mot · FY02938 · 1975-01-16 00:00:00 — av m. fl. om bättre sysselsättningsbalans i . Ett av de största problemen inom är den ojämna fordelningen av arbetstillfällen. Den medför att människor i stor utsträckning måste söka sig arbete i en helt annan del av regionen än där de bor, med långa och tröttande arbetsresor som följd. Det stora antalet arbetsresor utgör, förutom de negativa sociala konsekvenserna, också en stor belastning för trafikapparaten. Vissa områden i regionen har genom brist på arbetsplatser fått en mycket utpräglad sovstadskaraktär, vilket måste anses betänkligt från miljösynpunkt. Det måste därför vara ett centralt politiskt mål att åstadkomma en bättre fördelning av arbetstillfällena och därmed kortare avstånd mellan arbete och bostad. Huvudansvaret för att en sådan utveckling kommer till stånd måste självfallet vila på de lokala och regionala myndigheterna, kommun, landsting och länsstyrelse. Just inom måste dock staten anses ha ett särskilt ansvar i den här frågan, eftersom staten är regionens absolut största arbetsgivare. Totalt finns ca 130 000 statstjänstemän anställda inom regionen. Den mycket ojämna fördelningen av de statliga arbetsplatserna bidrar självfallet till den ojämna fördelningen av arbetsplatser totalt i regionen. En blick på invånarantal, antal arbetsplatser och antal statliga tjänstemän i olika områden i regionen illustrerar. Siffrorna är inte direkt jämförbara, då de beträffande befolkning och antal arbetsplatser är hämtade ur Regionplan -73 och gäller 1970, medan de beträffande antalet statstjänstemän, hel- och deltidsanställda, gäller . De ger dock en god bild av den ungefärliga fördelningen. Regionens centrala delarfStockholms, och kommuner) hade ca 820 000 innevånare, 530 000 arbetsplatser och 105 000 statstjänstemän. Nordostsektorn (, , , och kommuner) hade ca 135 000 innevånare, 30 500 arbetsplatser och nära 5 000 statstjänstemän. Nordvästsektorn (, , , och kommuner) hade ca 155 000 innevånare, 42 500 arbetsplatser och 5 700 statstjänstemän. Sydostsektorn (, , och kommuner) hade ca 133 000 innevånare, 36 000 arbetsplatser och 5 000 statstjänstemän. Sydvästsektorn (, och kommuner) hade ca 160 000 innevånare, 48 500 arbetsplatser och 5 600 statstjänstemän. kommun hade 38 000 innevånare, 15 500 arbetsplatser och 1 750 statstjänstemän. hade 18 000 innevånare, 8 000 arbetsplatser och ca 1 000 statstjänstemän. Inom den statliga sektorn är således koncentrationen till regionens centrala delar än mer markerad än vad som gäller för arbetsmarknaden i dess helhet. De uppgifter som kan inhämtas från ger inte vid handen att några väsentliga förändringar planeras när det gäller fördelningen av statlig sysselsättning. Att en sådan förändring kommer till stånd är emellertid alldeles nödvändigt. Lokalisering av statliga arbetsplatser måste så långt som möjligt anpassas till de regionala arbetsmarknadsförhållandena. Staten bör självfallet vara föregångare när det gäller att ta arbetsmarknadsmässiga hänsyn vid lokaliseringsbeslut. En planering av den framtida fördelningen av statliga arbetsplatser bör ske i samråd mellan regeringen och . Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs att beslutar att i skrivelse till regeringen som sin mening tillkännage att den framtida lokaliseringen av statliga arbetsplatser inom bör planeras i samråd med i syfte att bidra till en bättre balans av sysselsättningen inom regionen. P. O. ()