ChangeIsKey/open-riksdag huggingface dataset:
mot · FY02351 · 1975-01-22 00:00:00 — av i m. fl. om enskilda förskolor. Propositionen 1973:36 om förskolans organisation och utbyggnad föreskrev bl. a. skyldighet för kommun att inrätta förskolor för alla sexåringar. Propositionen tog ingen nämnvärd hänsyn till det omfattande arbete som bedrivs av samfund, av ideella organisationer och i annan enskild regi. Något direkt förbud mot enskild förskoleverksamhet har inte blivit resultatet, men svårigheterna kan ändå bli avsevärda. Enskilt drivna förskolors ekonomi kan komma att beredas helt oöverstigliga problem i ett läge där stat och kommun finner sig förhindrade att lämna bidrag. Vi finner detta otillfredsställande. Enskilda förskolor borde vara värdefulla både som alternativ och komplement. 1 motion 1974:164 framhöll vi bl. Det synes oss således både ekonomiskt och praktiskt att kommunen vid sin planering räknar in de förskoleplatser, som redan finns eller kan komma att anordnas i enskild regi. Som förutsättning härför skall naturligtvis gälla att dessa förskolor fyller de krav som ställs på de kommunala. Självklart skall i sådana fall det statsbidrag som tillfaller kommunen också kunna användas till de i kommunens förskoleplan inräknade enskilda förskoleplatserna. Om vårt förslag vinner riksdagsmajoritetens stöd medför det inte bara rationella fördelar. Dessutom skulle man leva upp till , av den svenska antagna, resolution mot diskriminering i undervisningen. Den däri föreskrivna friheten för föräldrar och målsmän att välja när det gäller barnens utbildning och fostran skulle då inte bara bli respekterad utan också kunna förverkligas. I en gemensam borgerlig reservation till socialutskottets betänkande 1974:40 framfördes samma synpunkter. Reservanternas förslag fälldes vid behandling in plenum med ytterligt liten marginal. Då inget inträffat som föranleder oss att ändra ståndpunkt i denna fråga, finner vi det angeläget att ånyo ställa yrkande syftande till att enskilt bedrivna förskolor skall kunna inräknas i den kommunala förskoleplanen. Erforderliga författningsändringar bör utarbetas av vederbörande utskott och träda i kraft . Med stöd av vad som anförts hemställs att beslutar om sådan ändring i lagstiftningen om förskoleverksamhet att även av enskild huvudman driven förskola skall kunna inräknas i den kommunala förskoleplanen förutsatt att ifrågavarande enskilt bedrivna förskoleverksamhet motsvarar de krav som ställs på den kommunala förskoleverksamheten. () () HANS NYHAGE (m) ()
mot · FY02353 · 1975-01-22 00:00:00 — av m. fl. om statsbidrag till de kommunala musikskolorna. En av de mest centrala uppgifterna för samhällets kulturpolitiska insatser måste vara att motverka ett ensidigt kommersiellt kuiturutbud. Särskilt för den uppväxande generationen är det viktigt att ge förutsättningar för en utveckling av skilda uttrycksmedel. Ökade statliga insatser för en bättre barnkultur är angelägna. tas i skilda sammanhang initiativ för att ge barnen bättre tillgång till olika kulturaktiviteter. De kommunala musikskolornas verksamhet är därvidlag av grundläggande betydelse. Från många utgångspunkter är det angeläget att dessa skolor ges möjlighet att utöka och utveckla sin verksamhet också till nya kulturområden. Verksamheten i de kommunala musikskolorna omfattar ca en kvarts miljon elever. Kommunerna satsar inemot 100 milj. kr. Ungefär en tiondel av kostnaderna finansieras genom elevavgifter. Beroende på ett allt kärvare kommunalekonomiskt läge har många kommuner tvingats höja elevavgifterna avsevärt. Många barn förhindras därigenom av kostnadskäl att delta i musikundervisningen. Värdet av de kommunala musikskolorna är allmänt omvittnat, inte minst genom kulturutskottets betänkande 1973:31 och 1974:15. För att ge dessa skolor möjlighet att utveckla sin verksamhet ytterligare och för att ge alla barn möjlighet att ta del av verksamheten finner vi det vara angeläget att förslag skyndsamt föreläggs om statsbidrag till den kommunala . Med hänvisning till det anförda hemställes att hos regeringen begär att förslag om statsbidrag till den kommunala skyndsamt föreläggs . () ()
mot · FY02357 · 1975-01-22 00:00:00 — av herrar i och Remgård i om poängberäkning för undervisning av invandrarelever. I skolstadgan 1 kap. 7 § meddelas bestämmelser för hur omfattningen av en kommuns skolväsen skall bedömas. Bestämmelserna föreskriver ett visst poängsystem för olika typer av klasser och även för särskild specialundervisning. Poängsystemet ligger i regel till grund för beräkningar av arbetsbelastningen inom ett rektorsområde eller en skola. Enligt nuvarande bestämmelse räknas ej poäng för stödundervisning åt icke-svenskspråkiga elever. Denna undervisning kan i invandrartäta områden bli betydande och medföra stor arbetsbelastning för skolan, rektorsområdet och hela kommunens skolväsen. Det finns f. n. rektorsområden där ca 20 lärare helt är sysselsatta med stödundervisning av icke-svenskspråkiga elever. I en sådan situation kan skolledningen komma i ett mycket pressat arbetsläge. Genom att invandringen förändrats så att en allt större andel av invandrarna kommer från icke nordiska länder har anpassningsproblemen ökat, vilket medför större krav på skolledningen. Om stödundervisningen åt icke-svenskspråkiga elever poängsattes i , förslagsvis enligt reglerna för samordnad specialundervisning, skulle större rättvisa uppnås och en bättre avvägning kunna ske mellan resurser och behov. Med hänvisning till det anförda hemställes att hos regeringen begär ändring av skolstadgan 1 kap. 7 § i enlighet med vad i motionen anförts.
mot · FY0236 · 1975-01-01 00:00:00 — av m. fl. om slopande av förbudet mot användning av kvinnlig arbetskraft i underjordsarbete. I 34 § arbetarskyddslagen (1949:1) stadgas följande: Kvinna må icke användas till arbete under jord i gruva eller stenbrott. Vad i första stycket stadgas avser icke arbetstagare i överordnad ställning, som ej utför kroppsarbete. Arbetarskyddsstyrelsen äger medgiva, att kvinna utan hinder av bestämmelsen i första stycket må användas till arbete under jord. Möjligheten till dispens (34 § tredje stycket) från förbudet för kvinnligt underjordsarbete i gruvor och stenbrott infördes först genom lagändring och avsåg då enbart sjukvårdsarbete, annat socialt arbete eller tillfälligt arbete som inte var att betrakta som kroppsarbete. Sin nuvarande lydelse fick paragrafen , då arbetarskyddsstyrelsen gavs en generell möjlighet att ge dispens för underjordsarbete, som kunde anses lämpligt för kvinnor. På orter där gruvindustrin är dominerande bidrager ovanstående lagparagraf till att arbetsmarknaden även uppdelas i traditionellt manliga och kvinnliga yrken och arbetsuppgifter. Den är ett hinder för ökad jämställdhet mellan män och kvinnor på arbetsmarknaden. Principen om allas rätt till arbete bör gälla även arbete under jord. 1 bedömningen om lämplighet för visst arbete är det den enskilde individens förutsättningar som skall vara avgörande ej kön. Med en utökad företagshälsovård undanröjes riskerna att personer hamnar på arbetsplatser där arbetskraven är större än individens arbetskapacitet. Genom att i större utsträckning använda tekniken till att anpassa arbetsplatserna efter individerna, elimineras många arbetsmiljöproblem både över och underjord. Det måste vara en självklar målsättning att arbetsmiljön i gruvorna liksom på andra arbetsplatser från arbetarskyddssynpunkt skall vara tillfredsställande, oberoende av om det är män eller kvinnor som arbetar där. Arbetsmiljöer som anses olämpliga för kvinnor kan inte heller anses lämpliga för män. Dispensförfarande är otillfredsställande. Det ger inte rättvisa möjligheter att söka arbete efter fallenhet och förmåga. Även om arbetarskyddsstyrelsen har generella möjligheter att ge dispens, är det enklare för arbetsgivaren att anställa en man och komma ifrån dispensförfarandet. Beviljade dispenser gäller oftast arbeten som bedömes som mindre kvalificerade och som därför också är lågavlönade, t. ex. städning. Det är angeläget att kvinnorna på orter med en dominerande gruvindustri för möjligheter till ökad och mer differentierad sysselsättning. Därför är det nödvändigt att diskriminerande lagstiftning undanröjes. Med hänvisning till ovanstående hemställer vi att beslutar att paragraf 34 i arbetarskyddslagen utgår. () () ()
mot · FY02366 · 1975-01-22 00:00:00 — om inrättande av en regional organisation för uppföljning av trafikolyckor. I takt med att motorfordonens antal ökat har ansträngningarna intensifierats för att den uppåtgående trend som trafikolyckorna visat skulle kunna brytas. På lagstiftningens område har många beslut fattats för att försöka minska olyckornas antal och följdverkningar. Det senaste tillskottet på detta område är bilbälteslagen. För att ytterligare kunna öka trafiksäkerheten på våra vägar behövs en alltmer intensifierad upplysningsverksamhet, men också en konstruktivare uppföljning och kartläggning av de orsaker som medverkat i en trafikolycka. då svåra olyckor inträffat har från myndigheternas sida särskilda expertgrupper tillsatts för att studera och kartlägga olycksorsaken. Det torde dock som ett mera allmänt omdöme kunna sägas att några mera noggranna och inträngande analyser av vilka faktorer som bidragit till olyckan oftast inte görs. Visserligen sker normalt en polisutredning, men denna syftar huvudsakligen till att bilda en grund för den rent rättsliga bedömningen. Det händer tyvärr alltför ofta att likartade olyckor inträffar med längre eller kortare mellanrum på samma vägsträcka. Lekmannamässigt gör man oftast den bedömningen att exempelvis vägens sträckning, vägbanans dosering, träd och buskar vid vägkanten eller liknande faktorer måste ha spelat in. Någon bekräftelse på dessa antaganden får man oftast inte. Ytterst sällan följs olyckan av särskilda insatser från gatu- och vägmyndigheternas sida. Först sedan en serie olyckor inträffat och orsakssambandet därmed blivit uppenbart kan man räkna med konkreta åtgärder. Man kan göra en jämförelse med flyget. När och varhelst ett olyckstillbud eller en olycka inträffar, fåren hand om frågan och utreder den ytterligt grundligt. Trafikolyckorna på våra vägar borde behandlas på samma sätt. Det är inte endast önskvärt utan verkligen angeläget att så sker. Permanenta expertgrupper måste därför inrättas, förslagsvis en i varje län eller i annat lämpligt geografiskt område. Deras uppgift skulle vara att, så snart en svårare olycka inträffat, på ort och ställe företa en noggrann undersökning. På grund av den exakthet detta material kommer att representera bör värdefulla erfarenheter vinnas och åtgärder i många fall snabbt kunna vidtas till förebyggande av nya olyckor. Trafikolyckorna kräver i vårt land omkring 1 000 dödsoffer och ett mångdubbelt antal svårt skadade. Det går inte att slå sig till ro förrän dessa siffror kraftigt har pressats neråt. Med hänvisning till vad som anförts hemställs att hos regeringen begär förslag om upprättandet av en regional organisation med permanenta expertgrupper för kartläggning och uppföljning av i första hand de svårare trafikolyckorna på våra gator och vägar. GOTAB 75 8613 S 1975
mot · FY02368 · 1975-01-16 00:00:00 — om lokaliseringen av väderkontor för norra . () har i yttrande till tillstyrkt förslag från i om inrättande av ett regionalt väderkontor för norra . Beträffande lokaliseringen av väderkontoret föreslår i att det placeras i Luleåområdet. yttrande innehåller inga bestämda uttalanden om lokaliseringsorten. Någon närmare utvärdering av andra tänkbara orter har mig veterligt heller inte gjorts. Ett dylikt väderkontors verksamhet kan sägas vara en form av regionalt baserad samhällsservice. innebär etableringen ett ökat utbud av arbetstillfällen för långtidsutbildade. I planen för den regionala strukturen anges att denna typ av verksamhet skall lokaliseras till primära centra. I det område som väderkontoret huvudsakligen avses betjäna - och - finns tre primära centra, nämligen , och . Den beslutade utlokaliseringen av offentlig förvaltning från innebär att och tilldelas verksamheter med 500 respektive 1 270 arbetstillfällen. Enligt Länsplanering 1974 beräknas antalet arbetstillfällen totalt utvecklas på följande sätt i de tre nämnda kommunerna: 24 585 36 992 + 12 407 (50,) 27 281 28 827 + 1 546 ( ) 32 490 37 255 + 4 765 (14,) Regionalpolitiska och näringspolitiska skäl talar alltså entydigt för att nytillkommande verksamhet inom offentlig förvaltning bör lokaliseras till i första hand. Speciellt gäller detta sådan verksamhet som är gemensam för de två nordligaste länen, då har ett centralt läge i området. Bland ytterligare motiv för en lokalisering till kan följande nämnas: är beläget mitt emellan och och har goda kommunikationer såväl inom området som externt genom järnväg och flyg. Samarbete med Kallax-meteorologerna kan lätt åstadkommas, då restiden med bil dit bara är drygt . Fjällvärlden nås direkt genom den nya mellanriksvägen () till . har en av största hamnar med en årlig godsomsättning på ca 1,5 milj. ton. har person- och bilfärjeförbindelse med (Jakobstad). En av de största avnämargrupperna när det gäller väderkontorets tjänster är industriföretagen i området. är den klart största industri regionen i området i fråga om antal företag, antal sysselsatta och antal exportinriktade företag. har, liksom andra tänkbara lokaliseringsorter i norra , en omfattande elkraftproduktion. Kraftverken har ett betydande intresse av förbättrad meteorologisk service när det gäller varning inför svårare väderleksförhållanden såsom åska, tromber, höststormar och liknande. Från administreras förutom kraftverk (med sex egna kraftverk) även . De båda företagens arbetsområden omfattar ett brett band från kusten till norska gränsen. Goda samarbetsmöjligheter torde finnas mellan dessa företag och det regionala väderkontoret när det gäller personal, lokaler och teknisk service. Med hänvisning till det anförda hemställes att beslutar att det planerade regionala väderkontoret för norra lokaliseras till . GOTAB 75 8614 S 1975
mot · FY02369 · 1975-01-21 00:00:00 — av herrar i och om upplysningsmärke enligt vägmärkeskungörelsen rörande butik. I vägmärkeskungörelsen (SFS 1966:270) stadgas bl. a. om förekomsten av upplysningsmärken längs vägarna. Genom sådana anges var det finns verkstad, bensinstation, servering, restaurant, hotell, vandrarhem, campingplats m. m. Däremot återfinns inte något vägmärke som anvisar var handelsbod är belägen. Vi anser detta vara en brist, eftersom många trafikanter har behov av upplysning härom. Det gäller inte minst turistema, en grupp trafikanter som ofta saknar närmare kännedom om förhållandena på de platser som de vistas på eller genomreser. Butikerna är ofta så belägna att de inte syns från större vägar. Sökandet efter dem kan därför vara besvärligt och till men för trafiksäkerheten. I många fall kan brist på anvisningar göra att trafikanterna föredrar att köra betydande omvägar till större tätorter för att anskaffa livsmedel och andra nödvändighetsartiklar. Enligt vår mening bör därför skylt som visar vägen till närmaste handelsbod på landsbygden eller i mindre tätort sättas upp i fall då butiken med lätthet inte upptäcks utan sådan anordning. Chefen för har enligt tidningsuppgifter uttalat sig till förmån för denna tanke. Vi delar hans uppfattning att det är ett konsumentintresse att vägmärken av här ifrågavarande slag införs. Det finns också anledning erinra om att många lanthandlare har begränsat kundunderlag och därför är beroende av det tillskott som turismen kan ge i detta avseende. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen begär att förteckningen i vägmärkeskungörelsen över upplysningsmärken utökas med märke, som anger var handelsbod på landsbygden och i mindre tätort finns. () ()
mot · FY02371 · 1975-01-20 00:00:00 — av m. fl. om taxan för radiosamtal över kustradiostation. För de människor som arbetar till sjöss är det givetvis av stort värde att kunna hålla kontakt med sina familjer och övriga anförvanter, på samma sätt som det är för dem vilka arbetar på land. Ett bra medel för att bereda de ombordanställda kontakt av här nämnt slag är radio, men sjöfolkets kostnader för radiosamtalen är mycket höga. Kostnaderna för radiosamtal mellan och nordiskt fartyg via svensk kustradiostation uppgår till 1:80,2:70 och . , beroende på om samtalet förs via FM-, mellanvågs- eller kortvågsbandet. Till dessa avgifter kommer en fartygsavgift om . För samtal mellan och utomnordiskt fartyg via svensk kustradiostation är motsvarande avgifter 2:70, 4:05 och . Fartygsavgiften varierar beroende på fartygets nationalitet. För att kunna göra sjömansyrket eftersökt och för att sjöfartsnäringen skall kunna få behålla sin personal är det av stor betydelse att kostnaderna för radiosamtalen med familjen inte får innebära ett alltför stort inkomstbortfall. De taxor som tillämpas är dock så höga att kontakterna med familjen för de ombordanställda måste inskränkas till ett minimum. En sänkning av dessa taxor till hälften av de nuvarande skulle verksamt bidraga till ökad familjekontakt mellan dem och familjerna och därmed stärka familjegemenskapen. Med hänvisning till vad här anförts hemställs att hos regeringen begär att nuvarande taxor för radiosamtal mellan och fartyg via kustradiostation minskas till hälften. . () i () i Lane-Herrestad
mot · FY02373 · 1975-01-22 00:00:00 — av m. fl. om översyn av bestämmelserna om parkeringsbot. Bilismens kraftiga utveckling och en begränsad tillgång på uppställningsplatser på allmän plats i stadskärnorna har tvingat kommunerna att inrätta speciella trafikövervakare. Kostnaderna för denna övervakning bestrides av kommunerna. De avgifter som tas in i parkeringsautomater tillfaller kommunen med den större delen av intäkterna, parkeringsböterna tillfaller staten. trafikövervakning regleras genom en lag av (Sv. Rikes lag I B s. 1464). Parkeringsbot regleras enligt lag om parkeringsbot kungjord (Sv. Rikes lag R 48 s. 1136). Lagarna finns även återgivna i Vår vägtrafiklagstiftning 1970. I en promemoria utarbetad av , Ds K 1973:6, framgår att föreslår att strikt ägareansvar för parkeringsförseelser införes och att bötespåföljden vid parkeringsförseelser ersätts med en civil kontrollavgift, som uppbärs av kommunen. Utredningen diskuterar tekniska möjligheter att ändra påföljden av felparkering från straff till avgift, men resonemanget utmynnar inte i något konkret förslag. Vi anser nuvarande förhållande helt otillfredsställande. Kommunerna bör erhålla de intäkter som blir en följd av den skärpta övervakningen. Det skulle säkert innebära en ökad vilja hos landets kommuner att införa trafikövervakning. Det kan inte vara rimligt att man som delvis får använda kommunala skattemedel som staten tar intäkterna av en prestation som utföres av kommunalt anställda. Under åberopande av det anförda hemställer vi att beslutar att hos regeringen begära förslag, som syftar till en omvandling av böter vid parkeringsförseelser till en civil kontrollavgift, som uppbärs av kommunen. HANS () i
mot · FY02374 · 1975-01-21 00:00:00 — av herrar och om översyn av charterbolagens verksamhet. Antalet charterresenärer från till soligare och varmare klimat är stort. reste inte mindre än ca 800 000 svenskar med charter. Resorna är inte längre begränsade till enbart tiden för industrisemestrarna. De går praktiskt taget . Den service som bestås charterresenärerna har inte sällan kommit på efterkälken. Nonchalansen är ibland upprörande. Det gäller både tidtabeller, bekvämlighet och säkerhet. På bokningsbesked och biljetter finns avgångs- och ankomsttider angivna för flygresan. Resenären inrättar sig givetvis härefter. Han beställer hotellrum för övernattningar, beställer plats på anslutningsflyg, färjor och tåg. Och han meddelar dagen för hemkomsten till sin arbetsplats. Redan när flygresan skall börja brukar det uppstå krångel. Starten blir försenad. Inte bara någon halvtimme. Det kan dröja timmar . Icke angivna mellanlandningar försenar ytterligare ankomsten till semestermålet. Och när charterresenären är framme efter en tröttsam färd kanhända en hel dag av den planerade vistelsen på semesterorten gått förlorad. Hemresan är oftast ännu besvärligare. Tusental resenärer drabbas av stora förseningar. De får sitta på flygplatser i , , eller var det nu kan vara och vänta på att deras försenade charterplan skall komma i väg. Förseningarna vid ankomsten till eller de svenska flygplatserna drar sedan med sig en hel kedja av nya förseningar. Anslutningsflyget har gått. Likaså sista färjan eller nattåget. har också gått om intet. Charterbolaget eller resebyrån tar inget ansvar för nya övernattningar. Det får resenärerna ordna själva på egen bekostnad. Försäkringsbolaget tar inte heller på sig några kostnader för de extrautgifter resenären fått genom flygförseningarna. Går förseningen på flyget inte gäller inte reseförsäkringen i det avseendet. Många tycker att charterbolagen borde ha något ekonomiskt ansvar för sina passagerare eftersom dessa är utlämnade på nåd och onåd åt flygbolagen. Planeringen förefaller ofta vara bristfällig då det nästan hör till ordningen att åtminstone vissa charterflyg är försenade. Dessutom har flygplansflottorna inte förnyats . Planen är inte sällan gamla och nedslitna, trånga och obekväma. Tryckkabinerna är inte heller bra, vilket innebär allvarliga påfrestningar för resande som lider av förhöjt blodtryck eller hjärtsjukdomar. personalen med onormalt långa tjänstgöringspass. Tröttheten innebär att säkerhet och vaksamhet försämras. Med hänvisning till det anförda hemställer vi att beslutar att hemställa om en utredning av charterbolagens verksamhet i syfte att skärpa kraven på tillförlitlighet och säkerhet.
mot · FY02376 · 1975-01-22 00:00:00 — av herrar i och i om vidgad rätt till fria resor för elever vid specialskolan. Barn som har svåra syn-, hörsel- eller talskador undervisas i en statlig obligatorisk tioårig grundskola, kallad specialskolan. För synskadade elever finns två skolenheter i landet, belägna i och . Hörselskadade elever har tillgång till sex skolenheter, belägna i , , , , och Hörnösand. Vidare finns en skola i där eleverna rekryteras efter särskilda kriterier. Flertalet av eleverna i specialskolor tvingas tidigt att flytta hemifrån och förlorar under långa perioder kontakten med sin familj. Vissa av barnen har dessutom tilläggshandikapp. För att någorlunda kunna hålla kontakten med sin familj har dessa barn enligt gällande bestämmelser ersättning för resa fram och åter för besök i hemorten en gång per kalendermånad under vistelsen vid institutionen. Ersättning utgår också vid behov för följeslagare. Om den handikappade inte utnyttjar rätten att resa kan ersättning i stället utgå till anhörig som besöker skolan. Bestämmelser om detta finns i SFS 1965:254 och SFS 1971:279. Många av eleverna vid specialskolan har alltså endast möjlighet att få kontakt med sina anhöriga en gång . Dessa elever tillhör de ungdomar som i många avseenden har det svårast. Det vore rimligt att dessa barn, i den mån det på grund av familjeförhållandena är möjligt, tillförsäkrades en mera regelbunden kontakt med sina anhöriga. Antalet fria resor för dessa barn alternativt för anhöriga, som reser till skolan, bör därför utökas. Medel bör då också beräknas för att täcka kostnaderna för ledsagare. Bestämmelsen om en resa tolkas nu så att om eleven ej utnyttjar sin resa under en viss månad, kan denna resa ej tas ut under annan månad. Det kan hos många familjer finnas skäl att få hem eller besöka barnet tätare, men under andra perioder kan gå mellan besöken. Bestämmelserna bör därför utformas så att eleven/målsman får rätt till ett visst antal resor per läsår och att dessa utnyttjas av familjen efter samråd med skolan. Elev kan f. n. om särskilda skäl föreligger få ersättning för resa till annan ort än hemorten. Det är angeläget att denna bestämmelse får en generös tolkning så att elev t. ex. får möjlighet att besöka släktingar. Förslagsvis bör antalet resor bestämmas med utgångspunkt i att elev skall ha rätt till kontakt med anhörig minst . Denna möjlighet bör finnas för elev i skola som avses i SFS 1971:279. Med hänvisning till det anförda hemställes att hos regeringen begär nya bestämmelser om ersättning för resor för vissa handikappade m. fl. i enlighet med vad i motionen anförts.