mot · FY021869 · 1975-03-17 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1975:9 om reformering av högskoleutbildningen m. m. I propositionen 1975:9 anges riktlinjer för en reformering av högskoleutbildningen. Dessa riktlinjer föreslås bli vägledande för det fortsatta utrednings- och planeringsarbete som anses nödvändigt. Förslaget bygger på U 68:s huvudbetänkande, kompetenskommitténs betänkande och U 68-beredningens promemoria. Vi delar uppfattningen att den högre utbildningen i åtskilliga avseenden behöver reformeras. Vi ansluter oss däremot inte till alla de uppfattningar och förslag som framförs i propositionen. Förutsättningarna för en reform av högskoleutbildningens dimensionering, lokalisering och institutionella organisation har i hög grad förändrats sedan de ställningstaganden gjordes på vilka propositionen bygger. Den snabbt växande studenttillströmning till främst de ospärrade linjerna vid filosofisk fakultet, som var en av orsakerna till U 68:s tillkomst, förbyttes redan i början av utredningens arbete i en motsatt utveckling. De grundläggande frågorna om den framtida högskoleutbildningens innehåll och kvalitet har givits en mycket summarisk behandling. Utredningsarbetet har i hög grad varit inriktat på administrativa och organisatoriska aspekter. U 68 har i mångt och mycket blivit en symbol för den ökade byråkratisering som präglat den högre utbildningen . Forskningen och forskarutbildningen, som otvivelaktigt intimt sammanhänger med grundutbildningen, har icke utretts, vilket är mycket otillfredsställande. Ytterligare överväganden är alltså nödvändiga på väsentliga punkter. Föredraganden erkänner själv att huvuddelen av förslagen förutsätter för sitt förverkligande ett fortsatt planerings- och utredningsarbete (s. 576). Detta läggs i stor utsträckning på en central och sex regionala organisationskommittéer med det slutliga ställningstagandet hos regeringen, icke hos . Utvecklingen i samhället blir alltmer beroende av tillgången på välutbildad arbetskraft. Det är utomordentligt viktigt för vår sysselsättning att vi genom en kvalitativt god utbildning kan hävda oss i den internationella konkurrensen. Den eftergymnasiala utbildningen härtill huvuduppgift att förbereda de studerande för kommande kvalificerad yrkesverksamhet och att ge den enskilde studeranden en utbildning som skapar bästa möjliga förutsättningar för att ge honom/henne den sysselsättning som han/hon är 1* 1975. lämpad för och som upplevs som meningsfull. Utbildningens kvalitet är här av avgörande betydelse. En förutsättning för en kvalitativt god grundutbildning är ett starkt samband med forskningen. En kvalitativ höjning av utbildningsstandarden måste vara en ledstjärna för reformverksamheten inom den högre utbildningen. En omläggning i enlighet med de riktlinjer som angivits i propositionen lägger enligt vår mening inte grunden för en kvalitativt god högskoleutbildning. Behörighetsreglerna måste avspegla de krav den högre utbildningen kommer att ställa på de studerande. Alltför låga behörighetsvillkor kommer inte bara att vara till men för kvaliteten och effektiviteten i de högre studierna utan också inge människoren felaktig uppfattning om deras förutsättningar att genomföra studierna, vilket kan leda till besvikelser och personliga tragedier. Den allmänna behörigheten avser de förkunskaper som alla högskolestuderande måste besitta. Det ligger i sakens natur att det allmänna behörighetskravet, som sålunda skall gälla för alla linjer i den nya högskolan, inte kan sättas särdeles högt. Denna allmänna behörighet skall ju utgöra endast en gemensam grund för alla studerande i ett högskolesystem, där utbildningslinjerna är av utomordentligt skiftande innehåll och ställer starkt skiftande krav på förutsättningar hos de studerande. Så länge debatten om de s. k. kompetensfrågorna gällde enbart vad som betecknas som universitet och högskolor var det berättigat att hävda relativt höga anspråk beträffande den allmänna behörigheten. Så skedde exempelvis när vi i en riksdagsmotion 1972 krävde kunskaper motsvarande gymnasieskolans treåriga linjer i engelska och svenska för allmän behörighet. Detta krav kan inte hävdas genomgående för det nya högskolebegrepp som i propositionen föreslås efterträda det nu gällande. Däremot måste kravet givetvis vidhållas beträffande just de utbildningslinjer som motsvarar de nuvarande högskolorna och universiteten. Detta får nu emellertid ske, när man formulerar kraven för särskild behörighet, dvs. dc kunskaper i skilda ämnen som skall krävas för tillträde till olika utbildningslinjer. Vi anser att som krav för allmän behörighet skall gälla avslutad tvåårig gymnasial utbildning. Vi accepterar kravet svenska och engelska motsvarande omfånget vid gymnasieskolans tvååriga sociala linje. Vi ansluter oss även till förslaget att allmän behörighet till högre studier ges dem som uppnått och har arbetslivserfarenhet. Även för denna grupp bör gälla samma krav beträffande dokumenterade kunskaper i engelska och svenska som vi angivit ovan. Vi delar departementschefens uppfattning att det självfallet inte kan vara en angelägenhet för riksdag och regering att fastställa de särskilda förkunskapskraven för varje utbildning i högskolan. Liksom departementschefen inskränker vi oss därför till vissa principiella påpekanden. De särskilda förkunskapskraven måste utformas så att de kan gälla för relativt breda sektorer av den högre utbildningen. Härigenom ökas de studerandes valfrihet mellan olika utbildningslinjer, och det blir inte nödvändigt för dem att ha detaljerade planer för vilken eftergymnasial utbildning de skall söka till. Det är inte självklart att man vid utformningen av de särskilda behörighetskraven skall ange endast vad som är oundgängligen nödvändigt för att genomföra studierna. Viss hänsyn till vad som kan vara "oundgängligen nödvändig i den kommande yrkesverksamheten förefaller motiverad. Nya regler för behörighet får inte medföra att den i många fall alltför låga ingångsnivån till högre utbildning ytterligare sänks. Även för de utbildningslinjer som tillförs högskoleområdet måste behörighetssystemet vara ett uttryck för kravet på kvalitet. På grund av att det allmänna behörighetskravet enligt vad vi påpekat inte kan sättas högt, blir det genom de särskilda behörighetskraven som man har en möjlighet att garantera att de studerande har förutsättningar att framgångsrikt genomföra de studier de söker tillträde till. Självfallet kommer de särskilda förkunskapskraven att variera starkt mellan olika utbildningslinjer, men det här angivna syftet måste de ha gemensamt. Beträffande de särskilda behörighetskraven vid den del av den kommande högskolan som motsvarar nuvarande universitet och högskolor vill vi framhålla att såväl kompetenskommittén som departementschefen generellt satt kraven för lågt. Vi har ovan angivit att kunskaper i engelska och svenska motsvarande gymnasieskolans treåriga linjer alltid bör krävas. Vidare finner vi att det antal ämnen i vilka särskilda förkunskaper krävs ofta är för litet för att återspegla vad som i realiteten kommer att krävas under studiearbetet. Detta gäller särskilt utbildning vid nuvarande fria fakulteter utom den matematisk-naturvetenskapliga. Vi förordar att de särskilda förkunskapskraven i normalfallen skall uttryckas som dokumenterade kunskaper i visst ämne motsvarande kurs på treårig linje av gymnasieskolan. Dessa kunskaper måste också vara av viss kvalitet. Det kan inte vara till fyllest att kräva ett lägsta genomsnittsbetyg i förkunskapsämnena. Det skulle ju kunna innebära att en antagen sökande i ett eller flera av dessa ämnen hade ett mycket lågt betyg, vilket - om betyget är riktigt satt - är ett belägg för att vederbörande icke äger erforderliga förkunskaper. Krav bör alltså ställas på ett visst minimibetyg i vart och ett av de ämnen som anges i den särskilda behörigheten. Vi anser det inte självklart att denna betygsgräns alltid skall vara så låg som betyget 3 i nuvarande betygssystem. Kraven på särskild behörighet bör gälla lika för alla studerandekategorier. Den särskilda behörigheten skall vara dokumenterad. Hur den dokumenteras kan däremot variera mellan olika grupper. Vi vill understryka vikten av att icke behöriga sökande måste beredas rikhaltiga möjligheter att genom kompletteringsstudier skaffa sig behörighet. Den kontinuerliga ökningen av antalet studerande medförde en rad problem på många områden. Inom framför allt de filosofiska fakulteterna uppstod orimliga arbetsförhållanden. Trånga lokaler, brist på kvalificerade lärare, brist på biblioteksresurser etc. drabbade många institutioner. Det är självklart att detta inte bidragit till effektivitet i studierna. Den snabba ökningen bidrog till stora svårigheter för många studerande vid utträdet på arbetsmarknaden. När det gäller att fastställa ramarna för den fortsatta utvecklingen av den högre utbildningen avvisar vi tanken att detta skall ske uteslutande utifrån föreställningar om arbetsmarknadens behov och efterfrågan. Visserligen måste hänsyn tas till de studerandes framtida arbetssituation när man avsätter resurser till högskoleutbildning, men det är dock orealistiskt att tro att en allmän antagningsbegränsning skulle utgöra en garanti mot svårigheter på arbetsmarknaden. Korrekta behovs- och arbetsmarknadsprognoser är omöjliga att göra. Även om man lyckas fastställa det framtida behovet av olika yrkesgrupper och fördela dessa på olika utbildningar återstår att ta ställning till den årliga intagningskapaciteten till olika utbildningar och att fastställa yrkesbenägenheten hos olika utbildningsgrupper. Vi vill hävda att den faktiska dimensioneringen i stället måste ta stor hänsyn till de enskilda individernas egna utbildningsbehov och utbildningsönskemål. På det sätter garanteras valfriheten för den enskilde vid utbildningsvalet. Endast då det gäller utbildningslinjer som är särskilt kostnadskrävande eller gäller klart avgränsade arbetsområden kan vi anse antagningsbegränsningar motiverade. I stället bör ökade resurser satsas på yrkes- och studierådgivning i syfte att ge information och vägledning vid studievalet. Samma syfte tjänar också de särskilda behörighetskraven, om de uppställs enligt de riktlinjer vi förordat. De dimensioneringstal som föreslås i propositionen bör endast ligga till grund för statsmakternas beslut i fråga om planering och resursfördelning i grova drag. Det kan förutses att huvuddelen av de studerande även kommer att föredra en direkt studiegång från gymnasieskolan till högskolan. I många fall är också en sammanhållen utbildning att föredra från såväl den enskildes som samhällets synpunkt. Det är därvid av vikt att de treåriga linjernas ställning inte försvagas. Propositionen inger allvarliga farhågor för att rekryteringen till dessa linjer kommer att starkt minska, därför att ett stort antal studerande kommer att välja genvägen till högre utbildning via tvåårig linje, eftersom detta dels innebär en tidsvinst, dels sannolikt en förbättrad konkurrensställning. Resultatet kan bli att gymnasieskolans treåriga linjer successivt kommer att avsevärt krympa eller rent av försvinna, vilket allvarligt skulle skada den högre utbildningens standard och också möjligheter att hävda sig i den internationella konkurrensen. Detta är ett av skälen till att vi inte kan acceptera departementschefens förslag rörande behörighet och urval. Rent upprörande finner vi det vara att utbildningsministern överväger direkta styrmetoder för att åstadkomma en ytterligare minskning av antalet sökande till de mer teoretiskt inriktade tre- och fyraåriga gymnasielinjerna. bör enligt vår mening ta avstånd från sådana tankegångar. Eftersom vi i det föregående avvisat tanken på en totaldimensionering av högskoleutbildningen, blir för vår del frågan om urval mellan behöriga studerande inte aktuell annat än vid spärrade utbildningslinjer, där det råder konkurrens om utbildningsplatserna. Departementschefen säger i propositionen: Ett viktigt krav som bör ställas på urvalssystemet är att det skall vara överskådligt och lätt att informera om. Han övergår därefter till att förorda ett system som inte motsvarar detta krav. Hans förslag innebär en mycket komplicerad kvoteringsmodell. Genom att denna dessutom kombineras med de - generellt sett - låga särskilda förkunskapskrav som förordas i propositionen, kommer urvalssystemet inte alls att medverka till att de för studierna mest lämpade bereds tillträde. Systemet uppmanar dessutom till s. k. taktiska linjeval i gymnasieskolan. Det kommer att bli mycket vanligt att sakligt sett bättre meriterade slås ut av sämre meriterade. Vi kan därför inte acceptera departementschefens förslag till urvalssystem. Vi kommer i det följande att föreslå en genomgripande reform rörande systemet för behörighet och urval. Vi är emellertid medvetna om att detta nya system inte hinner utarbetas för att kunna tas i bruk för högskolereformen. Till dess detta kan ske kräver vi, med yrkande om avslag på propositionen i motsvarande delar, att följande åtgärder vidtas. Synnerligen viktigt är att de särskilda förkunskapskraven skärps på det sätt vi förordat. Vidare måste betyg i sådana ämnen som den studerande läst in efter avslutad skolgång för att skaffa sig särskild behörighet medräknas vid meriteringen; därigenom motverkas i praktiken taktiska linjeval. En förutsättning föra» komma fram till ett någorlunda rättvist och rimligt system är också att utbildningsministerns förslag rörande tillgodoräknande av arbetslivserfarenhet som avgörande merit avvisas. Med propositionens konstruktion kommer poäng för arbetslivserfarenhet att kunna uppväga direkt dåliga betyg. Den som har 3,0 i betygsgenomsnitt kan genom ett par års förvärvsarbete få lägga 2,0 poäng till sitt medelbetyg och därigenom erhålla samma konkurrenskraft som den studerande som erhållit ett betyg bestående av uteslutande femmor! Självfallet kan det vara motiverat att en sökande får tillgodoräkna sig arbetslivserfarenhet, men detta får inte ske så att denna arbetslivserfarenhet blir en ersättning för goda betyg; den får endast ses som en kompletterande merit. hade utarbetat ett förslag som tillgodosåg detta krav. Detta förslag har frångåtts av utbildningsministern. bör enligt vår mening välja kompetenskommitténs linje. Det - i förhållande till utbildningsministerns förslag starkt förbättrade - urvalssystem vi här förordar kan accepteras som ett provisorium. Högskolebegreppets vidgade innehåll och den utvidgning som skett i möjligheterna att vid sidan av den traditionella gymnasievägen förbereda sig för högskolestudier gör i själva verket alla urvalssystem, som bygger på kvoteringar mellan grupper, förlegade. Kunskaper, färdigheter och erfarenheter kan inhämtas på många sätt: genom skolgång, vuxenutbildning, självstudier, yrkesverksamhet osv. Det är för högskolan angeläget att de som påbörjar studier har vissa förkunskaper och färdigheter. Det är däremot inte av något intresse för högskolan att dessa har inhämtats på ett särskilt sätt. När högskolan kräver dokumentation på de sökandes behörighet, borde detta därför kunna ske helt fristående från den underliggande utbildningen. I praktiken betyder detta att man inför obligatoriska intagningsprov till varje utbildningslinje. Vem som helst äger rätt att oberoende av grundutbildning deltaga i sådana prov. Genom dem kan såväl den allmänna lämpligheten för högskolestudier som den "särskilda lämpligheten för studier på ifrågavarande utbildningslinje mätas. Provet kan också i förekommande fall fungera som urvalsinstrument. Detta system har betydande praktiska och principiella fördelar. Alla tillträdessökande blir likvärdigt bedömda. All kvotgruppering o. d. blir överflödig. Bedömningen blir grundad på vad som krävs för studierna. I gymnasieskolan behöver ingen betygshets förekomma; betygen blir där enbart informativa och utan betydelse för tillträde till högre utbildning. Detta system är, såvitt vi kunnat finna, överlägset samtliga andra i fråga om rättvisa och ändamålsenlighet. Vi vågar uttrycka en förvissning att det förr eller senare kommer att införas. Det finns inga skäl att inte statsmakterna redan nu tar upp förslaget till allvarligt övervägande. Lokaliseringen av de samlade utbildningsresurserna är en mycket viktig faktor när det gäller att uppfylla kravet på kvalitet i utbildningen. Det är viktigt att redan befintliga resurser utnyttjas effektivt och att investeringar som gjorts för utbildning och forskning inte äventyras. Vi finner det utmärkt att de orter som i varierande omfattning redan har permanenta resurser för eftergymnasial utbildning för stallning av högskoleorter. Den minskade studerandetillströmningen medger emellertid inte nu - med undantag för försöksverksamheten med yrkesteknisk högskola - en omfattande utbyggnad på dessa nya orter. Den splittring av resurserna som då skulle bli följden måste medföra försämringar för den befintliga verksamheten. Dessutom skulle utbudet av linjer och kurser bli utomordentligt begränsat på de nya orterna. Bättre förutsättningar för en spridning av högskoleutbildningen nås genomen starkare satsning på olika former av s. k. decentraliserad utbildning, t. ex. i form av distansundervisning. Det viktigaste skälet till att man bör visa restriktivitet när det gäller utspridning av högskoleutbildning är det oeftergivliga kravet på forskningsanknytning. Avsaknad av forskningssamband förgrundutbildningen får allvarliga konsekvenser för dess innehåll och kvalitet. En grundutbildning utan nära kontakt nied forskning löper risk att bli alltför elementär och ytlig. Högskolestudiernas inriktning och organisation Huvuddelen av högskoleutbildningen föreslås bli organiserad i allmänna, lokala och individuella utbildningslinjer. Ett sådant system finnér vi godtagbart. Det kan vara rimligt att ha en grunduppsättning av utbildningar i form av allmänna linjer som är avsedda att finnas på flera orter. Det kan vidare vara fördelaktigt att det finns utrymme för lokala alternativ för att tillgodose utbildningsbehov för en viss ort eller region. Det är dessutom viktigt att de enskilda individernas önskemål om egna studievägar kan tillgodoses genom individuella linjer. Inte minst med tanke på arbetslivets växlande behov är det angeläget att friare kombinationsmöjligheter erbjuds. Ett flexiblare linjesystem ger den enskilde, som så önskar, en frihet att fördjupa sig inom olika ämnesområden på ett helt annat sätt än vad allmänna utbildningslinjer kan ge utrymme för. Vi anser att den studerande som har speciella utbildningsönskemål efter samråd med studicrådgivare och anmälan ovillkorligt skall ha rätt till individuell linje. En förutsättning för att de individuella utbildningslinjerna inte enbart skall finnas på papperet är att tillräckliga resurser för sådana linjer ställs till förfogande. Anslagssystemet för högskolans verksamhet, såsom det föreslås i propositionen, inger vissa farhågor. Med det system som förordas förefaller de reella möjligheterna att inrätta individuella linjer mycket begränsade. De uttalade strävandena mot en friare resursdisposition synes endast vara en läpparnas bekännelse. Vi vill slå fast att fullödiga garantier måste finnas för att de lokala enheternas resurser skall bli sådana att de kan tillgodose behovet av individuella utbildningslinjer. I avvaktan på en samlad prövning av formerna för betygsättning inom högskolan förordas i propositionen att det värderingssystem med tre steg som tillämpas inom flertalet utbildningar skall utgöra riktmärke för all högskoleutbildning. Vi finnér dock ingen anledning till att de system som innehåller fler steg än tre skall kunna bibehållas inom de utbildningar där de nu används. För vissa utbildningar ligger det ett stort värde i att ha en mera differentierad betygsskala. De nuvarande examensbeteckningarna, kompletterade med utbildningsbevis, ger en riktig information om den genomgångna utbildningens inriktning. Enligt vår mening bör därför examensbeteckningarna bibehållas i full utsträckning. Propositionen förordar att högskoleutbildningar på var och en av utbyggnadsorterna organiseras inom ramen för en högskoleenhet. För och del utgår man ifrån att det skall finnas mer än en enhet. Det avgörande beslutet om antalet enheter per högskoleort skall fattas av de lokala organisationskommittéerna och regeringen. Reduceringen av antalet högskoleenheter väcker betänkligheter. Att utan hänsyn till antalet, storleken och arten av nuvarande självständiga enheter lägga dessa under en gemensam förvaltning innebär en icke ändamålsenlig centralisering. Den institutionella organisationen måste enligt vår mening anpassas till de skiftande förhållanden som råder inom olika utbildningar och vid olika universitet och högskolor. En sammanläggning av nuvarande enheter bör därför endast komma till stånd där den är motiverad av sakliga skäl, dvs. Propositionen förordar en regional organisation med en regionstyrelse inom varje högskoleregion, som skall vara utrustad med betydande administrativa, styrande och resursfördelande befogenheter. Ett regionorgan, som blir en beslutande instans mellan centralorganet UHÄ och de enskilda högskoleenheterna, kommer att inverka menligt på de enskilda enheternas möjligheter till självstyrelse. Vi föreslår i stället att ett regionalt samråds- och planeringsorgan inrättas med i första hand rådgivande och utvecklingsstimulerande funktioner. De regionala samrådsorganen bör ha ett minimum av styrande och administrativa uppgifter. En kvalitativt god utbildning och forskning förutsätter ett flexibelt system, som snabbt kan möta uppkommande förändringar. En enhetlig och administrativ likformig organisation motverkar detta. Enligt vår mening bör det regionala organet ha en lika representation för allmänna intressen och för de inom högskolan verksamma med en av regeringen utsedd ordförande. Vi ser inget skäl som talar för att allmänintresset skall ha majoritet i de regionala organen. Sammansättningen av enhetsstyrelserna har i propositionen angetts på ett svävande sätt. Vi anser att det bör slås fast att enhetsstyrelserna skall bestå till två tredjedelar av representanter för lärare, studerande och övriga anställda samt till en tredjedel av företrädare för allmänintressen. Linjenämnderna, som skall leda och planera de allmänna och lokala utbildningslinjerna, föreslås få en sammansättning bestående av en tredjedel lärare, en tredjedel studerande och en tredjedel företrädare för yrkeslivet eller annan högskoleutbildning. Vi vill i det sammanhanget förorda att det finns ett personsamband mellan lärarrepresentanterna i fakultetsnämnderna och linjenämnderna i syfte att upprätthålla en intim kontakt mellan forskningsplanering och grundutbildning. Ett omfattande utrednings- och planeringsarbete läggs dels på den centrala organisationskommittén, dels på de regionala organisationskommittéerna. Den tilltänkta sammansättningen av kommittéerna framgår inte av propositionen. Det klarläggs inte heller inom vilka ramar organisationskommittéerna skall utföra sitt planeringsarbete. Regeringen kommer därmed att i realiteten själv bestämma utformningen av den framtida högskoleutbildningen. Vi anser att den högre utbildningen spelar en så betydelsefull roll i samhällsutvecklingen att bör ha det avgörande inflytandet på densamma. Principerna för sammansättningen av organisationskommittéerna bör fastställas av . De borges en bred representation för de inom högskolan verksamma. Vidare bör även organisationskommittéernas kompetensområde fastställas av . Vi anser slutligen att de förslag till organisatoriska och administrativa förändringar inom högskolan som organisationskommittéerna framlägger bör underställas prövning. Sammanfattningsvis anser moderata samlingspartiet: