mot · FY022088 · 1975-04-16 00:00:00 — Motioner nr 20882094 Mot. av m. fl. med anledning av propositionen 1975: 78 om lagstiftning angående ansvar för funktionärer i offentlig verksamhet, m. m. Regeringens proposition nr 1975: 78 angående ansvar för funktionärer i offentlig verksamhet m. m. föranleder följande synpunkter och förslag. Det tillämpningsområde beträffande ansvar i offentlig tjänst som föreslogs av ämbetsansvarskommittén i dess betänkande Ämbetsansvaret II (SOU 1972: 1), var väsentligt mera omfattande än det som föreslås i propositionen. Medan kommitténs förslag till lag om disciplinstraff i offentlig tjänst var avsett att med undantag gälla stats- och kommunaltjänstemän, ledamöter i statliga och kommunala nämnder, styrelser och kommittéer, anställda och styrelseledamöter i aktiebolag, stiftelser och föreningar, där det allmänna har avgörande bestämmanderätt etc., har regeringen i propositionen begränsat tillämpningsområdet till dem som stats- och kommunaltjänstemannalagama är tillämpliga på, dvs. i princip till egentliga statstjänstemän och tjänstemän i viss statsunderstödd verksamhet (framför allt lärarpersonal). Kommitténs mera vittomfattande förslag dikteras av en strävan att söka åstadkomma ett för all offentlig verksamhet enhetligt system, där som motiv för sanktionerna uppställts medborgarnas intresse av att offentliga funktioner utan ovidkommande hänsyn fullgöres på ett riktigt sätt. I propositionen motiverar föredragande statsrådet ett snävare tillämpningsområde med att på den egentliga kommunala sektom fungerar det nuvarande avtalsreglerade disciplinsystemet tillfredsställande enligt uppgifter från både arbetsgivar- och arbetstagarhåll. För övrigt torde medborgarnas skyddsintresse ha en sådan styrka att det inte lämpligen kan tas tillvara inom ramen för arbetsgivarnas samlade bedömning, säger föredraganden. Det finns inte anledning att betvivla uppgifterna från den kommunala arbetsmarknadens parter att sanktionssystemet fungerat utan invändningar. Ett betydande intresse knyter sig emellertid till önskemålet om enhetliga disciplinregler på det offentliga verksamhetsområdet. (I sammanhanget förtjänar att uppmärksammas att reglerna f. n. inte är enhetliga ens på det kommunala området: mer än 100 000 kommunala arbetstaga re, bl. a. lärarpersonalen i och gymnasieskolan är underkastade den statliga ansvarsregleringen.) Den enskilde medborgaren till vars skydd reglerna skapats upplever mycket sällan någon skillnad mellan den statliga och kommunala myndighetsutövningen. är det sannolikt så, att det är de kommunala besluten som angår honom närmast i hans tillvaro de statliga är ofta övergripande eller perifera och drabbar honom inte sällan bara indirekt. Det är alltså på den kommunala sektorn skyddsbehovet framträder starkt, och det framstår som tämligen besynnerligt att disciplinmekanismen skall vara beroende av parternas styrka och skicklighet i en avtalsrörelse eller av arbetsgivarens möjligen samlade men ej alltid helt opolitiska bedömning. Omvänt kan också sägas att det från tjänstemannasynpunkt understundom borde vara tvivelaktigt huruvida viktiga frågor som gäller anställningstrygghet och regler för den ansvarsmässiga bedömningen av tjänsteutövningen skall göras till förhandlingsfrågor. Enligt vår uppfattning talar starka skäl både från allmänhetens utgångspunkt och med beaktande av tjänstemännens intressen för att samtliga de grupper som ämbetsansvarighetskommittén åsyftat förs in under de disciplinregler som föreslås för statstjänstemännen. Detta bör ske genom en särskild lag om disciplinansvar i offentlig tjänst i enlighet med ämbetsansvarssakkunnigas förslag. Den avkriminalisering av ansvar för vissa tjänsteförseelser som den föreslagna lagstiftningen innebär kommer att ställa ökade krav på de myndigheter som fortsättningsvis skall handlägga disciplinärenden. Av propositionen synes framgå att frågan om en vidare tystnadsplikt än den som straffsanktioneras genom bestämmelser i skulle kunna komma att åläggas arbetstagare genom avtal om disciplinbestämmelser. Med hänsyn till principiella ställningstagande i fråga om formerna för åläggande av tystnadsplikt synes en eventuell avtalsreglering, tystnadspliktsålägganden, inte böra kunna äga rum. Det föreslås att ger regeringen detta till känna. Enskilda arbetstagare, gentemot vilken fråga väckes om disciplinåtgärd, kan rimligen ha anspråk på att hans fråga av myndigheten inte handläggs med mindre skicklighet, erfarenhet och oväld än om frågan avgöres vid domstol. En viss garanti för sådan rättstrygghet skulle åstadkommas om myndigheten eller det kollegiala organ som skall besluta i disciplinfrågan tillföres juridisk kompetens i enlighet med ämbetsansvarskommitténs förslag. Föredragande statsrådets negativa inställning till denna trygghetsfråga är inte försvarbar, och vi föreslår att i skrivelse till regeringen begär förslag om komplettering av ifrågavarande beslutsorgan med juridisk sakkunskap. 1975: 2088 3 I fråga om rättegångskostnader i avskeds- och disciplinmål anför ämbetsansvarskommittén angående ett bibehållande av nuvarande regler om rättegångskostnader i mål vid allmän domstol att den föreslagna utformningen kan medföra en processekonomisk försämring för de arbetstagare som f. n. kan få motsvarande frågor prövade i administrativ besvärsväg eller i brottmål. Någon sådan försämring, vilken föreslås i propositionen, anser vi inte böra komma till stånd utan kommittéförslaget bör följas på denna punkt. föreslår, när det gäller avskedande av tjänsteman med fullmakt på tjänsten, ett modifierat överprövningsförfarande. Om fullmaktsinnehavaren inom efter det att han fått del av beslutet om avskedande anmäler sitt missnöje däröver hos arbetsgivaren, skall det åligga arbetsgivaren, vid äventyr att beslutet förfaller, att väcka talan vid domstol för prövning av beslutets giltighet. Föredragande statsrådet menar emellertid att fullmaktsinnehavaren själv skall vidtaga rättsliga åtgärder för att få frågan om giltigheten prövad. Enligt vår mening innebär detta en försämring för fullmaktshavaren i förhållande till nuläget. Eftersom huvudlinjen i det föreliggande lagstiftningsarbetet har varit att regleringar till det sämre inte skall få äga rum, förordar vi ämbetsansvarskommitténs utformning av procedurordningen vid avskedande av fullmaktsinnehavare och motsvarande. Det torde få ankomma på utskottet att i förekommande fall utforma erforderlig lagtext. Under hänvisning till det anförda hemställes A. att föreslagen lagstiftning skall, med undantag för statsrådets, högsta domstolens eller regeringsrättens ledamöter, ombudsmän, justitiekanslern, präster, ävensom för ledamot av beslutande statlig eller församling, äga tillämpning på 1. arbetstagare som är anställd hos staten eller hos kommun, 2. ledamot av styrelse, verk, nämnd, kommitté eller annan sådan inrättning som hör till staten eller till kommun, 3. den, som utan att vara ledamot enligt 2., utför uppdrag åt staten eller kommun, om han valts till uppdraget eller icke äger undandraga sig detta, ävensom eljest om uppdraget är reglerat i författning vari tillika stadgats, att ansvar enligt denna lag skall gälla för uppdragets utövande, samt 4. enligt regeringens bestämmande arbetstagare hos allmän inrättning eller hos aktiebolag, förening eller stiftelse, vari staten eller kommun till följd av aktieinnehav eller eljest har avgö rande bestämmanderätt, ävensom ledamot av styrelse för sådan inrättning eller sådant företag. Med kommun likställes i denna lag landstingskommun, kommunalförbund, församling, kyrklig samfällighet, skogsvårdsstyrelse och allmän försäkringskassa; B. att i skrivelse till regeringen begära att juridisk kompetens skall vara företrädd i kollegialt organ som har att besluta i disciplinfrågor; C. att reglerna om rättegångskostnader i avskeds- och disciplinmål utformas i överensstämmelse med vad som anförts i motionen; samt D. att, såvitt det gäller fullmaktshavare, det skall ankomma på arbetsgivaren och inte arbetstagaren att hos domstol anhängiggöra talan om överprövning i sådana fall då arbetstagaren inom föreskriven tid anmält missnöje med avskedsbeslut. H. () ()