mot · FY021255 · 1975-01-27 00:00:00 — av m. fl. om hälso- och sjukvården. är möjligheterna för sjuka och gamla att fl vård otillräckliga. Väntetiderna är i många fall alltför långa. Personalen i den tunga sjukvården lar slita alltför hårt. Det behövs ökadé resurser. För att undvika alltför snabba höjningar av landstingsskatten bör en större del av vårdkostnaderna finansieras av den allmänna försäkringen. Riktlinjerna för sjukvårdens framtida inriktning bör fastställas av inte bara av . Regeringen bör lägga fram ett program grundat på de utredningar som giort. I motion dras bl. a. upp följande riktlinjer för vården: O Utbyggnaden av den öppna vården bör fortsätta, så att man tar tillvara husläkarsystemets fördelar och minskar trycket på sjukhusen O Satsningen på öppen vård får inte ske på ett sådant sätt att man berövar den tunga sjukvården resurser som är nödvändiga för att kunna ta hand om de svårt och långvarigt sjuka O Vården måste organiseras så att bättre utrymme ges för mänsklig omvårdnad. Patienten måste fl tid att tala med läkaren och få komma tillbaka till samma läkare O Möjligheterna till hemsjukvård bör utökas, som patienten ges trygghet för att han kan tas in på sjukhus där så är nödvändigt O Viljan till ideella insatser från Röda korset och andra bör tas till vara i samråd med personalens organisationer. Föreningar av skilda slag bör i ökad utsträckning inbjudas att verka inom vården för att bryta sjukhustillvarons tristess O Vården av barn på sjukhus måste förbättras genom lekterapi m. m. Föräldrarnas möjlighet att vara med sina barn på sjukhuset bör ökas både genom utvidgad föräldrapenning och genom anordningar på sjukhusen O Beslutsrätten inom vården bör decentraliseras. Landstingen kan ges rätt att besluta om fördelningen av ett visst antal läkartjänster mellan olika specialiteter och vårdformer, liksom över sjukhusbyggen m. m. Även inom landstingen kan beslutsrätten decentraliseras till de olika vårdenheterna O Vårddemokratin bör förbättras genom att patienter som vårdas ges medinflytande i olika former av samrådsorgan Vissa inslag i de senaste årens sjukvårdsreformer bör omprövas anser motionärerna. Det nuvarande systemet för läkemedelsrabatt har lett till en kraftig ökning av läkemedelsförbrukningen, som oroar många. Utformningen av privatläkarersättningen har fått till följd att den sjukvårdsresurs som den s. k. fritidspraktiken innebär, hotar att falla bort. Det kan inte accepteras i dagens bristläge. Man bör undersöka möjligheten att låta de faktorer som orsakar vårdbehovet bära en större del av kostnaderna för vården. T. ex. skulle trafiken kunna belastas genom trafikförsäkringen, vilket också skulle vara en drivkraft att minska olyckorna. Utvecklingen inom svensk sjukvård Hälso- och sjukvården kännetecknas f. n. av en snabb utbyggnad av den decentraliserade öppna sjukvården vid läkarstationer och vårdcentraler, som ökade resurser tillförs åldringssjukvården och psykiatrin. Den sjukvårdspolitiska målsättningen är inriktad på en fortsatt sådan utveckling. Vi delar dessa värderingar. Vi har också medverkat till att de senaste årens utveckling bl. a. kännetecknats av en utbyggnad av den decentraliserade öppna vården. En sådan utbyggnad gör att sjukhusens resurser i större utsträckning kan koncentreras till allvarligare sjukdomstillstånd. Inemot 80 96 av vården skulle enligt vissa bedömare kunna av vid vårdcentral med hjälp av specialistkonsultation. Patienterna bör således ha möjlighet att i första hand vända sig till allmänläkare. Allmänläkarna måste bli jämställda med övriga specialister bl. a. genom en utbildning av samma omfattning som de. Utbyggnaden av den öppna vården får dock inte ske i sådan takt att det äventyrar möjligheten att ta väl hand om de svårt och långvarigt sjuka. Den satsning som skett på tunga'vårdområden har främst p. g. a. arbetstidsförkortningen inte givit full effekt. Personalens arbete har på många håll blivit tyngre och slitsammare och mindre tid blir över för att ge personlig omvårdnad. Styrande för utvecklingen är bl. a. läkarfördelningsprogram samt naturligtvis de ekonomiska ramar som står till sjukvårdens förfogande. Inom vida kretsar har nuvarande läkarfördelningsprogram tolkats så att en mycket stor del av de nuvarande specialistkompetenta underläkarna ej kommer att kunna utnyttjas där de f. n. är verksamma, dvs. huvudsakligen vid undervisningssjukhusen. Många skulle i stället flytta över till den öppna vården. Det innebär att sjukvården i storstäderna stryps. Klinisk forskning och undervisning måste eftersättas. a. kirurger får tjänstgöra som allmänläkare fast det är brist på kirurger. Detta kan inte vara rimligt. Ingen minskning av antalet specialisttjänster bör enligt vår mening få ske i rådande bristsituation inom den tunga vården. I stället bör den frivilliga rekryteringen av öppenvårdsläkare stimuleras . har låtit remissbehandla ett strukturprogram för hälso- och sjukvården, förslag om den psykiatriska vårdens målsättning och organisation, om förlossningsvården samt om långtidssjukvårdens organisation. Enligt uppgift pågår ett motsvarande arbete beträffande resurser för rehabiliteringsåtgärder. Inom landstingsförbundet pågår ett arbete med ett sjukvårdspolitiskt utvecklingsprogram. Varje landsting utarbetar sjukvårdsplaner. är förvisso ett berömvärt initiativ. Den ger ett nytt och annorlunda underlag för sjukvårdspolitiska och sjukvårdsideologiska diskussioner. Men det är nödvändigt att hälso- och sjukvården samordnas med hela den sociala och ekonomiska politiken. Det är nödvändigt med en effektivare utvärdering av olika sociala insatser och med solidare grunder för hur man skall avväga olika insatser mot varandra. Det behövs ökad utbildning av annan medicinsk personal än läkare, fler sköterskor och vårdare, mer laboratoriepersonal och tekniker etc. Bristen på vidareutbildade sjuksköterskor tas upp i en särskild motion (1975:1356). Vi har vid tidigare riksdagar begärt att får ta ställning till ett program för den fortsatta utbyggnaden av hälso- och sjukvården. strukturutredning och de remissvar den givit upphov till är ett värdefullt underlag för centralt beslutade riktlinjer. I budgetpropositionen anföres att resultatet av strukturutredningen kommer att redovisas. Enligt vår mening bör det föreläggas som en väsentlig del i ett program för sjukvårdens utbyggnad. Vi vill närmare utveckla några viktiga inslag i ett sådant program. Frågan om mänskligare vård har ytterst samband med vår samhälls- och människosyn. väckte motionerom psykisk hälsa som bland annat ledde till en utredning från . Diskussionen har sedan tillförts även andra utgångspunkter. Den har handlat om närdemokrati, människors möjligheter att påverka sitt samhälle och sin egen livssituation. Men reaktionen mot en överrationell, mekaniserad samhällssyn, där man skyggar för det känslomässiga, är alltjämt befogad. Vårdbehovet har - mot bakgrund av de medicinska framstegen - alltmer kommit att präglas av vårdbehov som kan föras tillbaka på förhållanden i det moderna samhället, trafikolyckor, yrkesskador, missbruk av alkohol, narkotika och tobak, psykiska störningar, olämpligt sammansatt kost och brist på motion. Det är nödvändigt att större intresse ägnas samhällsförändringar som kan minska utstötningseffekter och vårdbehov - det gäller både kroppssjukvård och social vård i vid mening. Men mänskligare vård handlar också om vilka som får vård och på vilket sätt. För att bli helt framgångsrik måste sjukvården innefatta praktisk samverkan med bl. a. åldringsvård, barna- och ungdomsvård, alkoholistvård. arbetsvärd och omsorgsverksamhet. Det i debatten återkommande begreppet helhetssyn kan inte blott fä gälla frågor inom sjukvårdsorganisationen, såsom integration mellan kroppslig och psykiatrisk vård eller mellan öppen och sluten. Det måste även genom en utvecklad samverkan mellan berörda parter utsträckas till att gälla hela den på enskilda personer inriktade vårdoch serviceverksamheten för att garantera att ingen faller "mellan stolarna i organisationen och på ett opersonligt sätt slussas mellan skilda instanser. Det praktiska omvårdnasarbetet har inte givits någon plats i utredning. Som röd tråd i många personliga inlägg om vården går anklagelsen att vården blivit alltför teknisk, att patienterna betraktas som objekt, att de saknar kontakt med vårdpersonalen och att deras psykiska situation lämnas åsido. Som regel har läkarna inte tid att ägna sig åt mer än sin specialitet: en galla", ett hjärta", en mage. Patienten remitteras hit och remitteras dit. Men människan som helhet, som en kännande, orolig varelse, var är hon? Hon som också behöver förståelse och mänsklig värme? De ökade sjukvårdskostnaderna har utlöst olika aktiviteter i syfte att rationalisera sjukhusvården, vilket ofta har inneburit besparingar och omfördelning av personal. Sådana omfördelningar betyder som regel hårdare arbetstempo. Det företagsekonomiska tänkandet har också alltmer kommit att prägla sjuk- och vårddebatten. Matris, mål, submål, planeringsramar och liknande uttryck är vardagsmat för många som diskuterar de här frågorna. Det finns en risk att om man ofta anlägger det betraktelsesättet, där det ekonomiskt-tekniska blir avgörande, vårdklimatet påverkas. Människorna blir lätt betraktade som fall, föremål. Och det är därför många som hävdar att vi har skapat en visserligen tekniskt välutrustad vård - men glömt bort människan. Sedan gammalt strävar sjukvårdspersonalen att ge god omvårdnad. Men arbetstidsförkortningen medförde ofta åstramningar på personalsidan. a. den ökande andelen åldringar medfört att sjukhusen får ta hand om allt fler vårdkrävande patienter. Personalens arbete blir tyngre och slitsammare. Det gäller för långtidsvården men också för andra tunga vårdområden. Mer tid går åt för den rent fysiska skötseln och mindre tid blir över för att försöka ge vården också ett känslomässigt innehåll. Särskilt uppenbart blir detta problem när det gäller svårt sjuka eller döende patienter. dör på sjukvårdsinrättningar borta från sin hemmiljö, ofta ensamma och oförstådda. Man hinner inte ägna sig åt dem, etablera mänsklig kontakt med dem. Endast en mindre del av alla som dör får besök av närstående. Även de anhöriga lämnas, trots enstaka insatser från bl. a. kyrkligt håll, i de flesta fall ensamma utan stöd i sin svåra situation. Orsakerna till dessa svagheter i behandlingen av döende och deras anhöriga är inte bara personalbrist utan också okunnighet och den egna ångesten hos alla dem som arbetar i sjukvården. Detta är förståeligt, men kan åtminstone i viss utsträckning mötas genom förbättrad utbildning. En statlig utredning med uppgift att föreslå förbättrad omvårdnad i livets slutskede har glädjande nog tillkallats. För många patienter framstår ronden som en symbol för den "avförmänskligade vården. Läkare, sjuksköterskor m. fl. talar med varandra om patienten, stående vid sjuksängens fotända, patienten är ett fall, ett nummer, ett objekt för vård, ett sjukt organ, inte en person. Själva det medicinska språket, som för patienten är obegripligt, bidrar till främlingskapet - och få vågar fråga. Det måste finnas något sätt att ändra på detta, att låta patienten känna att vad han tycker och tänker också har någon betydelse, öka den personliga kontakten, gärna komplettera förmiddagsronden med en ny kontakt eller ge patienten möjlighet till samtal ensam med läkaren. En god omvårdnad måste sätta patienten i centrum. Hon bör själv i större utsträckning kunna få bestämma om sin egen vård. Första förutsättningen för att patienten skall kunna medverka i vården är att han får bättre information. Det är viktigt att patienten får reda på vad som sker och skall ske. I allmänhet tycks det emellertid vara så att information är otillräcklig både vid intagningen, under vården - t. ex. vid ronderna - och vid utskrivningen. Ingen meddelar eller förklarar någonting med mindre än patienten eller någon anhörig tar mod till sig och frågar. Patienterna är vanligen angelägna att vara till lags och det är inte många som vågar fråga. Det krävs stor viljekraft för att fråga läkare och annan personal, verkligen ta reda på hur den egna situationen är särskilt när ett stort antal människor hör på. Läkarna - och annan personal - är å sin sida också i en besvärlig situation. Längre samtal med varje patient tar tid från ett pressat tidsschema. Det tar dock inte att tala svenska än latin. Ofta är patientens utsikter osäkra och de vill inte säga för mycket. Information och undervisning till patienten om den fortsatta vården efter utskrivningen samt om hur återfall kan förebyggas är ett annat otillräckligt uppmärksammat behov. Man borde dessutom på ett enkelt sätt ta reda på hur patienten upplevt sjukhusvistelsen, för att kunna ändra på företeelser som är direkt patientovänliga. En vård som sätter patienten i centrum bör också söka tillgodose patienternas andliga och kulturella behov. Det är önskvärt att alla patienter ges samma möjligheter till religionsutövning oberoende av trosinriktning. Detta är möjligt i de fall ensamt rum för enskild andaktsövning eller enskilda samtal kan disponeras, vilket varierar mellan olika sjukhus. I de fall andaktseller samtalsrum saknas bör man ändå kunna hjälpa patienten genom att friställa en expedition eller ett dagrum för den stund som behövs. De utvidgade försöken med uppsökande allmänkulturell verksamhet bör kunna utvecklas så att dels alla patienter oberoende av olika handikapp nås, dels att individuellt kontaktskapande verksamhet kan ingå. De s. k. patientvännernas och andra frivilliga krafters verksamhet värderas på det håll den förekommer mycket högt av såväl patienter som stora delar av sjukvårdspersonalen. Denna verksamhet är ett värdefullt komplement till personalens arbete. Det bör noteras att Svenska Röda korset utför liknande kontakt- och serviceverksamhet inom den kommunala åldringsvården på olika håll i landet. Enbart positiva reaktioner synes ha mött denna humanitära verksamhet. Det måste anses synnerligen angeläget att på alla sätt söka tillgodose patienternas behov av kontakt och hjälp även med icke sjukvårdande uppgifter. Samtliga de krafter som är villiga att hjälpa till i det arbetet bör därför välkomnas. För att de frivilliga insatserna skall komma till den bästa nyttan är det viktigt att de inordnas i vården i samförstånd med den ordinarie personalen. Dessa frågor bör därför behandlas gemensamt av sjukvårdshuvudmannen, de frivilliga sammanslutningarna och personalens organisationer. Att få samma läkare, sjuksköterska och biträde Patienten får inte träffa samma läkare när han är inlagd på vårdavdelningen, som den han lärt känna på mottagningen. Vid återbesöken kan det vara en ny doktor varje gång. Den bristande kontinuiteten går forst och främst ut över patienterna. Men det är också ett problem av stor betydelse för vårdpersonalen. Arbetet blir otillfredsställande om läkaren inte får ha sina egna patienter utan ständigt skall byta och ta hand om fall som tidigare skötts av andra. Det leder till att patient och läkare står främmande för varandra. Följden kan bli dålig vårdplanering och onödiga medicinska åtgärder; förlängda vårdtider, flera kontroller på mottagningen, extra röntgenundersökningar, laboratorieprover och liknande. Det finns många orsaker till svårigheten att få kontinuitet i sjukvården. Till en del är det givetvis en resursfråga. Men också med oförändrade resurser kan mycket göras genom bättre organisation, om målsättningen att patienten skall få träffa samma läkare sätts högt. Så har inte skett på många håll. Om den sköterska som har hand om tidsbeställningen inte ens har tillgång till läkarnas arbetsschema, för att ta ett exempel, är det inte lätt att åstadkomma någon kontinuitet. Av största betydelse är att jourtjänst och den följande ledigheten planeras och organiseras med tanke på att läkaren skall kunna ta emot sina tidigare patienters återbesök. En svårighet är det nya systemet för läkarutbildning. AT-läkarna och även de läkare som vidareutbildas skall praktisera på olika avdelningar inom sjukhuset av på varje avdelning. Genom detta rotationssystem måste den nya läkaren, som finns till hands när patienten kommer på återbesök sätta sig in i ärendet och eventuellt ringa den ledige läkaren för rådfrågning och upplysning. Systemet blir tungrott och dyrt. Erfarenheterna av läkarutbildningssystemet från just denna synpunkt bör analyseras möjligt. Till en del är kanske svårigheterna omöjliga att undvika om läkarna skall få en allsidig utbildning, men den får inte ske till priset av den trygghet och omvårdnad som vårdkontinuiteten innebär. I så fall måste läkarutbildningen läggas om. Gruppvård i stället för löpande bands-principen Salsystemet är den äldsta formen av arbetsorganisation på en vårdavdelning. Det innebär att personalen tilldelas ett antal smårum, en sal eller del av sal och har ansvaret för patientvården på denna enhet. Med detta system vet patienterna vem som tar hand om dem och avdel ningsforeståndaren kan alltid vända sig till den som har ansvaret för enheten. företagna metod-, tids- och förflyttningsstudier gav emellertid vid handen att man troligen kunde nedbringa kostnaderna dels genom centralisering av vissa uppgifter som rengöring av sängar i bäddcentraler, dels genom införandet av det s. k. rondsystemet. Detta innebär att ett biträde utför ett begränsat antal uppgifter och i stället gör det över hela avdelningen. Det kan t. ex. vara fråga om utdelning av tvättvatten. Systemet medför att patienten kommer i kontakt med en rad olika personer ur personalen och att kontakterna är kortvariga. Patienterna upplever rondsystemets många och ytliga kontakter som negativa och stressande. För att rätta till en del av de missförhållanden som rondsystemet förde med sig har man börjat pröva att arbeta i grupper (vårdlag). Gruppvård är ett försök att möta de ökade kraven på vården och de förändrade förhållanden som fler kategorier av vårdpersonal medför. Den baseras på den enskilda patientens tillstånd och behov samt på att all personal har ansvar för och kan delta i planeringen och genomförandet av bästa möjliga vård. Vårdgruppens medlemmar bestod först av sjuksköterskor, undersköterskor och vårdbiträden samt olika kategorier av elever. Praktisk försöksverksamhet vid bl. har givit positiv erfarenhet av vårdgruppsorganisation i öppen och sluten vård. Dessa erfarenheter tyder på att det är möjligt att skapa ett för den enskilde patienten ansvarigt vårdteam som omfattar såväl läkare som sjuksköterskor, undersköterskor och sjukvårdsbiträden. Detta bör enligt vår mening eftersträvas från såväl patientsom personalsynpunkt. För små barn innebär sjukhusmiljön och bortovaron från föräldrarna ofta en stor psykisk påfrestning. Tyvärr vet man inte så mycket vilka skador detta leder till, eftersom man i allmänhet bara följer upp deras fysiska till går ut med en kampanj Barn på sjukhus. Man vill bl. a. bilda opinion för att barn skall tas in på sjukhus bara när det är absolut nödvändigt. Då bör barnen vårdas på särskilda salar med tillgång till personal som är utbildad för omsorg om barn. För förskolebarn måste finnas tillgång till lekmaterial och för barn i skolålderna möjligheter till skolundervisning. Det bör finnas övernattningsmöjligheter för föräldrar eller andra nära anhöriga och besök bör vara tillåtna . Föräldrarna bör inte hindras att vara hos barnet, därför att de inte har råd - bl. a. därför är det motiverat med en utbyggnad av de som föräldrarna nu har rätt till sjukpenning för vård av sjuka barn. Denna del av föräldraförsäkringen bör dels utökas så att familjer med flera barn erhåller rätt till ett ytterligare antal sjukpenningdagar, dels medge särskilda möjligheter till ledighet och föräldrapenning när barnet vårdas på sjukhus. Yrkande härom fastställs i en särskild motion (1975:1256). Föräldrarnas besöksresor och barnens permissionsresor bör ersättas antingen av sjukvårdshuvudmannen eller av allmänna försäkringen. Stimulera hemsjukvård och frivilliga insatser Det har alltid varit känt att sjuka människor trivs bättre hemma än på sjukhus och det är en allmänt utbredd åsikt att de även tillfrisknar fortare hemma. Många sjukhus försöker nu flytta över sjukhusets tjänster till patientens eget hem. Hemsjukvården är en relativt billig vårdform. En viktig princip är emellertid att patienten vet att han utan svårigheter kan bli intagen på sjukhuset om så skulle bli nödvändigt och att vården inte blir sämre därför att han vårdas i hemmet. För det kontinuerliga omvårdnadsarbetet i hemmet fordras särskild vårdare, som kan vara antigen någon anhörig till den sjuke eller anställd hemsamarit (hemvårdare). Beslut om hemsjukvårdsbidrag till anhörig eller till den sjuke eller hemsjukvård genom en anställd hemsamarit fattas av landstingens hemsjukvårdsorgan. Bidragsbeloppens storlek varierar beroende på vårdbehovet men också de olika landstingsområdena emellan. Ofta är det förhållandevis blygsamma belopp. Då utvecklingen går mot en alltmer omfattande och differentierad hemsjukvård för att avlasta långvårdsklinikerna är det enligt vår mening angeläget att möjligheterna att stödja denna utveckling utreds och att bidragsfrågorna ses över. Över huvud taget bör frivilliga krafter engageras och stimuleras i ökad omfattning. Även ideella organisationer kan göra viktiga insatser i en utbyggd hemsjukvård. Ett eftersatt område är den medicinska rehabiliteringen. Genom bristande resurser för detta skapas svåra mänskliga problem, ökade vårdkostnader inom bl. a. psykiatri och långtidsvård, och förlust av produk Man räknar med att omkring 25 000 personer behöver tas om hand av den sjukhusanknutna rehabiliteringen för utredning, behandling och bedömning. Många handikappade har också funktionsnedsättningar som med fördel kan behandlas i öppen vård utanför sjukhus. Man måste också ta fasta på behovet av social rehabilitering. Patienter som varit länge inom vården behöver social träning för att kunna klara sig utanför institutionerna. Med en successiv övergångshjälp skulle många som vistas på institution kunna klara sig själva i handikappbostad med hemhjälp eller i egen bostad med hjälp av anhöriga. Ofta brister det i samordning mellan landsting och kommuner när det gäller just utskrivningen av människor med t. ex. allvarliga rörelsehandikapp. Bidrags- och försäkringsbestämmelser har också ofta en så stelbent utformning att de kan försvåra eller försena rehabiliteringssträvandena. Svårt få kontakt med sjukvården Den gamla husläkarefunktionen hade många fördelar genom att läkaren kände till individens hemmiljö, arbetsmiljö etc. och därför hade bättre möjlighet att förstå patientens problem och sjukdomar. Allt fler individer med allt mindre problem och sjukdomar söker sig nu i sin osäkerhet till olycksfalls- och akutmottagningar. En förbättring skulle vara inrättade av en ständig telefonjour med sjuksköterskebemanning i alla landsting. Den som vaknar och känner sig sjuk skall med ett samtal kunna få kontakt med sjukvårdsapparaten. Sjuksköterskan kan bedöma och råda i en del av fallen. För övriga fall skall hon kunna koppla in en läkare som har dagjour. Han kan sköta ytterligare en del per telefon - övriga får han be komma till mottagningen eller besöka i hemmet. Med nuvarande läkarbrist kan hembesök av läkare bara ske i undantagsfall. Jourcentralen måste också ha tillgång till ett antal jourplatser på sjukhus för dem som måste få sådan vård. En utbyggd öppen vård skulle kunna innebära att en del av husläkarsystemets fördelar återkom. En förbättrad bokningsrutin måste garantera minimal tid i väntrummet och en fast kontakt med en ansvarig vårdgrupp. Det allra viktigaste är att den första kontakten etableras utan väntetider. Därefter kan inte väntelistor alltid undvikas. Den remitterade primärvården får rangordna sina remisser efter angelägenhetsgrad och försöka hindra att väntetiden medför allvarliga men. kostar det som regel bara . att besöka en privat läkare. Resten av ersättningen till läkaren betalas ut från .