mot · FY022010 · 1975-04-07 00:00:00 — av i m. fl. med anledning av propositionen 1975:45 om riktlinjer för arbetsmarknadsutbildningen . 1 motionen föreslås att de nuvarande bidragen till arbetsmarknadsutbildning skall höjas fr. o. m. Höjningen motiveras av de kraftigt stigande levnadskostnaderna. Den innebär också en mjukare övergång till det radikalt annorlunda bidragssystem som kommer att gälla . Den förändring som då sker ger eleverna i arbetsmarknadsutbildning avsevärt bättre ekonomisk ersättning. Om ingen förbättring alls sker finns en betydande risk att beläggningen på kurserna blir för låg. Många kan av ekonomiska skäl tvingas skjuta upp studiestarten till . Mycket talar för att läget på arbetsmarknaden kommer att försämras . Arbetsmarknadsutbildningen bör i detta läge vara ett attraktivt alternativ. Det är också önskvärt att få ett bättre utnyttjande av kapaciteten vid landets AMU-centra. I motionen påtalas också behovet av att stimulera till nyanställning av ungdom. Andelen av de arbetslösa som är har stigit efter hand och utgör nu . I motionen föreslås därför att ett bidrag med . per timmeskall utgå till arbetsgivaresom anställer och utbildar ungdomar. Vidare påtalas att det bidrag på /timme som föreslås utgå vid anställning och utbildning av handikappad innebär en försämring jämfört med nuvarande möjligheter. De mål som ställs upp för arbetsmarknadsutbildningen accepteras i motionen. Det innebär att utbildningen i första hand skall stärka dem som på grund av bristfällig utbildning har en svag ställning på arbetsmarknaden och tillgodose angelägna behov av yrkesutbildad arbetskraft. För att kunna tillgodogöra sig yrkesinriktad utbildning behöver många elever först genomgå förberedande utbildning. I motionen framhålls att denna uppgift väl lämpar sig för folkhögskolorna. Enligt propositionen är arbetsmarknadsutbildningens främsta uppgift att genom yrkesutbildning medföra lämpligt stadigvarande arbete som annars inte kan komma till stånd. Vidare framhålls att det arbetsmarknadspo litiska målet att öka möjligheterna till yrkesmässig rörlighet är centralt. Vi har inget att invända mot dessa allmänna målformuleringar. De innebär bl. a. att det i forsta hand blir de som av olika anledningar har en svag ställning på arbetsmarknaden som kommer i fråga för arbetsmarknadsutbildning. Den måste därvid ses som ett riktigt komplement till det regelmässiga utbildningsväsendet - inte som en ersättning. Det senare innebär att samordningen mellan arbetsmarknadsutbildningen och det övriga utbildningsväsendet ständigt måste uppmärksammas. Det finns annars risk för dubbelarbete och dåligt resursutnyttjande. Åtskilliga av dem som bäst behöver kompletterande yrkesutbildning har också stort behov av förberedande utbildning. Det gäller i första hand alla dem som saknar grundskolekompetens. För dessa anordnas nu speciella preparandkurser på 8 eller . Dessa kurser föreslås av kommittén för arbetsmarknadsutbildning (KAMU) kunna förlängas individuellt upp till . Syftet med denna undervisning är enligt KAMU inte enbart att förbereda för den fortsatta yrkesutbildningen. Avsikten är också att förbättra deltagarnas allmänna kunskapsnivå och därigenom stärka deras ställning på arbetsmarknaden på . KAMU menar att denna utbildning kan omhänderhas av vilken huvudman som helst men anser ändå att de preparandkurser som anordnas vid AMU-centra bäst uppfyller de krav som bör ställas. Flera remissinstanser (däribland LO, TCO och folkhögskoleutredningen) invänder att kursformer t. ex. vid folkhögskolorna eller i studieförbundens regi bör kunna utnyttjas i större utsträckning än vad KAMU tänkt sig. Föredragande statsråd noterar att det inte finns några formella hinder härför men menar att avgörande är i vad mån dessa kursanordnare kan tillgodose nämnda särskilda krav. Statsrådets inställning är enligt vår mening onödigt passiv. Det borde vara angeläget att, så långt det är praktiskt möjligt, tillgodogöra sig den kapacitet och erfarenhet som står till förfogande vid folkhögskolorna och även inom studieförbunden. Ett uttalande härom får naturligtvis styrande effekt både för arbetsmarknadsverket och för dessa andra huvudmäns planering. Vi föreslår därför att uttalar att regeringen bör ge i uppdrag att särskilt överväga möjligheterna för samarbete beträffande anordnandet av preparandkurser med folkhögskolorna och studieförbunden. I propositionen föreslås att bidragen till elever i arbetsmarknadsutbildningen i fortsättningen skall utgå enligt inkomstbortfallsprincipen och bli beskattade. Vidare föreslås att bidragens storlek skall anknytas till arbetslöshetsförsäkringen. Bidragen föreslås för arbetslöshetsförsäkrade kursdeltagare variera . per dag under , inklusive ett generellt stimulansbidrag på . För elever som inte är medlemmar i arbetslöshetskassa föreslås att det lägsta bidraget skall utgå såvida eleven är eller har vårdnaden om barn. För övriga ungdomar utgår samma bidrag som vid kontant arbetsmarknadsstöd (KAS) plus stimulansbidrag eller . per dag i . Även detta bidrag beskattas. Det är mycket angeläget att ersättningen till kursdeltagare i arbetsmarknadsutbildningen förbättras. Vidareutbildning och omskolning är nödvändiga om man skall kunna förena kraven på effektivitet i arbetslivet med den enskildes berättigade krav på valfrihet i fråga om yrke och bosättningsort. Om de mål som ställts upp för arbetsmarknadsutbildningen skall kunna förverkligas, måste arbetsmarknadsutbildning framstå som acceptabel också ur ekonomisk synvinkel. Detta motverkas om utbildningstiden är förenad med betydande ekonomiska uppoffringar för den enskilde eleven. De nuvarande bidragen har otvivelaktigt inneburit sådana uppoffringar, särskilt för familjeförsörjare. Det kan diskuteras huruvid bidragen skall följa inkomstbortfallsprincipen eller utgå med lika grundbelopp för alla. Det är uppenbart, att om arbetsmarknadsutbildning skall vara ett alternativ även för dem som har något högre inkomster och därmed högre ersättning från arbetslöshetskassa, så måste dagpenningen ligga åtminstone vid den högre nivå som föreslås i propositionen. Å andra sidan skulle ett grundbidrag till alla på denna nivå innebära mycket stora kostnader för statskassan. Anknytningen till arbetslöshetsförsäkringen är enligt vår mening naturlig. Denna anknytning blir än mer värdefull när arbetslöshetsförsäkringen vidgas t ill att omfatta alla som står till arbetsmarknadens förfogande. För att effekten av den nu föreslagna reformen skall komma alla dem till del som behöver yrkesutbildning är det därför nödvändigt att den allmänna arbetslöshetsförsäkringen genomförs utan onödigt dröjsmål. Vi vill därför i det här sammanhanget understryka vikten av att det utredningsarbete som pågår inte fördröjs. Det bör vara möjligt att fatta beslut om ett sådant försäkringssystem. En viktig fråga i det här sammanhanget är hur bidragen skall skyddas mot penningvärdeförsämringen. har krävt att de nuvarande bidragen skulle värdesäkras genom anknytning till basbeloppet. Det hade inneburit en bättre trygghet för eleverna i arbetsmarknadsutbildning. Med den föreslagna konstruktionen av bidragen och dess anknytning till arbetslöshetsförsäkringen kan en annan metod för värdesäkringen bli naturligare. Enligt föredragande statsråd kommer bidragen att räknas upp i den mån ersättningen från arbetslöshetskassorna stiger. Det geren viss garanti, om än otillräcklig, för att värdet på bidragen skall bevaras. För dem som får bidrag baserade på kontant arbetsmarknadsstöd föreligger ingen motsvarande utfästelse. Den nuvarande KAS-ersättningen, , har varit oförändrad den utgått. Dess värde har därför redan drabbats av betydande urholkning och borde i det här sammanhanget ha räknats upp. Vi kan emellertid för vår del godkänna de nu föreslagna bidragsnivåerna, eftersom vi utgår ifrån att en allmän arbetslöshetsförsäkring skall kunna träda i kraft . Den försäkringen skall enligt sina direktiv utgå från inkomstbortfallsprincipen med kompletterande regler fördem som saknar inkomst. Ersättningen skall i sin tur baseras på samma uppgifter som lämnas till för sjukersättningen. Det skulle innebära att ersättningen till elever i arbetsmarknadsutbildning komme att följa löneutvecklingen. Denna konstruktion är sannolikt tillfredsställande för att skydda bidragen från penningvärdeförsämringen. Vi föreslår emellertid att arbetslöshetsförsäkringsutredningen ges i uppdrag att överväga vilken form av värdesäkring för utbildningsbidragen som är mest ändamålsenlig. Höjning av de nuvarande bidragen De nuvarande bidragen utgår enligt levnadskostnadsprincipen. De har emellertid inte räknats upp i samma takt som levnadskostnaderna stigit. Det är därför ingen tvekan om att det för många elever i arbetsmarknadsutbildning har blivit allt svårare att klara en dräglig tillvaro med hjälp av de nuvarande bidragen. Detta gäller i synnerhet de kursdeltagare som är familjeförsörjare. har därför ett intensivt upplysningsarbete om dessa svårigheter bedrivits från elevernas sida, i syfte att få till stånd en förbättring av bidragen. Mot denna bakgrund kan man inte bortse från risken att åtskilliga elever kan komma att överväga att avbryta sina studier eller skjuta på starten till dess det nya och förmånligare ersättningssystemet träder i kraft vid nyår. Det hade därför i och för sig varit önskvärt om de nya bidragen kunnat träda i kraft . Den valda finansieringsvägen med särskild arbetsgivaravgift gör det emellertid nödvändigt att knyta ikraftträdandet till de övriga reformer som har viss betydelse för den pågående avtalsrörelsen. För att undanröja denna risk bör i stället de nuvarande bidragen höjas i avvaktan på ikraftträdande av det nya bidragssystemet. Det är så mycket mer angeläget som situationen på arbetsmarknaden sannolikt kommer att försämras och arbetsmarknadsutbildning i det läget bör framstå som ett attraktivt alternativ. Kostnaden för denna höjning kan ses som en konjunkturstimulerande åtgärd och därför täckas med medel avsatta för det ändamålet. Med den nuvarande låga beläggningen vid kurserna torde också de beräknade budgetanslagen tillåta en viss uppräkning av grundbidragen. I första hand bör utskottet vid behandlingen av denna fråga överväga att höja grundbidragen till , dvs. den nivå som eleverna själva föreslagit. har i motioner krävt att utbildningsbidrag skall kunna utgå för omskolning inom företagens ram. Vi har företrätt den åsikten därför att vi menar att arbetsmarknadsutbildning även skall kunna fungera som en förebyggande åtgärd för dem som riskerar att bli arbetslösa. ställde sig bakom denna syn och beslutade att ge rätt att bevilja ett särskilt bidrag å för utbildning av anställda som riskerar att bli arbetslösa. Enligt riksdagsbeslutet och senare utfärdad kungörelse skall sådant bidrag kunna utgå till arbetsgivare för utbildning av anställd om påtaglig risk föreligger för permittering eller avskedande beroende på konjunkturutvecklingen eller sådan omstrukturering av företagets verksamhet, som betingas av att den totala marknaden minskar eller försvinner för produkter eller tjänster som företaget tillhandahåller. Trots det motstånd som regeringspartiet tidigare rest mot detta förslag tillmäter man synbarligen denna gren av arbetsmarknadsutbildningen numera stor betydelse. Sålunda meddelar det föredragande statsrådet att medgivande senare kommer att inhämtas för ev. utvidgning av anslaget för denna utbildningsform. Vi hälsar denna ståndpunktsförskjutning med stor tillfredsställelse. Det är emellertid oroande att statsrådet i sammanhanget endast talarom sådan arbetsmarknadsutbildning i företagen som motiveras av konjunkturpolitiska skäl. Ingenting sägs om det andra kriteriet för bidragsgivningen, nämligen strukturella skäl. Vi förutsätter att detta är ett förbiseende och inte förord för en praxis som skulle strida mot riksdagsbeslut och kungörelse. Bidrag för utbildning inom företagen kan utgå även i samband med regionalpolitiska insatser och för att stimulera till anställning av svårplacerad arbetskraft. Dessa bidrag föreslås utgå med . Vid försöken med utbildning av män och kvinnor till yrken som domineras av det motsatta könet utgår dock bidraget med . Den föreslagna samordningen av dessa bidrag är välmotiverad. För handikappade kan emellertid de nya bidragen försämra situationen. innebär nämligen en sänkning av ersättningen vid anställning av handikappade. Den angelägna samordningen av de olika formerna för bidrag får inte medföra försämrade möjligheter att skaffa arbete åt handikappade. De nuvarande bidragen bör därför bibehållas för denna kategori anställda. I annan motion från harvi föreslagit, att det tidigare bidraget för anställning och utbildning av ungdomar och kvinnor borde återinföras. Bidraget utgick 1/7 19731, o. m. 31/12 1974 med . till arbetsgivare som anställde och utbildade ungdo mar under samt kvinnor. Bidraget har utgått för ca 12 000 anställda. Det måste anses ha varit ett värdefullt stöd för att skaffa fram nya arbetstillfällen för just dessa grupper. Arbetslösheten bland ungdomar har inte minskat i samma takt som för övriga på arbetsmarknaden. av alla arbetslösa är under . Den andelen har växt undan för undan . Det är därför nödvändigt att sätta till speciella åtgärder för att häva ungdomsarbetslösheten. 1 all synnerhet som det är de sämst rustade som får svårast att finna varaktig anställning. Vårt förslag om ett bidrag till arbetsgivare som anställer och utbildar ungdomar kommer att behandlas av i samband med den nu aktuella propositionen om reformerad arbetsmarknadsutbildning. Vi vill därför understryka vikten av att detta bidrag får komplettera de former som föreslås i propositionen. Det vore enligt vår mening oansvarigt att låta bli att använda ett medel i kampen mot ungdomsarbetslösheten som visat sig ge positiv effekt. Bidraget bör ugå med . Reformen av arbetsmarknadsutbildningen beräknas kosta 690 milj. kr. Eftersom bidragen till kursdeltagarna beskattas stiger statens skatteinkomster med 160 milj. kr. Nettokostnaden för reformen uppgår sålunda till 530 milj. kr. enligt beräkningarna i propositionen. Denna kostnad föreslås bli täckt med inkomster från en särskild arbetsgivaravgift. För i stort sett samma omfattning av reformerna som propositionen förordar stannar KAMU:s kostnadsberäkningar vid 350 milj. kr. Om man också tar hänsyn till minskade utgifter för arbetslöshetskassor och socialvård minskar enligt KAMU:s beräkningar kostnaden för reformen med ytterligare 100 milj. kr. I propositionen lämnas ingen klarhet till skillnaderna i dessa beräkningar. Propositionens förslag överensstämmer i stort sett med utredningens, varför reformernas olika omfattning inte kan förklara skillnaden. På en punkt har tvärtom regeringen avvisat utredningens förslag, nämligen beträffande särskilda stimulansbidrag. Det är inte möjligt för oss att ta ställning till vilken av beräkningarna som är mest välgrundad. Det hade emellertid bort vara naturligt att de olika kostnadsfaktorerna hade redovisats utförligt i propositionen. Vi förutsätter att utskottet vid sin behandling av denna fråga noga granskar kostnadsberäkningarna. Skulle det visa sig att propositionens beräkningar är för höga, bör den föreslagna arbetsgivaravgiften reduceras i motsvarande mån för att överensstämma med den verkliga nettokostnaden. Med hänvisning till ovanstående hemställes 1. att beslutar att bemyndiga regeringen att höja det nuvarande grundbidraget vid arbetsmarknadsutbildning fr. o. m. till en nivå som motsvarar för dyringen av levnadskostnaderna, 2. att hos regeringen begär att arbetslöshetsförsäkringsutredningen ges i uppdrag att överväga lämpligaste formen för värdesäkring av utbildningsbidragen, 3. att hos regeringen begär att ges i uppdrag att särskilt överväga möjligheterna för samarbete med folkhögskolorna och studieförbunden vid anordnandet av s. k. preparandkurser. () () GOTAB 75 9315 S 1975