drabbas av ökade utgifter och minskade inkomster. Med nuvarande utveckling och politik kommer arbetslöshetssituationen att allvarligt försvåras framöver. måste vi räkna med fortsatt ökning i efterfrågan på arbete genom ökad folkmängd och genom att kvinnorna i ökad utsträckning söker sig ut på arbetsmarknaden. Vår bedömning är att i förhållande till nuvarande utveckling arbetstillfällena måste ökas med minst 300 000-400 000 , dels genom att nya sysselsättningsmöjligheter skapas, dels genom att arbetstillfällen, som annars skulle försvinna, bevaras genom en aktiv näringspolitik. Näringslivet och den offentliga sektorn I den aktuella debatten har det varit olika meningar om i vilken mån den ökade sysselsättning som behövs kan skapas inom näringslivet eller i den offentliga sektorn. I direktiven till den sysselsättningspolitiska utredningen har regeringen framhållit att merparten av de nya sysselsättningstillfällena måste skapas genom en kraftig expansion inom den offentliga tjänstesektorn. Vår bedömning är att nya arbetstillfällen måste skapas inom såväl näringslivet som den offentliga sektorn. Men näringslivets expansion är en förutsättning för att staten och kommunerna skall kunna öka sysselsättningen på önskvärt sätt. Detta har som en första etapp sökt främja genom programmet för 100 000 nya arbetstillfällen i industri och servicenäringar, främst mindre och medelstora företag. Inom den offentliga sektorn behövs det nya arbeten hos staten och särskilt kommunerna inom t. ex. vårdsektorn, den sociala hemhjälpen, barntillsynen, utbildningen, fritidsverksamheten, miljövården och allmän samhällsservice. Men det är inte möjligt att med nuvarande politik och förutsättningar vidga den offentliga sektorn i samma omfattning som , då sysselsättningstillfällena hos staten och kommunerna ökade med mer än 300 000. Staten och särskilt kommunerna har fått väsentligt större finansiella svårigheter att öka ut sin verksamhet. Expansionen har dämpats kraftigt i jämförelse med . har ökningstalen varit låga och måste, såsom framgår t. ex. av fi nansplanen, bli det också åren närmast framöver. För kommunerna är situationen särskilt svårbemästrad. Kommunalskatterna har höjts från i genomsnitt . per skattekrona till . Detta möjliggjorde 1960-talets expansion. Men kommunalskatterna har därmed nått en sådan höjd att ytterligare höjningar måste hållas tillbaka. De ökade resurser som vi behöver för angelägna trygghets- och jämlikhetsreformer måste hämtas från näringslivet - genom ökad tillväxt i näringslivet. Den nödvändiga balansen mellan resursernas tillväxt i näringslivet och den offentliga sektorns utökning har rubbats. Anledningen är en otillräcklig resurstillväxt i näringslivet. Detta är en av de viktigaste förklaringarna till särskilt kommunernas svåra ekonomiska situation. Det svenska näringslivet har gjort sig känt för hög effektivitet och konkurrenskraft. Det har kunniga företagare och anställda. Men har vårt näringsliv inte kunnat hålla önskvärd och beräknad utvecklingstakt. Industriinvesteringarnas ökningstakt har för varit otillräcklig. och hade industriinvesteringarna i vårt land en hög tillväxttakt, ibland 15 96 . Men gick ökningstakten ned kraftigt och uppgick under en följd av år till endast ca 3 96. Detta är knappt hälften av den ökning, som långtidsutredningarna och 1970 bedömde som nödvändig, nämligen 6-7 96. Allvaret i denna utveckling fördjupas av att investeringsökningarna i mycket obetydlig utsträckning gällt byggnader och anläggningar, i genomsnitt 1 96 . har byggnadsinvesteringarna t. o. m. minskat. Nya företag och nya arbetstillfällen har därmed inte kommit till i önskvärd utsträckning. Först med högkonjunkturen 1974 skedde en mera nämnvärd investeringsuppgång, som också gällde byggnader. Strängt taget har industriinvesteringarna ökat mindre än vad som beräknats i regeringens finansplaner. Även utbyggnaden av den industriella och tekniska forskningen samt utvecklingsarbetet har gått långsamt i vårt land. Under en följd av år har antalet företagsnedläggelser och konkurser varit stort - även under högkonjunkturåren. Utslagningen har gällt främst mindre och medelstora företag. Nyetableringar, nya produkter, nya arbetstillfällen har inte kommit till i tillräcklig utsträckning. Det betyder arbetslöshet och förluster i produktionskapital och produktionsresultat. I åtskilliga betydelsefulla industribranscher tillkommer nästan inga nya företag. Utbyggnaden av näringslivet och dess produktionsförmåga har alltså inte varit tillfredsställande. Vi måste då räkna med att produktionen i vår industri ökar i långsammare takt åren framöver. 1 årets finansplan medger finansministern att takten i produktivitetsförbättringen förefaller att ha dämpats och att detta återverkar negativt på möjligheterna att öka konsumtionsstandarden och att finansiera ökade kostnader för utbyggnad av reformpolitik och offentlig service. Det är en ofrånkomlig slutsats att misslyckandena med att på erforderligt sätt stimulera fram nya och utvidgade foretag, nya produkter, nya marknader och därmed också att stärka vårt näringslivs produktionsförmåga och internationella konkurrenskraft måste bero på fel i den ekonomiska politiken och näringspolitiken. De nödvändiga näringspolitiska förutsättningarna har inte skapats. Genomgående har regeringspolitiken varit alltför mycket inriktad på s. k. selektiva åtgärder och alltför litet på generella. Både selektiva punktvisa och allmänna åtgärder är nödvändiga. Men den dominans som getts åt de selektiva åtgärderna har förlängt och fördjupat sysselsättningskrisen. Avsaknaden av generella åtgärder, som kunnat skapa de nödvändiga näringspolitiska produktionsförutsättningarna, har ökat behovet av selektiva åtgärder. De s. k. stimulans- eller sysselsättningspaket, som ofta tillgripits i sista stund, har haft en alltför selektiv karaktär. Det är vår bedömning att generella åtgärder i form av momssänkning eller lättnader i löneskatten under stagnationsåren 1971-1972 skulle ha stimulerat ekonomin och vänt konjunkturen uppåt tidigare. Avsaknaden av insatta tillräckliga generella stimulanser medförde en eftersläpning och dämpning av konjunkturuppgången i vårt land. Dc investeringsavdrag som regeringen satt in har främst varit inriktade på att främja maskininvesteringar. Mänsklig arbetskraft har därmed ersatts med maskiner i snabb takt. Den önskvärda utbyggnaden av industrin genom nyetableringar och utökade anläggningar har inte främjats på motsvarande sätt. Byggnadsinvesteringarna har visserligen stimulerats genom investeringsfonderna. Men denna möjlighet har i stort inte stått öppen för mindre och medelstora företag och naturligtvis inte för nya företagare. Bristande resurs- och reformplanering En ytterligare förklaring till att utbyggnaden och förnyelsen av näringslivet eftersatts är att det brustit i den långsiktiga resurs- och reformplaneringen. Resursfördelningen har kommit i otakt, särskilt . En alltför liten del av resurserna har gått till uppbyggnaden av näringslivet, särskilt till de mindre företagen och de sysselsättningssvaga områdena. Bristen på en tillfredsställande långsiktsplanering är till stor del orsak till att en tillräcklig satsning på utveckling av näringslivet inte skett. Särskilt utvecklingsmöjligheterna i de mindre företagen, smådriftsfördelarna, har försummats. Skattepolitiken, t. ex. i fråga om investeringsfonderna och löneskatt, och den ekonomiska politiken har missgynnat de mindre företagen. AP-sparandet har i alltför ringa utsträckning kunnat utnyttjas av mindre företag. Den politik som förts har i stor utsträckning tvingat mindre och medelstora företag till nedläggning eller försäljning. Det gäller i många fall även rationella och väl utvecklingsbara företag. Den yngre generationen har fått allt större svårigheter att överta företag. Den regeringspolitik som förts har varit inriktad på storföretagen, på central styrning och reglering av deras investeringar. Regeringspolitiken har också varit inriktad på att AP-fonden skall äga och styra storföretag och att staten i vissa fall skall gå in som ägare i enskilda storföretag. Men detta har inte varit en politik som på ett tillfredsställande sätt kunna ta till vara drivkrafter och utvecklingsmöjligheter i vår blandekonomi. Inom flertalet branscher har storföretagens antal ökat kraftig . Detta betyder förlust i produktionskapital och ett försämrat resursutnyttjande. Många har blivit arbetslösa vid företagsnedläggningarna. Främst har det drabbat de äldre och de sämst utbildade, som har svårt att få nytt arbete. Fortsätter denna politik, försvinner allt fler mindre företag och familjeföretag. Följden har också blivit en mycket hög koncentrationsgrad i företagsoch ägandestruktur, dvs. ett alltmer centraliserat näringsliv. Maktkoncentrationen i näringslivet ökar. Särskilt har beroendet av multinationella företag blivit ett svårbemästrat problem. Det krävs aktiv näringspolitik En aktiv näringspolitik för effektivitet och expansion i näringslivet är sålunda nödvändig för att vi skall kunna klara sysselsättningen och de erforderliga resurserna till fortsatta trygghetsformer. Resurstillväxt i näringslivet är en förutsättning även för vidgad sysselsättning i den offentliga sektorn. En ökad produktionsförmåga i industrin och ökad export är också nödvändiga för att balans skall kunna upprätthållas i utrikesbetalningarna. Vårt land hade stora problem med bytesbalansen . 1 1970talets början, då efterfrågan i den svenska ekonomin var särskilt låg, kunde man notera överskott i bytesbalansen. Men problemet med underskott har återkommit, förstorat genom energikrisen. 1 finansplanen beräknas bytesbalansen komma att uppvisa ett underskott på ca , en försvagning med mer än 10 miljarder . Sysselsättnings- och näringspolitiken måste ta sikte både på att ersätta de arbetstillfällen som går förlorade genom rationaliseringar och nedlägg ningar och på att ge sysselsättningsmöjligheter för nya grupper som söker sig ut på arbetsmarknaden. Alla måste ha samma rätt till arbete, oberoende av kön, ålder, bostadsort och utbildning Det heter i finansplanen att det alltså gäller att bygga ut exportindustrin och de importkonkurrerande sektorerna. Sådana formuleringar har funnits också i åtskilliga av regeringens tidigare finansplaner. Men utbyggnaden har inte lyckats på tillfredsställande sätt - med den politik som regeringen fört. För en förutsättningsskapande näringspolitik är det viktigt att forma en långsiktig samhällsplanering, som i tillräcklig utsträckning fördelar resurser till näringslivets utbyggnad och förnyelse. Grundläggande härvid är att samhället måste svara för en basorganisation - såsom vägar och kommunikationer, utbildning, forskning och utvecklingsarbete. Detta är avgörande för näringslivets utveckling. Olika delar av samhällets politik, såsom skattepolitiken, den ekonomiska politiken, utbildningspolitiken, arbetsmarknadspolitiken och regionalpolitiken, måste utformas med hänsyn till önskvärd utveckling i näringslivet. Utvecklingen och inte minst de långvariga sysselsättningsproblemen har gett besked om de svårigheter som måste uppstå när samhällets politik brister i näringspolitiska förutsättningar. Det behövs både generella och selektiva åtgärder i en aktiv näringspolitik. De generella åtgärderna skall upprätthålla näringslivet vid vad som kallas en normal funktion. De selektiva åtgärderna skall sättas in på punkter, där en sådan produktion inte kan upprätthållas och kanske måste ersättas med annan sysselsättning. En förutsättning för att resurserna i näringslivet skall kunna utnyttjas på bästa sätt är att möjligheterna till samarbete och gemenskap tillvaratas. De politiska motviktsförhållanden som man från vissa håll alltjämt söker konstruera mellan samhälle och näringsliv samt mellan löntagare och företagare är uttryck för en eftersläpande klasskampsinställning, som strider mot våra biandekonomiska förutsättningar. Det är fel att i vårt samhälle ställa olika yrkesgrupper politiskt mot varandra. Det finns inte två sorters folk i vårt samhälle. Det är en självklarhet att löntagare och företagare är motparter till varandra vid fördelningen av produktionsresultatet, vid löneavtalen. De kan ha motsatta intressen också i fråga om andra arbetsvillkor. Men detta är uppgifter för parterna på arbetsmarknaden. Alla - löntagare och företagare - har politiskt och näringspolitiskt ge mensamt intresse av att det finns så stort produktionsresultat som möjligt att fördela. Det är en gemensam uppgift att uppnå bästa möjliga produktionsresultat, och denna uppgift löses självklart effektivast genom samarbete. Alla har vi ett gemensamt intresse av en effektiv näringspolitik. En politik, som inte kan klara sysselsättning och resurstillväxt, är till skada för alla grupper. Nya företag, utvidgning Det är nödvändigt med nya företag och utvidgning av existerande företag, om vårt näringsliv skall kunna upprätthålla sin konkurrenskraft och klara produktion och sysselsättning. Målsättningen måste här vara både att bryta ner faktiska etableringshinder i form av exempelvis otillräckliga kapitalresurser och oförmånliga skatteregler för nystartande företag och att stödja och stimulera tillkomsten av nya företag genom förbättrade utbildningsmöjligheter för företagare och en utbyggd rådgivning och företagsservice. Till de viktigaste näringspolitiska uppgifterna hör att skapa förutsättningar förökade investeringar både i industri och i andra näringar. Investeringarna måste också i större utsträckning ta sikte på att öka produktionskapaciteten och ta till vara outnyttjade resurser. Det är en särskilt väsentlig uppgift att möjliggöra riktiga projekt av långsiktiga och riskbärande karaktär. De mindre och medelstora företagen spelar härvid en nyckelroll. Samhället måste se till att nödvändigt kapital står till förfogande för näringslivets investeringar. I takt med att den internationella konkurrensen hårdnar växer kraven på teknisk förnyelse och marknadsföring. Särskilt de mindre företagen möter här för dem nya och svårbemästrade problem. Förbättrade utbildningsmöjligheter och en utbyggd företagsservice är av särskild betydelse för att underlätta de mindre företagens anpassning till ändrade förhållanden. Staten bör i detta sammanhang också aktivt underlätta samverkan mellan olika företag. Stora och små företag De mindre företagen svarar för drygt industrisysselsatta Den utbyggnad av näringslivet som är nödvändig för att klara produktionen, sysselsättningen, bytesbalansen och resurserna för angelägna trygghets- och jämlikhetsreformer kan inte åstadkommas utan ökad medverkan av mindre och medelstora företag. Regeringspolitiken har varit starkt inriktad på storföretag, med motsvarande underskattning av de mindre företagens betydelse. Det är angeläget att ta till vara stordriftsfördelar, främst i en specialiserad och standardiserad tillverkning i långa serier. Men det finns storleksgränser för ett arbetsställe. där ytterligare stordriftsfdrdelar inte kan vinnas. Därefter ökar endast det som är negativt i stordriften, t. ex. byråkratin och trögrörligheten. Näringspolitiskt måste det vara lika angeläget att ta till vara de fördelar smådriften har. De mindre företagen haroftast större möjligheter att tillgodose en lokal marknad. Till smådriftsfordelarna skall också räknas gynnsammare möjligheter att fora fram nya tekniska idéer. De mindre företagen har ofta väsentliga företräden från trivselsynpunkt. Därtill kommer att de som underleverantörer är en nödvändig komplettering till storföretagen. Det kan generellt inte sägas att mindre företag från effektivitetssynpunkt hävdar sig sämre än större företag. Det är angeläget att de utvecklingsmöjligheter som finns i de mindre företagen tas till vara. Näringspolitiken måste läggas om så att den ger generellt goda förutsättningar även för mindre företag, nya företag och nya produktionsidéer. Det är härvid angeläget att främja samverkan mellan mindre företag, t. ex. i fråga om utvecklingsarbete och marknadsföring. Det är en viktig näringspolitisk uppgift att tillse att de mindre företagen får lika goda möjligheter till angelägna investeringar som de större företagen. AP-medel måste i ökad utsträckning tillföras de mindre företagen. Företagsbeskattningen måste omformas efter bärkraft. Löneskatten måste ändras så att belastningen på arbetskraftsintensiva företag lindras. Samhället måste i väsentlig utsträckning öka sina insatser i fråga om t. ex. företagsutbildning, utvecklingsarbete och marknadsföring. För en sådan företagsservice måste starka regionala näringspolitiska organ byggas upp, lämpligen i anknytning till företagarföreningarna. Det svenska näringslivet har alltid haft en stark prägel av små och medelstora familjeföretag. En avgörande förutsättning för att näringslivsutvecklingen skall kunna fortgå utan störningar är att det finns förutsättningar att driva företag som familjeföretag även i fortsättningen. Kapitalbeskattningen måste formas så att arbetande kapital får stanna kvar i familjeföretag och generationsskiftena underlättas. Ett decentraliserat näringsliv är en förutsättning för att individens vilja till initiativ, verksamhet och ansvar skall komma till sin rätt. Koncentrationen till stora företagsenheter har på många områden lett till påtaglig monopolisering. På innebär detta risker för en orationell användning av resurserna och svårigheter att få till stånd förnyelse i näringslivet Det är angeläget att skapa goda utvecklingsmöjligheter för mindre företag, om man vill motverka maktkoncentration och centralisering. Ett ökat samhällsinflytande på strukturella förändringar är därför befogat, särskilt när det gäller sammanslagningar av större företag. Samhället bör ha instrument att hindra fusioner, som leder till maktkoncentration och konkurrensbegränsning. En målsättning måste också vara att få bort de oformligheter i bl. a. skattelagstiftningen, som leder till att sammanslagningar av företag lätt framstår som mera lönsamma än försäljningar till enskilda personer och upptagande av nya rörelsegrenar i befintliga företag. Det är viktigt att skapa decentraliserade former för utnyttjande av APfondmedlen i näringslivet, t. ex. genom regionala utvecklingsbanker.