mot · FY0242 · 1975-01-10 00:00:00 — om utredning rörande rätten att avstå från livsuppehållande åtgärder. I den aktuella debatten om döden har intresset alltmera kommit att inriktas på vården under livets slutskede. Man har också under debatten kunnat förmärka en ny attityd gentemot döden. Man vågar tala om döden på ett sakligt sätt utan att fly undan av fruktan eller förtränga tanken på det oundvikliga livsslutet. Denna nya öppenhet bör rimligen i sinom tid också sätta spår i utbildningen av vårdpersonal liksom i själva vårdarbetet. Svenska läkaresällskapets delegation för medicinsk etik uttalade efter ett symposium bl. a. följande: Varje sjuk människa bör, när döden nalkas, så långt som möjligt beredas tillfälle att värdigt förbereda sig för livets oundvikliga slut. I det livets slutskede, då återvändo till en meningsfylld tillvaro är utesluten och döden bedöms vara nära förestående, bör därför de sjukvårdande insatserna på ett naturligt sätt koncentreras på den fundamentala personliga omvårdnaden. Läkarens främsta uppgift bör i detta läge vara att med respekt för den sjukes integritet lindra hans lidande. För att värna den sjukes integritet yrkades i fjolårsmotionen 1974:36 att rätten att avstå från föreslagen vårdinsats som tillkommer varje rättskapabel också måtte tillerkännas patient, som lider av grav hjärnskada. Tanken var därvid den, att läkare skulle respektera en av patienten dokumenterad viljeyttring att avstå från livsuppehållande insatser när hjärnskada orsakat irreversibelt tillstånd av medvetslöshet. socialutskott menade, i likhet med vad anfört i sitt remissvar, att det torde vara sällsynt att avancerade tekniska resurser sätts in på orealistiska indikationer. Uttalanden vid det nämnda symposiet ger emellertid en annan uppfattning till känna. I mange tilfeller gjör legene det enkleste. De anvender uten videre sine behandlingsmetoder og har dekket seg sel v. De har gjort det den höyverdige legeetikk tilsier. Vi läkare behöver emellertid alltjämt stöd i våra strävanden att inte försvåra en människas sista tid genom att sätta in och fortsätta med livsuppehållande teknik. Vi tvingas fortfarande gå långt i en sådan behandling, därför att vi inte vet under vilka omständigheter det kan anses vara juridiskt tillåtet att avbryta behandlingen. Detta bör ut. En rad remissinstanser anslöt sig också i stort sett till motionärens yrkande, och några önskade att även andra sjukdomstillstånd än dem motionären anfort skulle beaktas av utredningen. För de fall patientens ställningstagande inte kan inhämtas anser motionärens förslag vara värt allvarligt beaktande. i menade, särskilt med hänsyn till en stark opinion, att det skulle vara av värde att göra en utredning av möjligheterna att förordna om frihet från livsuppehållande behandling, även om man inte kunde jämställa frihet från behandling med testamente. ansåg att det framstår som ytterst angeläget att en grundlig och allsidig utredning kommer till stånd. Justitiekanslern anförde bl. a. att de frågor av juridiskt intresse som berörs i motionen är enligt min uppfattning av den art att de bör närmare utredas. Inte heller motsatte sig en utredning även om det skedde sedan man på skilda punkter deklarerat en från motionären avvikande mening. socialutskott avvisade emellertid helt motionärens yrkande om utredning av rätten att under de förhållanden som anförts avstå från livsuppehållande behandling och föreslog i stället en mera allmän undersökning av vilket innehåll vården av personer, som befinner sig i livets slutskede, skall ges. tog utskottets förslag. Det är helt uppenbart att förslaget om den dokumenterade viljeyttringen, varom ovan talats, kan medföra komplicerade konsekcenser av bl. a. juridisk och etisk natur, men tekniskt medicinska framsteg kommer obönhörligen att påkalla ett annorlunda ställningstagande än dagens. Den till synes enkla principen om människans rätt att råda över sin egen kropp har i annat och vida allvarligare sammanhang inte vållat särskilt seriösa betänkligheter. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen anhåller att rätten att avstå från livsuppehållande insatser måtte behandlas i utredningen angående sjukvård i livets slutskede.