mot · FY02426 · 1975-01-22 00:00:00 — av i om differentiering av hundskatten. Enligt förordningen angående skatt för hundar skall kommun ta ut hundskatt för varje hund inom kommunen. Kommunen skall bestämma skatten till ett för varje hund lika belopp, lägst 10 och högst . Kommunen får enligt förordningen inte differentiera skatten med hänsyn till olika områden inom kommunen eller för olika slag av hundar eller grupper av hundinnehavare. Differentiering kan således förekomma mellan kommunerna men inte inom en kommun. Från skatteplikt undantas vissa kategorier hundar liksom tjänstehundar inom krigsmakten, polisväsendet, blindhundar etc. Antalet hundägare har ökat kraftigt och därmed har även större uppmärksamhet ägnats åt de kostnader som hundägare åläggs från samhällets sida. Gällande förordningar har av många uppfattats som orättvisa, emedan de kostnader som respektive kommun åsamkas genom kommuninvånares hundinnehav varierar i hög grad från en kommun till en annan liksom inom en och samma kommun. Antalet hundar har ökat avsevärt även i större tätorter, där utvecklingen torde ha lett till betydligt högre kostnader från renhållningssynpunkt etc. än det ökade antalet hundar i mindre tätorter och i glesbygder har förorsakat. Innehav av hund är förknippat med icke ringa kostnader förutom de utgifter i form av skatt etc. som hundägarna obligatoriskt har att erlägga. Självfallet kan det invändas att innehavet av hund för det övervägande antalet hundägare är ett frivilligt åtagande. För många familjer och inte minst ensamma äldre människor, såsom pensionärer, är emellertid en hund inte bara ett sällskap utan också en trygghetsfaktor. Med hänsyn särskilt till dessa grupper synes den enhetliga hundskatten inom en kommun mindre rättvis. Till detta kan läggas att framför allt genom kommunsammanslagningar har det blivit allt fler rena landsbygdsområden som hör till tätortskommuner, vilka av naturliga skäl bl. a. betingar högre hundskatt. Eftersom någon differentiering enligt förordningen inte får förekomma inom en och samma kommun drabbas även hundägare i rena landsbygdsområden av den högre hundskatten. Jag finner detta vara orättvist och anser att hundskatten i detta hänseende bör omprövas. Den utredning om hundskatten som 1972 lade fram sitt betänkande avvisade frågan om en differentiering med bl. a. motiveringen att det skulle verka egendomligt att arbeta med en differentiering inom kommunerna om en enhetlig avgift för hela landet infördes. Därtill ansåg man att enkelheten i systemet skulle gå förlorad. Dessa skäl anser jag inte vara bärande nog för att avfärda tanken på en differentiering av hundskatten. Utredningens förslag har också väckt berättigad kritik och aldrig lett till någon lagstiftning. Det finns enligt min mening all anledning ta upp frågan till ny prövning och därvid beakta det berättigade kravet på en differentiering av hundskatten inom kommunerna. En lindrigare skatt bör införas för hundägare i glesbygdsområden än för dem som bor i tätortsdelarna. Med stöd av vad som anförts hemställs att hos regeringen hemställer om utredning angående differentiering av hundskatten inom en och samma kommun, varvid lindrigare skatt bör införas i glesbygdsområden med hänsyn till de lägre kostnader hundinnehavet medför för kommunen inom dessa områden.