mot · FY021771 · 1975-01-27 00:00:00 — av m. fl. om samhällsplanering för bättre lokal gemenskap. Ett värfärdssamhälle skall inte endast garantera människans materiella trygghet utan också ge henne goda möjligheter till välbefinnande i övrigt och personlighetsutveckling. Av avgörande betydelse är härvid att individen kan vinna och utveckla gemenskap med andra människor i vardags- och arbetsliv, i kultur- och fritidsaktiviteter, i uppgifter för samhälle och organisationer osv. Gemenskap och samverkan grundas till väsentlig del på naturlig samhörighet på det lokala planet. Samhället måste därför framfor allt vara planerat och format för lokal gemenskap. Utvecklingen har under senare årtionden i stor utsträckning varit negativ med avseende på möjligheterna till gemenskap i olika funktioner och verksamheter. Boendet har i allt större utsträckning blivit åtskilt från arbetet men också från fritidsaktiviteterna. Orsakerna är flera. Nära till hands ligger att tala om den ekonomiska utvecklingen och näringslivets strukturförändringar, som minskat förutsättningarna för lokal gemenskap. Men framför allt måste man uppmärksamma att den centraliseringspolitik som förs i vårt samhälle i mycket hög grad är inriktad på att geografiskt skilja boendet från andra funktioner och verksamheter. Koncentrationen till storstadsområdena har fått denna innebörd, särskilt genom utformningen av ensidiga bostadsområden i förorterna. Den nu pågående koncentrationen till de s. k. primärcentra i länen har samma inriktning. I de koncentrerade bebyggelserna är arbetsplatserna ofta lokaliserade till kärn- eller centrumområdena. Servicefunktionerna, offentliga såväl som kommersiella, liksom kultur- och fritidsaktiviteterna, är i hög grad koncentrerade till dessa centra. I ytterområdena finns i huvudsak enbart bostäder, endast ett fåtal arbetsplatser. Serviceinrättningar, kultur- och fritidsmöjligheter förekommer sparsamt i förortsområdena. Denna orts- och regionstruktur, som till mycket stor del är en följd av en centralistisk regionalpolitik och samhällsplanering, gäller främst storstadsområdena men också bebyggelsekoncentrationer i andra delar av landet, särskilt de s. k. primärcentra. Detta åtskiljande av för människorna viktiga verksamheter på stora avstånd från varandra medför olika svårigheter och påfrestningar för människorna. Långa resor till och från arbetsplats och servicecentrum är tidsödande och ofta besvärliga. De minskar fritiden och särskilt den tid som är viktig för umgänge i familj och kamratkrets. Denna orts- och regionstruktur ger socialt otillfredsställande miljöer. Det gäller naturligtvis särskilt de stora förortsområden, som i stort sett saknar arbetsplatser och har en bristfälligt utbyggd service. Dessa områden ger som regel en fattig boendemiljö, av de flesta upplevd som isolering och tristess. Särskilt för barn och ungdom är denna miljö negativ, t. ex. i det avseendet att så få verkliga kontakter kan hållas med föräldrarnas arbetsliv. Denna utveckling i orts- och regionstrukturen medför problem för den lokala gemenskapen. Självfallet är det angeläget att en politik för gemenskap mellan människorna i första hand byggs på att etablerade band och kontakter skall kunna bevaras och utvecklas. Regeringens koncentrationspolitik med folkomflyttning som följd har försämrat möjligheterna till en välfärdspolitik med betoning av samhörighet och gemenskap mellan människorna. En decentralistisk regionalpolitik ger bättre förutsättningar i detta avseende. Det är enligt vår mening nödvändigt att skapa bättre förutsättningar för en lokal gemenskap. Gemenskapen mellan människorna måste grundas på en naturlig samhörighet och samverkan på det lokala planet. Människorna måste få möjlighet att ta ansvar forsin omgivning. Olika samhällsfunktioner måste samordnas på ett sådant sätt att människorna kan uppleva helhet i sin tillvaro med utgångspunkt i sin bostad och aktiviteter i dess omgivning. Detta innebär att bostadsområden måste planeras så att människornas behov av arbete, utbildning, social omvårdnad, fritidsaktiviteter m. m. kan tillgodoses nära bostaden. Genom att lokalisera bostäder och arbetsplatser nära varandra kan kontakter på en arbetsplats lättare följas upp . Man kan naturligtvis inte tänka sig att alla människor kan få arbete nära bostaden. Vetenskapliga undersökningar och bedömningar har dock klargjort att det i stor utsträckning är möjligt att blanda arbetsplatser och bostäder. Det är därutöver generellt möjligt att väsentligt mer än som skett lokalisera bostäder och arbetsplatser så nära varandra att arbetsresorna inte behöver bli så långa. Det är möjligt och angeläget att i ökad utsträckning sprida viktiga servicefunktioner och fritidsaktiviteter till de lokala bostadsrådena. Detta underlättas genom samlokalisering av boende och arbete. På detta sätt kan otvivelaktigt formas en orts- och regionstruktur, som främjar lokal gemenskap och därmed också människornas möjligheter till lokala aktiviteter. Samhället har medel att effektivt påverka orts- och regionstrukturen, vilket framgår av att redan nuvarande utveckling i väsentlig grad måste ses som ett resultat av den förda regeringspolitiken. Den primära uppgiften ligger på samhällsplaneringen, fysisk såväl som ekonomisk och social. bostadspolitiken, näringspolitiken och arbetsmarknadspolitiken är t. ex. verkningsfulla instrument på samhällsplaneringens grund. Staten och kommunerna har kontroll över serviceinstitutioner och kommunikationssystem. Forén utveckling av orts- och regionstrukturen till bättre lokal gemenskap måste sålunda boende, arbete, service och fritidsaktiviteter i möjlig mån samordnas i de lokala enheterna. I ett mer decentraliserat samhälle är en sådan utveckling så självklar att den närmast framstår som en konsekvens av decentralisering. Men också i nuvarande bebyggelsekoncentrationer måste strävandena inriktas på lokal verksamhetsintegration. Gemenskapen stimuleras om människorna ges möjlighet att lösa gemensamma problem och i samverkan utveckla sin omgivning. Planlagstiftningen bör ges ett sådant innehåll att männskorna själva skall kunna förändra och utveckla ett område utan betydande byråkrati och krångel. Demokratin i planeringsprocessen måste fördjupas. Som framhållits faller den primära uppgiften på samhällsplaneringen och då i första hand på den fysiska. Primärt är det ju frågan om hur marken används. Kommunerna har genom sitt s. k. planmonopol avgörandet över detta - och det är viktigt från den kommunala demokratins synpunkt. Den regionala utvecklingsplaneringen, som också är av stor betydelse för ortsoch regionstrukturen, handhas av de statliga länsstyrelserna, men bör enligt vår mening överföras till landstingen. Det har inte varit någon uttalad målsättning för samhällsplaneringen att lokalt skilja olika verksamheter och funktioner från varandra, men i praktiken har det dock fungerat så. Det viktiga är att inrikta samhällsplaneringen, den fysiska, ekonomiska och sociala i samordning med varandra, på det klara sociala målet att i lokala enheter samordna boende, arbete, service och fritidsaktiviteter, så att lokal gemenskap främjas. Detta är en grundförutsättning. Politiska åtgärder på olika områden, t. ex. regionalpolitiken, näringspolitiken, arbetsmarknadspolitiken, bostadspolitiken och kulturpolitiken. måste sedan konsekvent formas så att de stöder en samhällsplanering för lokal gemenskap. Med stöd av vad ovan anförts får vi hemställa att beslutar som målsättning i fråga om orts- och regionstrukturen, att samhällsplaneringen skall vara inriktad på att lokalt samordna boende, arbete, service och fritidsaktiviteter.