mot · FY021990 · 1975-04-01 00:00:00 — med anledning av propositionen 1975:55 om reglering av priserna på jordbruksprodukter, m. m. gällande arbetstidslag föreskriver en veckoarbetstid om högst . Arbetarskyddslagen stipulerar minst ett dygns ledighet för (genom kollektivavtal har arbetstagare i regel ytterligare ett dygns ledighet). Semesterlagen ger fyra veckors semester. Dessa lagstadgade rättigheter gäller endast arbetstagare. För företagare finns inte några lagstadgade rättigheter, detta av i och för sig förklarliga skäl. Man kan anta att många företagare har sådana arbets- och inkomstförhållanden att de kan ta ledigt från arbetet i minst samma utsträckning som arbetstagare. Många företagare, i första hand familjeföretagen inom jordbruk, hantverk och detaljhandel, har dock en arbetssituation och en inkomstnivå som gör det svårt för dem att ta ut semester och veckovila i den utsträckning som lagstiftningen för arbetstagare föreskriver. Familjejordbrukare med djurhållning har det särskilt besvärligt. Företagare inom övriga näringsgrenar kan i regel hålla söndagsstängt, ibland även lördagsstängt. Detta är inte möjligt för djurhållande familjelantbrukare. De är bundna av den dagliga djurskötseln och kan därför inte ta ledigt genom att stänga verksamheten. Skall dessa lantbrukare ta ledigt måste det till särskilda arrangemang för att klara djurskötseln. Detta problem har blivit alltmer påtagligt. Orsakerna är flera. Främst märks att alla arbetstagare fått ökad fritid och bättre arbetsmiljöer, varför skillnaden mellan jordbrukarnas och arbetstagarnas arbetsoch ledighetsförhållanden blivit mera påtaglig. Utglesningen av befolkningen på landsbygden, den minskade familjestorleken samt den genom rationaliseringen - med eller utan statligt stöd - ökade storleken på djurbesättningarna är andra orsaker. I propositionen 1975:55 skisserades en lösning på problemet, grundad på avbytarutredningens (Ds Jo 1973:13) förslag. Departementschefen tillstyrker detta förslag. Den föreslagna uppbyggnaden av systemet, med finansiering inom ramen för jordbruksregleringen, LRF:s huvudmannaskap och viss avgiftsdifferentiering är en lämplig grund för utveckling av ett allt bättre fungerande system. Systemets uppbyggnad förutsätts ske med visst samhällsstöd i form av arbetsmarknadspolitiska åtgärder, främst vid rekrytering av avbytare. sanering av arbetsförhållandena hos en betydande grupp i samhället som initieras bör även ha stöd genom samhällets aktiva medverkan. Viljan till sådan medverkan bör manifesteras genom ett uttalande om en målsättning för verksamheten, av innebörd att varje lantbrukare med djurhållning skall kunna erbjudas avbytare i den utsträckning som erfordras för att bereda honom ledighet i samma utsträckning som arbetstagare. Taxesättningen, i princip grundad på avtalslöner, torde bli en starkt begränsande faktor på efterfrågan på avbytare. Den föreslagna differentieringen bör dock underlätta för innehavare med mindre besättningar. 1 ett system som finansieras inom ramen för jordbruksprisregleringen kan dock inte denna differentiering drivas så långt att brukare av de minsta enheterna kan efterfråga avbytare. En betydande grupp lantbrukare har sådana inkomstförhållanden att de inte kan bära ens en mycket kraftigt rabatterad avgift. Lösningen på dessa lantbrukares arbetssituation, i syfte att ge dem någon del av andra yrkesgruppers villkor, är främst en socialpolitisk fråga och måste lösas på samma sätt som andra sociala problem, dvs. med samhällets ekonomiska stöd. Inom det framlagda förslagets ram kan inte dessa lantbrukare efterfråga systemets tjänster. Här krävs en kompletterande insats med någon form av behovsprövat stöd. Med stöd av det anförda föreslås 1. att målsättningen för avbytarverksamheten skall vara att alla familjejordbrukare med djurhållning skall erbjudas avbytare i sådan utsträckning som krävs för ledighet i samma omfattning som lagstiftningen ger arbetstagare, 2. att lantbrukare, vars inkomstförhållanden inte medger betalning av ersättare enligt förslaget i propositionen 1975:55, ges möjlighet till samma ledighet genom samhällets medverkan i ett inkomstgraderat bidragssystem, 3. att ge regeringen i uppdrag att utreda och för framlägga förslag till ett sådant bidragssystem.