mot · FY021818 · 1975-02-07 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1975:12 med förslag till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207), m. m. I proposition 1975:12 framläggs förslag till lag om ändring av skadeståndslagen, m. m. Ändringarna innebär bl. a. att ersättningen för förlorad arbetsinkomst bättre än tidigare skall motsvara den verkliga förlusten. Därutöver föreslås ändringar i vad gäller ersättning för förlorat underhåll, jämkningsregler m. m. har i tidigare motioner, bl. 1971 och 1974, framfört krav på att en enskild person som vållats person- eller sakskada i samband med brott skall hållas skadeslös genom ett vidgat statligt ersättningsansvar. När antog skadeståndslagen stödde en reservation med detta innehåll. Förslaget avslogs av . I justitieutskottets betänkande (JuU 1974:1) över en partimotion från (1974:636), där kravet återkom, framhölls bl. a.: "Ett ökat statligt ansvar för brottsskador skulle enligt utskottets mening sannolikt öka förståelsen för den öppnare och mer humana kriminalvård som statsmakterna i stor enighet har fattat beslut om. Ett sådant samhällsansvar skulle också - i kombination med andra åtgärder - kunna underlätta rehabiliteringen av dem som begått brott och därvid ådragit sig en omfattande skadeståndsbörda." Utskottet förordade vidare att frågorna om vidgat statligt ersättningsansvar borde bli föremål för utredning. Utredningen borde eftersträva, hette det vidare i betänkandet från justitieutskottet, att finna ett system som vilade på grundsatsen att den skadelidande skall försättas i samma situation som om skadan inte hade inträffat. Det skulle således inte i första hand vara fråga om att enbart tillgodose ett socialt ömmande ersättningsbehov. Man föreslog att en utredning tillsattes för att utforma lämpliga regler. tillsattes brottsskadeutredningen (JU 1974:18), som i första hand skulle se över möjligheterna till ersättning av allmänna medel för personskador, men de sakkunniga skulle också ta ställning till frågan om ersättning i fortsättningen också skulle kunna utgå för sakskador. I lagutskottets betänkande (1974:33) över en med motion 1974:636 likalydande centermotion hänvisas dels till brottsskadeutredningens arbete, dels till skadeståndskommittén, och utskottet konstaterar att de krav som i sin partimotion ställde inte borde föranleda någon åtgärd intill dess den aviserade propositionen om lag om ändring av skadeståndslagen hade framlagts. De beslutade kriminalvårdsreformerna och inrättandet av det brottsförebyggande rådet har betytt mycket för att förbättra situationen för kriminalvårdens klienter och underlätta deras återanpassning i samhället. Genom dessa reformer har samhället angivit färdriktningen inom detta område, och åtgärderna kan anpassas efter behovet. Kvar att lösa är emellertid skadeståndsfrågan. Förslagen i proposition 1975:12 är otillräckliga för att lösa denna fråga på ett tillfredsställande sätt. Den som vållat skadan är mycket ofta i en sådan ekonomisk situation, att han/hon inte inom rimlig tid kan ge den skadeståndsberättigade full ersättning. Detta kan medföra förluster för den som utsatts för brott. En konsekvens av detta är att det sannolikt försvårar möjligheterna att hos en bred allmänhet vinna gehör för den syn på kriminalvårdsinsatserna som bl. a. ligger till grund för beslutade kriminalvårdsreformer. Vi konstaterar att denna syn också delas av justitieutskottet 1974 avgivna betänkande över motion 1974:636 ang. vissa kriminalpolitiska frågor och som citerats i det föregående. Det är viktigt för rehabiliteringen att den dömde återgår till normala levnadsförhållanden och ett ordnat arbete. Viljan att göra detta minskar för dem som tvingas leva under det hårda ekonomiska tryck, som kravet på betalning av skadestånd ofta leder till. Risken för återfall är stor under sådana omständigheter. För att göra det möjligt för den skadelidande att fö ersättning och för att inte i onödan försvåra rehabiliteringen av den som begått brott måste skadeståndsreglerna förändras. Utgångspunkten i ett nytt system på skadeståndssidan måste vara att enskild person som drabbas av person- eller sakskada i samband med brott hålles skadeslös. Å andra sidan måste man undvika att genom kraftiga skadeståndsanspråk på den som begått brott försvåra rehabiliteringsarbetet. De bestämmelser om jämkning som ingår i den ovan nämnda propositionen 1975:12 tillgodoser inte på ett tillfredsställande sätt vad vi här har förordat. Lagen om skadestånd måste sålunda utvidgas till att omfatta ett stadgande att staten skall träda in för att dels hålla den skadelidande som utsatts för brott skadeslös, dels underlätta rehabiliteringen av den som begått brott och därmed vållat skadan. Som nämnts är frågan om vidgat statligt ersättningsansvar för personeller sakskada vid brott föremål för överväganden inom brottsskadekommittén. Vi förutsätter att denna utredning, som aviserat, framlägger sina förslag , vilket innebär att regeringen bör kunna lägga fram förslag till ändring av skadeståndslagen med sådant innehåll, att den som vållats person- eller egendomsskada till följd av annans brottsliga gärning hålls skadeslös genom ett vidgat ansvarstagande från statens sida. Enligt nu gällande bestämmelser i skadeståndslagen 3 kap. 2 8 kan jämkning ske även om skada åsamkats enskild person genom fel eller försumlighet från statens sida. Från sida har vi tidigare uttryckt den åsikten att i sådana fall jämkning inte skall få ske. Enligt vår mening är det osannolikt med jämkningsfall beroende på den skadeståndsskyldiges ekonomiska förhållanden när det gäller den offentliga sektorn. Lagstiftningen bör därför inte tyngas med regler härom. Sådana regler torde i stället vara ägnade att skapa förvirring i rättstillämpningen genom att förleda lagtolkaren till att fundera på om det kan antas föreligga några motiveringar för att nedsätta det skadestånd som kan komma att åläggas staten eller samfällighet. Vi vill sålunda förorda att hänvisning i 5 6 om jämkning enl. § 2 utgår. Med hänvisning till det ovan anförda hemställer vi att beslutar 1. att uppdra åt regeringen att under innevarande år förelägga förslag till tillägg i skadeståndslagen, syftande till ett ökat ansvarstagande från statens sida, så att den som vållats person- eller egendomsskada till följd av annans brottsliga gärning skall hållas skadeslös, och att regressregler utformas som möjliggör ett ökat hänsynstagande till de skadesvållandes sociala rehabilitering, i enlighet med vad i motionen anförs; 2. att skadeståndslagen 3 kap. 6 ! ; ges följande lydelse: "Ersättning enligt 1 5j för sakskada kan jämkas, om det är skäligt med hänsyn till föreliggande försäkringar eller försäkringsmöjligheter. () i Lane-Herrestad () i Glömminge GOTAB 75 8884 S 1975