mot · FY021873 · 1975-03-17 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1975:9 om reformering av högskoleutbildningen m. m. 1 regeringens proposition 1975:9 föreslås en reformering av högskoleutbildningen, vilkens huvuduppgifter anges vara att öka utbildningens tillgänglighet för större grupper, att bredda och differentiera utbildningsutbudet med hänsyn till arbetsmarknadens behov och att demokratisera utbildningens organisation. Den föreslagna reformeringen måste sättas i samband med de ekonomiska förhållandena i samhället och statens växande betydelse under monopolkapitalismen. Monopolkapitalismen behöver omfattande utbildning och avancerad teknisk skolning. Den är också i stort behov av forskningsinsatser. Genom staten skapas styrande och reglerande funktioner som gör sig gällande inom samhället som helhet och inte minst när det gäller utbildning. Regeringens förslag i propositionen 1975:9 präglas således av ökad teknokratisering, bundna studiegångar, yrkesinriktning och dimensionering som är anpassad till kapitalets behov. Detta garanteras också genom att kapitalets företrädare får ett direkt inflytande i högskoleenheternas styrelser. En högskoleutbildning i arbetarklassens tjänst måste bl. a. innebära att den sociala snedrekryteringen bryts och de kapitalistiska intressenas grepp över högskoleutbildningen bekämpas. Det innebär också att en demokratisering genomförs så att de yttre riktlinjerna dräs upp av folkvalda organ och att alla vid högskolorna verksamma, lärare, studenter och övrig personal deltar på lika villkor i självstyrda högskoleenheter. 1 propositionen anförs att utbildningen vid högskolorna skall inriktas mot breda områden av arbetslivet. Det måste vara helt självklart att en stor del av högskolans linjer skall vara inriktade mot vissa yrkesområden. Detta är inte heller något nytt, eftersom motsvarande redan nu gäller för den postgymnasiala utbildningen i betydande delar. Allmänbildande och samhällsorienterande ämnen ges litet utrymme i den nya högskolan. Sådana studier förvisas till stor del till bildningsförbunden, vilket för de studerande innebär små eller inga möjligheter till ekonomiskt studiestöd. Utbildningen inom de filosofiska fakulteterna har traditionellt större inslag av allmänbildande, samhällsorienterande och vetenskapsteoretiska moment. Denna del av utbildning och forskning där för inte minskas. Sådana allmänorienterande utbildningsmoment bör finnas i alla utbildningslinjer, även de snävt yrkesinriktade. De i propositionen föreslagna kortare kurserna, de s. k. enstaka kurserna, får karaktären av uppdragutbildning, eftersom de i första hand skall tillgodose behov hos näringsliv och förvaltning. Dessa kurser innebär ingen breddning av utbildningsmöjligheterna för individen utan i stället att staten tar över arbetsköparnas kostnader för intern utbildning. Vi motsätter oss denna kostnadsövervältring på skattebetalarna och de studerande och kräver att denna del av högskolan skall finansieras genom arbetsgivaravgifter liksom också studiebidragen till de studerande i denna utbildningsform. Det är principiellt riktigt med en dimensionering av högskoleutbildningen, men den form av spärrad högskola som föreslås i propositionen är inte acceptabel. Ställd i relation till kvotsystemet och kompetenskraven kommer den spärrade högskolan att verka konserverande på den sociala snedrekryteringen dels genom att de gymnasieutbildade kommer att dominera kraftigt bland dem som söker till högskola, dels genom att arbetslivserfarenhet bara utgör en alternativ behörighetsgrund eller tilläggsmerit. Spärrarna bör i största möjliga utsträckning ersättas med en utbyggd studievägledning. Det finns all anledning att starkt ifrågasätta den i propositionen föreslagna totaldimensioneringen av högskolan, eftersom den bygger på mycket osäkra prognoser. De är osäkra eftersom produktionsapparaten är utsatt förständiga, både kortsiktiga och långsiktiga, okontrollerade strukturella förändringar, dels därför att man i prognosunderlaget konsekvent överskattar behovet av vissa typer av arbetskraft, i synnerhet sådan arbetskraft som fordrar lång utbildning. Man anger ett högre behov för säkerhets skull. Detta kan man göra eftersom arbetsköparna inte behöver ikläda sig några skyldigheter eller något ansvar för lämnade uppgifter. Detta kan lösas genom att en större del av den högre utbildningen finansieras genom arbetsgivaravgifter. Vi vänder oss mot en antagningsbegränsning inom vissa givna ramar på regional och lokal nivå, då det finns en stor fara för att utbildningen då kommer att styras i en för de kapitalistiska företagen gynnsam riktning med tanke på region- och enhetsstyrelsernas sammansättning. Detta skulle kunna innebära att ekonomiskt mindre lönsamma utbildningar, t. ex. inom de humanistiska linjerna, skärs ned till ett minimum. Rekrytering (urval och antagning) 1 propositionen föreslås fyra s. k. kvotgrupper, nämligen grupp 1: sökande med treårig gymnasieutbildning, grupp 2: sökande med tvåårig gymnasieutbildning, grupp 3: övriga sökande utom de som har utländsk förutbildning, och grupp 4: sökande med utländsk förutbildning. Grupperna 1-3 skall tilldelas utbildningsplatser i proportion till sin andel av antalet sökande. För grupp 4 skall ett visst antal platser reserveras på förhand, motsvarande . Dessutom säkras en direkt väg för sökande direkt från gymnasiet; dessa skall alltid vara garanterade av platserna. Vi kan konstatera att de föreslagna principerna för vilka som har rätt att bedriva högskolestudier inte i någon väsentlig mening bryter den nuvarande bundenheten till gymnasial utbildning. Resultatet av detta kommer att bli en fortsatt snedrekrytering, som främst slår så att det blir en rent gymnasieskolad rekrytering till utbildningslinjer och mer kvalificerad yrkesutbildning, medan övriga i första hand kommer att söka sig till enstaka kurser där inga krav på förkunskaper ställs. Vid en kvotindelning för spärrad utbildning anser vpk att gruppen med arbetslivserfarenhet i ett primärskede måste garanteras av platserna. Behörig till högre studier enligt propositionen är den som genomgått minst tvåårig gymnasieutbildning, har tvååriga gymnasiekunskaper i engelska samt kunskaper i svenska motsvarande minst två årskurser på social linje. Behörig är också den som varit yrkesverksam i arbetslivet , har fyllt och har de nämnda kunskaperna i engelska. Enligt propositionen skall utöver de allmänna behörighetsreglerna särskilda förkunskapskrav kunna ställas för olika utbildningar, t. ex. för tillträde till civilingenjörsutbildning ställs krav på kunskaper i matematik, fysik och kemi. Vpk anser att allmän behörighet skall ges till dem som varit yrkesverksamma och har fyllt och att detta skall vara enda behörighetsgrund för denna grupp. Således avvisar vi tanken på att uppställa krav om två årskurser engelska, ty det kan nämligen förväntas att krav på kunskaper i engelska avhåller många speciellt från kvot 3 att studera och att det bara blir i teorin som nya grupper får tillträde. Den sociala snedrekryteringen skulle i så fall komma att markeras även inom respektive kvotgrupp. Invididen måste själv få möjlighet att t. ex. genom självtest utröna om han/hon har tillräckliga kunskaper för att klara av en viss studiegång. Det förutsätter i sin tur en mer omfattande information om vilka förkunskaper som krävs för viss utbildning, liksom det förutsätter möjligheter att på nära håll kunna komplettera bristande förkunskaper. Det är självklart att vissa speciella kunskaper krävs för att klara av utbildningar såsom läkar- och civilingenjörsutbildning. Därför måste förberedande kurser anordnas inom högskolan. Dessutom måste ett bättre pedagogiskt arbete inom högskolan genom praktiskt studiestöd - pedagogisk assistans - införas, storleken på undervisningsgrupperna minskas och utländsk litteratur översättas till eller sammanfattas på svenska. Det senare skulle också medföra möjligheter att bryta den orimliga fixeringen till anglosachsisk vetenskaplig tradition som f. n. behärskar de svenska universiteten och högskolorna och skulle också bidra till en önskvärd internationalisering. Vid fördelning av ett visst antal platser till en viss utbildning bör lottning 1* 1975. i sami. företas inom de olika kvotgrupperna. Det är visserligen inte något utomordentligt urvalsinstrument men ger ändå viss rättvisa och chans att delta i undervisningen för de grupper som traditionellt slagits ut. De svaga måste naturligtvis ges verklig studiehjälp och tillfälle till kompletteringsstudier. All högre utbildning bör föras under ett och samma huvudmannaskap för att övervinna högskoleutbildningens splittring. Både principiella och praktiska skäl talar för ett samlat statligt huvudmannaskap. Vpk ansluter sig till målsättningen att den högre utbildningen måste stå under inseende och inflytande av de valda politiskt ansvariga samhällsorganen. Den högre utbildningen kan aldrig få vara en angelägenhet uteslutande eller ens i första hand för dem som är verksamma vid den. Vpk ansluter sig vidare till uppfattningen att de vid läroanstalterna verksamma skall erhålla ett stadfäst inflytande. De framlagda förslagen i dessa båda avseenden är dock helt otillräckliga och oacceptabla. Regeringens förslag till institutionell organisation av den högre utbildningen präglas av korporativa idéer. Representanter från näringslivet sätts in i samhälleliga organ och ges ett omfattande inflytande. Vpk menar att beslut om övergripande ansvar och planering för den högre utbildningen skall fattas av och parlamentariskt sammansatta regionstyrelser. De senare skall i sin sammansättning återspegla de politiska förhållandena i , dock skall varje i representerat parti alltid erhålla en plats. Vpk betraktar en djupgående demokratisering av högskolan som absolut nödvändig. Detta skall ske genom att enhetsstyrelserna väljs i direkta val av de vid enheten verksamma enligt principen enmänniska-enrösf. Detta innebär att förslaget att respektive korporation (lärare, studenter, övrig personal) väljer sina representanter avvisas. skall ske i en gemensam valkorporation. För att ingen av kategorierna studerande, lärare och övrig personal skall riskera att bli orepresenterad, skall representationen ske efter 1/3-princip åt var kategori i styrelsen. I enhetsstyrelsen skall endast representanter från de vid enheten verksamma erhålla plats. Den bärande principen bör vara att beslut fattas så långt ner i enheten som möjligt. Detta innebär att många av de uppgifter som i förslaget ligger på linje- och utbildningsnämnder kan föras ned på institutionsnivå. Institutionerna styrs av styrelser som väljs av de vid institutionen verksamma enligt samma valförfarande som ovan föreslagits gälla för enhetsstyrelserna. Linje- och utbildningsnämnder bör endast ha planerande och samordnande funktioner, och dess ledamöter bör utses av institutionsstyrelserna. Prefekten på varje institution samt enhetens rektor skall också väljas i direkta val. Kravet på utbildning som en kontinuerligt återkommande företeelse har förespråkats av vpk. Syftet med återkommande utbildning är att utbildningen under en individs liv varvas med annan verksamhet, i första hand yrkesarbete. Återkommande utbildning kan bidra till att avskaffa den övervärdering som råder av teoretiska kunskaper och minska avståndet mellan teori och praktik. En förutsättning för genomförandet av varvad utbildning är att tillräcklig information om möjligheterna att studera ges och att studiestimulans ges åt grupper som saknar studietradition. En annan förutsättning är att ett nytt studiestödssystem införs. Ett varaktigt studiebidrag - studielön - som täcker den studerandes kostnader måste införas. Det är i princip riktigt att utlokalisera den högre utbildningen. En decentralisering av utbildningen har länge förespråkats av vpk. Decentraliserad utbildning är en av förutsättningarna för att motverka social snedrekrytering totalt sett inom högskoleområdet. För många som önskar studera utgör de geografiska avstånden påtagliga hinder för att kunna förverkliga denna önskan. Om högskolorna skall öppnas för yrkesverksamma vuxna, är en decentralisering nödvändig, därför att närheten till studieorten för just dessa grupper som har bostads-, familje- och arbetsplatsband är en viktig förutsättning. Lokaliseringen av utbildningen har ett nära samband med den regionala utvecklingen. Det är allmänt känt att tillgång till högre utbildning tillsammans med övriga regionala stödåtgärder utgör en stark ekonomisk stimulansfaktor och innebären möjlighet till tillväxt för en region. Utlokaliseringen får emellertid inte innebära inskränkningar i utbildningsutbudet. Det är väsentligt att inom en utbildningsregion verkligen tillse att utbudet av utbildning blir så fullständigt som möjligt för att motverka ensidighet. Därför måste även utbildningsanstalter som redan utlokaliserats kompletteras med nya former av utbud. Många människor kommer trots en ökad decentralisering aldrig att kunna komma till en högskola. Därför är det av vikt att bygga ut alternativa former av utbildning. Vpk förordar en kraftigt utbyggd distansundervisning för dessa kategorier av studerande. Yrkesteknisk högskoleutbildning utgör ett lovvärt initiativ för att nå grupper som varit helt eftersatta i utbildningssammanhang. Denna reform betyder en ny syn på jämställdhetsbegreppet inom utbildningen, eftersom det inte finns några möjligheter till vidareutbildning på högskolenivå för dem som i gymnasieskolan väljer yrkesutbildning med in riktning mot industri och hantverk eller för dem som tidigare skaffat sig en sådan utbildning i yrkesskola eller direkt i arbetslivet. Med den nuvarande ambitionsnivån ger emellertid YTH-utbildningen en alltför snäv utbildning. Genom att allmänbildande och samhällsorienterande ämnen ges alltför knappt utrymme utgör YTH ett typexempel på hur snävt yrkesinriktad och företagsanknuten utbildning kan avstänga de studerande från möjligheter till vidare studier vid högskolan. Genom en förlängning av utbildningen och genom obligatorisk undervisning i samhällsvetenskapliga ämnen och språkämnen skulle denna utbildning kunna ge kompetens för avancerade studier inom den tekniska utbildningssektorn. Utformad på detta sätt skulle den nya yrkestekniska högskolan vid sidan av den rena yrkesutbildningen ge en fördjupad allmänbildning och dessutom kunna utgöra första steget i en återkommande utbildning. Det finns ingen anledning att skilja organisationsformerna för YTH från den övriga delen av högskolan. Det är viktigt att denna utbildning inte blir en avlastning av den internutbildning som redan finns inom företagen. Detta kan motverkas bl. a. genom den tidigare föreslagna organisationsplanen för högskolan. En förutsättning för att även denna utbildning skall nå de grupper som åsyftas är att den ekonomiska situationen för. de studerande löses på ett tillfredsställande sätt. All högskoleutbildning måste ha ett samband med forskningen. Det är självklart att denna anknytning kan komma att variera från studieort till studieort beroende bl. a. på praktiska möjligheter att bedriva forskning. På orter utan fast forskningsorganisation kan detta krav bli omöjligt att förverkliga. Merparten av forskningen och forskarutbildningen kommer att koncentreras till de större traditionella högskoleorterna. För att grundutbildningens samband med forskningen skall kunna etableras fordras ett intimt samarbete både högskolorna emellan och regionerna emellan. Fristående forskningsprojekt skall i möjligaste mån förläggas till högskoleorter utan fast forskningsorganisation. Vpk biträder propositionens huvudsyften när det gäller dels att öka utbildningens tillgänglighet för att bryta den sociala snedrekryteringen, dels att demokratisera utbildningens organisation. Vpk biträder också propositionens förslag när det gäller utlokalisering av högskolor, under förutsättning att denna utlokalisering sätts i samband med en regional satsning, exempelvis på statliga basindustrier. Propositionens förslag till ny högskola är emellertid klart otillräckligt och står i väsentliga avseenden i direkt motsättning till de angivna huvudsyftena. Detta gäller förslagen om intagningsspärrar vid alla utbildningslinjer liksom de angivna principerna för kvoterad intagning. Båda dessa förslag diskriminerar arbetarklassen. Det är inte i arbetarklassens intresse att kapitalets kostnader för intern utbildning övervältras på skattebetalarna, inte heller att göra högre utbildning så snäv att den inte fyller några kunskapsbehov utanför en specifik yrkesfunktion. I arbetarklassens intresse ligger däremot en högskolereform utan andra spärrar än de som är praktiskt nödvändiga: utan kompetenskrav; med en undervisning anpassad efter den studerandes förutsättningar med utbyggd studievägledning och pedagogiskt studiestöd; med ett innehåll som ger möjligheter till ingående kunskapskritik. För den studerande skall studielön utgå. Med hänvisning till det anförda föreslås 1. att beslutar att regeringens proposition 1975:9 avvisas, 2. att antar ett principuttalande om en reformering av högskolan enligt i motionen angivna riktlinjer, innebärande a) att kollektivitet och solidaritet ersätter konkurrens, egoism och privatisering som utbildningens arbetsform och syftning, b) att en fullständig demokratisering inom högskolesektorn genomförs, varvid de yttre riktlinjerna utformas av ansvariga, folkvalda organ och alla kategorier arbetande inom högskolan på lika villkor deltar i självstyrelsen, c) att den sociala snedrekryteringen bekämpas bl. a. genom integrering av arbete och studier, genom urvalsinstrument som inte prioriterar traditionella teoretiska meriter, genom att högskolan görs geografiskt tillgänglig och genom allmän studielön, d) att värdenormer som betonar skapande förmåga, personlighetens mognad och kritiskt tänkande görs till måttstockar för studiernas resultat, e) att den borgerliga ideologins styrande och härskande roll i utbildningsväsendet bekämpas. (vpk) i (vpk) (vpk)