ChangeIsKey/open-riksdag huggingface dataset:
mot · FY021086 · 1975-01-27 00:00:00 — av och i om höjd maximigräns för avdrag vid inkomstbeskattningen för underhållsbidrag åt barn. Vid en skilsmässa uppstår många problem för de närmast berörda och samhället, i synnerhet om det finns barn. Den som har vårdnaden ådöms försörjningsskyldighet för barnen, i regel av bruttolönen per barn. Upplysningsvis kan nämnas att bidragsförskottet, som samhället betalar om underhållet av någon anledning upphör, uppgår till . får ett avdrag i självdeklaration för den försörjningsskyldige göras med . per barn och år. De underhållsbidrag som i allmänhet ådöms ligger emellertid långt över detta belopp. Följaktligen kommer många underhållsskyldiga i en mycket svår ekonomisk situation. Avdragsbeloppet i självdeklarationen har inte stigit i samma grad som bruttolönen, grunden för det ådömda underhållet. En värdemässig urholkning av avdragsrätten har alltså skett och en motsvarande gradvis försämring av den underhållsskyldiges ekonomiska situation. Detta drabbar särskilt hårt människor med låga inkomster. Med hänvisning till det anförda hemställer vi 1. att beslutar höja avdragsgränsen vid periodiskt understöd från nuvarande . 2. att beslutar att hos regeringen begära en skyndsam utredning om hur avdragsbeloppet kan behålla sin reala relation .till inkomsten.
mot · FY02109 · 1975-01-15 00:00:00 — av m. fl. angående offentligt anställd läkares anslutning till det nya försäkringssystemet. trädde de nya ersättningsreglerna inom sjukförsäkringen för läkarvård hos privatpraktiserande läkare i kraft. En av de delfrågor som diskuterades när reformen genomfördes rörde de hos offentlig sjukvårdshuvudman anställda läkarnas möjlighet att vid sidan av sin tjänst driva privatpraktik med anslutning till det nya försäkringssystemet. beslut om anslutningsreglerna för dessa läkare innebär att hos offentlig sjukvårdshuvudman anställd läkare, som bedriver privatpraktik , skall kunna vinna anslutning till det nya sjukförsäkringssystemet endast under en övergångstid och endast om han kan visa att han först erbjudit sig att i motsvarande utsträckning tjänstgöra hos den egna sjukvårdshuvudmannen men att denne avböjt erbjudandet. De negativa konsekvenserna av utformningen av försäkringssystemet i vad gäller anslutningen av de s. k. fritidspraktikerna har blivit uppenbara redan innan försäkringen trätt i kraft. En av genomförd enkät bland de hos offentlig sjukvårdshuvudman anställda medlemmarna har visat att sammanlagt i hela landet endast 52 fritidspraktiker förklarat sig villiga att i stället för privatpraktik arbeta på förlängd arbetstid hos huvudmannen. Om de läkare som tidigare bedrivit fritidspraktik upphör med denna, kommer detta att innebära en minskning av utbudet av öppen sjukvård i landet. Detta är synnerligen otillfredsställande med hänsyn till att det föreligger en brist på sådan vård. Väntetiden för patienterna kan således på vissa håll komma att ytterligare förlängas. Följden blir vidare en minskad valmöjlighet för de många människor som föredrar att söka vård hos en privatpraktiserande läkare. Om man utgår ifrån att flertalet berörda läkare fortsätter sin fritidspraktik utan att vara anslutna till försäkringen så innebär detta för patienterna en väsentligt dyrare vård än , eftersom ingen del av kostnaderna ersätts genom sjukförsäkringen. Denna diskriminering av fritidspraktikernas patienter kommer särskilt att drabba de ekonomiskt svagaste grupperna i samhället. För att undanröja dessa negativa verkningar för de vårdsökande bör de offentligt anställda läkare som bedriver privatpraktik tillerkännas samma rätt att ansluta sig till sjukförsäkringen som andra privatpraktiserande läkare. Det måste också anses ligga i samhällets intresse att ha största möjliga kontroll över omfattningen av den privatläkarverksamhet som bedrivs i landet. Med hänsyn till det anförda hemställs att uttalar att offentligt anställd läkare, som önskar bedriva läkarverksamhet på tid utöver ordinarie arbetstid, skall tillerkännas samma rätt att bli uppförd på förteckning hos allmän försäkringskassa som övriga privatpraktiserande läkare.
mot · FY021092 · 1975-01-27 00:00:00 — av m. fl. om avbetalningssäljares ansvar för ej erlagd fordonsskatt. I enlighet med propositionen 1974:164 beslöt ändring av 16 § vägtrafikskatteförordningen (SFS 1974:869) av innebörd att förbud mot att bruka fordon som belastas av ej erlagd fordonsskatt skall utsträckas till att även avse de fall då fordonet sålts med äganderättsförbehåll och återtagits. Skälen för denna ändring angavs vara att det för beskattningsmyndigheterna skulle vara svårt att avgöra om ett fordon sålts på avbetalning, vilket i sin tur skulle påverka de tekniska rutinerna som avser utsändande av kontrollmärke och skattekvitto. Motiven till den tidigare undantagsbestämmelsen ifrågasattes inre i propositionen, vari man enbart åberopat tekniskt administrativa bevekelsegrunder. Det framstår som motsägelsefullt att svårare administrativa problem nu uppenbarats. Sådana har veterligen icke förelegat i de äldre bilregistren. Med hänsyn till de betydande, av fordonsägarna bekostade investeringarna i ett nytt centralt bilregister borde riskerna för sådana problem vara, om icke slutligt eliminerade, betydligt mindre . Vidare innebär regeln att man överför ett skatteansvar på tredje man. Detta torde åtminstone i fråga om vägtrafikskatter vara ett helt nytt inslag. Skattepliktens anknytning till objektet/fordonet kan medföra synnerligen diskutabla följder i vissa fall. Nyss antydda olägenhet uppstår speciellt då avbetalningsfordon återtas. Värdet vid återtagningen bör bestämmas med hänsyn till eventuell skatteskuld som åtvilar avbetalningsköparen. Detta torde innebära att kronofogden i samband med återtagning skall minska fordonets värde med åvilande skatteskuld. I återtagningsärenden förekommer det ofta att avbetalningsköparens skuld till företaget är större än fordonets värde, vilket således medför att avbetalningssäljaren inte får täckning för sin fordran. Kundförlusten kan inte överföras till den nye köparen, eftersom denne inte kommer att acceptera ett högre pris än som motsvarar marknadsvärdet. Förlusten kommer alltså att drabba avbetalningssäljaren, vilket får anses felaktigt, eftersom säljaren inte kan påverka köparens skattebetalningsbenägenhet. Det kan te sig än mer stötande om en skatteskuld vid en avbetalningsköpares obestånd och otillräckligt övervärde hos objektet de facto går före personalens lönefordringar och i detta fall således drabbar de anställda. De negativa effekterna av undantagets slopande är särskilt märkbara för den tyngre fordonssektorn, varför en återgång till tidigare ordning här föreslås och att en gräns därvid sätts vid ett fordons totalvikt av förslagsvis Med stöd av det anförda hemställes att måtte besluta återinföra undantaget för avbetalningsförsålda fordons skatteskulder i samband med återtagning i vad det avser tyngre fordon. () . ()
mot · FY021094 · 1975-01-27 00:00:00 — om befrielse för idrottsförening från reklamskatt. Inom svensk idrottsrörelse har det blivit alltmer vanligt att finansiera verksamheten, bl. a. driften av olika idrottsanläggningar, genom försäljning av reklam till därav intresserade företag. Därigenom har det blivit möjligt att bygga upp och driva anläggningar, som i annat fall inte skulle ha kommit till stånd, vilket måste anses vara från allmän synpunkt mycket önskvärt. Denna reklamförsäljning uppgår i många fall till så stora belopp att skattskyldighet inträder. Detta försvårar försäljningen, och det är därför angeläget att en översyn göres av reglerna i fråga om reklamskatt i dessa fall. Befrielse från reklamskatt bör sålunda kunna medges, när de intäkter som reklamförsäljningen ger användes för att driva idrottsanläggningar eller genomföra speciella tävlingsarrangemang. Med hänvisning till det anförda hemställes att hos regeringen begär att förslag till ändrade regler för uttagande av reklamskatt förelägges .
mot · FY021096 · 1975-01-24 00:00:00 — av i om beskattningen av vinstmedel i fiskevårdsföreningar. har taxeringsmyndigheterna i olika län infordrat deklarationer rörande inkomster i fiskevårdsföreningar och med sådana föreningar likställda samfälligheter. I några fall har dessa föreningar redovisat överskott och blivit föremål för beskattning. Från allmän taxeringssynpunkt torde inte några invändningar kunna resas mot detta förfarande då föreningarna i egenskap av juridiska personer är att betrakta som skattskyldiga. Emellertid är det utifrån andra utgångssynpunkter otillfredsställande att beskattning sker. Föreningarna har ett ideellt syfte och bedriver en från allmän synpunkt samhällsnyttig verksamhet. Inte i något fall torde ändamålet med en fiskevårdsförening vara att bedriva verksamhet som syftar till ekonomiskt överskott och utdelning till medlemmar. I de fall överskott uppkommer i föreningarna omsättes detta i investeringar av olika slag. Sådana investeringar är ofta förbättring av fiskemöjligheterna dels för föreningens medlemmar, dels för allmänheten. Detta sker genom inplantering av fisk, iordningsställande av bryggor m. m. Skälen till att investeringar inte alltid sker intäkterna i föreningen resulterar i överskott kan vara liera. Ett skäl kan vara att tillgången på yngel är dåligt ett visst år varför inplantering måste uppskjutas till ett senare år. Från allmän synpunkt är det angeläget att möjligheterna till fiske ökar och ett verksamt medel till detta är den fiskevård som bedrives i fiskevårdsföreningars och fiskevårdsområdens regi. Enligt min uppfattning bör inte tillfälligt redovisade överskott hos föreningarna bli föremål för beskattning. Med stöd av vad som ovan anförts hemställes att i skrivelse till regeringen ger till känna vad i motionen anförts. HANS () i
mot · FY021098 · 1975-01-27 00:00:00 — om höjt maximibelopp för försäkringsavdrag vid inkomstbeskattningen. Det s. k. försäkringsavdraget, dvs. deklarationsavdrag för avgifter till arbetslöshetsförsäkring, sjuk- eller olycksfallsförsäkring, livförsäkringar etc. har varit oförändrat . Det fastställdes till . för ensamstående och till . Med hänsyn till den förändring av penningvärdet som skett är det starkt befogat att höja avdragsbeloppen. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen begär förslag om höjning av avdragsbeloppen för försäkringspremier.
mot · FY0211 · 1975-01-10 00:00:00 — om höjd gräns för redovisningsskyldighet beträffande mervärdeskatt. När mervärdeskatten infördes medgavs att redovisningsskyldighet för kalenderår icke skulle föreligga om den skattepliktiga omsättningen ej överstiger . eller, i fråga om kalenderår under vilken skattepliktig verksamhet påbörjats eller upphört, ett häremot svarande belopp för den tid verksamheten bedrivits. Detta undantag gäller alltjämt (förordningen om mervärdeskatt 6 §). Vidare gäller att för verksamhet som upphört under samma kalenderår som den påbörjats föreligger icke redovisningsskyldighet, om den skattepliktiga omsättningen ej överstiger . När särskilda skäl föreligger kan medge att en skattskyldig tills vidare skall vara redovisningsskyldig trots att den årliga omsättningen understiger . Med hänsyn till den penningvärdeförsämring som ägt rum sedan mervärdeskatten infördes synes starka skäl tala för att den skattepliktiga gränsen för redovisningsskyldighet bör höjas från nuvarande . När mervärdeskatten infördes undantogs skattskyldiga med mindre omsättning än . från redovisningsplikt, bl. a. med motivet att det från både administrativ och ekonomisk synpunkt ansågs lämpligt att ha en undre gräns. Motivet för att mindre verksamheter befrias från redovisningsskyldighet är lika starkt, dock att gränsen för redovisningsskyldighet för mervärdeskatt bör ligga vid en skattepliktig omsättning av . En sådan höjning från nu gällande 10 000 till . a. innebära en arbetsbesparing, och därmed skulle ökade resurser ställas till förfogande för kontroll och granskning av övriga skattskyldiga. För statsverket skulle den uppkomna förlusten på så sätt mer än väl uppvägas av den vinst som en bättre och effektivare kontroll och granskning ger. Med stöd av vad jag anfört hemställer jag att beslutar att 6 § i förordningen om mervärdeskatt skall ha följande lydelse: Redovisningsskyldighet föreligger icke för kalenderår under vilket den skattepliktiga omsättningen ej överstigit eller, i fråga om kalenderår under vilket skattepliktig verksamhet påbörjats eller upphört, ett häremot svarande belopp för den tid verksamheten bedrivits. som upphört under samma kalenderår som den påbörjats eller nästföljande kalenderår föreligger icke redovisningsskyldighet om den skattepliktiga omsättningen ej överstiger verksamheten bedrivits.
mot · FY02110 · 1975-01-15 00:00:00 — angående anslaget till Bidrag till länkrörelsen m. m. I budgetpropositionen har anslaget Bidrag till Länkrörelsen m. m. (bilaga 7, J 7) föreslagits till 4,8 milj. kr. för /76, jämfört med 4 milj. kr. för innevarande budgetår. Anslaget räknas alltså upp med 0,8 milj. kr. Med tanke på de stora behov som finns måste anslaget trots detta betecknas som blygsamt. Anslaget uppdelas även på olika ideella organisationer som arbetar för rehabilitering av alkoholskadade. Vi vänder oss bestämt mot denna uppdelning av anslaget. Enligt propositionen skall sammanlagt endast 1 milj. kr. av budgetposten stå till förfogande för bidrag till kommuner och till andra organisationer som ägnar sig åt rehabilitering av alkohol- eller narkotikaskadade personer. Bidraget skall gälla både för pågående verksamhet och för försök med nya vård- och behandlingsformer. Med tanke på den relativt låga summa som föreslås till dessa ändamål bör hela summan stå till de anslagssökande organisationernas förfogande. En uppdelning av anslaget mellan olika grupper av sökande bör inte ske i förväg. När ett liknande yrkande behandlades vid föregående års riksdag uttalade utskottet att ett tillmötesgående av motionsförslaget skulle kunna leda till att Länkrörelsen och sammanslutningarna för stöd och hjälp åt vissa läkemedelsmissbrukare inte fick sina bidrag uppräknade i den utsträckning som föreslagits. Skulle detta bli fallet vore det en bekräftelse på att anslagen till kommuner och frivilligorganisationer är för lågt tilltagna. Om den av oss förordade principen att hela anslaget skall stå till de bidragssökandes förfogande skulle leda till att de som förut fått bidrag erhåller ett lägre belopp än under tidigare budgetår, bör detta lösas genom att anslagsposten höjes för nästföljande budgetår. Med hänvisning till det anförda hemställs att beslutar att hela anslaget Bidrag till Länkrörelsen m. m. skall stå öppet för samtliga bidragssökande och fördelas på grundval av inkomna ansökningar. () ()
mot · FY021101 · 1975-01-24 00:00:00 — av i och herr förste vice talmannen om körkortsindragning genom beslut av domstol. Indragning av körkort sker i regel vid allvarliga trafikförseelser. Det förekommer emellertid dessvärre att en person som gjort sig skyldig till andra brott kan löpa risken att mista sitt körkort för . Vid domstolar har man reagerat starkt mot en sådan påföljd vid brott av annat slag än i samband med trafik. Det är emellertid inte domstolar som avgör körkortsindragning utan länsrätter. Sedan tingsrätt avkunnat dom i ett trafikmål ankommer det på länsrätt att bedöma huruvida den dömde skall få behålla körkortet eller inte. När tingsrätterna bedömer straffpåföljd tas i regel stor hänsyn till vederbörandes familjeförhållanden och ekonomiska ställning innan bötesbeloppets storlek fastställs. Indragning av körkort kan för många ha långt mer ödesdigra konsekvenser än ett högt bötesbelopp. Det gäller särskilt personer som för sin egen och familjens existens är helt beroende av körkort. Erfarenheterna talar för att tingsrätterna i många fall inte anser en förseelse vara av den art att den dömde skulle vara olämplig att inneha körkort. Man har emellertid inga möjligheter enligt gällande lagstiftning att ta ställning till denna fråga. Det innebär att vederbörande - det kan i vissa fall ta månader - får en ytterligare dom från länsrätten, nämligen indragning av körkortet. Från rättssynpunkt är detta enligt vår mening klart otillfredsställande. En dubbelbestraffning av detta slag strider mot vår allmänna syn på straffpåföljdsfrågor från humanitär synpunkt och även när det gäller återanpassningsaspekten. Vi anser tiden vara mogen för att påföljd i form av körkortsindragning förs in i själva straffbedömningen, dvs. att det skall ankomma på tingsrätterna att avgöra huruvida en förseelse skall leda till indragning av körkort. Med stöd av vad ovan framförts hemställer vi att hos regeringen anhåller om förslag till överförande av beslut om körkortindragning till den domstol som handlägger ifrågavarande brott.
mot · FY021102 · 1975-01-27 00:00:00 — av fröken m. fl. om lättnader i tillståndstvånget för gatumusicerande. Musik på gator och torg får inte förekomma utan tillstånd från polismyndighet. Gatumusicerandet är enligt allmänna ordningsstadgan att betrakta som offentlig tillställning, vilket innebär att polisen skall underrättas om plats och tid för musikutövandet. Spontana yttringar i sång och musik förhindras därigenom i en utsträckning som inte kan motiveras av ordningsskäl. Den allmänna ordningsstadgan är också ett hinder för planerade aktiviteter i liten skala genom det besvär den vållar utövaren. Medan den statliga kulturpolitiken tar sikte på att stimulera amatörism och kulturaktiviteter av olika slag hämmas sådana uttrycksformer onödigtvis av gällande bestämmelser. 1 många andra länder finns ingen motsvarighet till den restriktivitet som råder i vårt land, utan sång och musik i olika former anses vara naturliga inslag i en levande stadsmiljö. Enligt vår mening bör den allmänna ordningsstadgan ändras så att tillstånd generellt inte skall krävas för aktiviteter av det slag vi här berört. Med stöd av det anförda hemställer vi att begär en ändring av den allmänna ordningsstadgan i enlighet med vad i motionen anförs. () ()
mot · FY021104 · 1975-01-24 00:00:00 — av m. fl. om avkriminalisering av fylleri. Fylleri är straffbart i vårt land. Den berusade stör och kan vålla skada på person och egendom. Straffen är avsedda att leda till bot och bättring och få andra att uppföra sig acceptabelt. Resonemang av detta slag kan tyckas berättigade, men all erfarenhet visar att fylleristraffet är verkningslöst som nykterhetspolitiskt medel. Ofta nog är det svårt alkoholskadade personer som oupphörligen blir föremål för polisens ingripande. Fylleristraffet blir därför inhumant och verkar systematiskt mot samhällets svagaste grupper. Olika försök har genomförts för att få fram andra och verkningsfullare samhällsåtgärder. Vid i genomfördes en försöksverksamhet där polisingripandet och arresten ersattes med en medicinsk vårdinsats som kunde samordnas med övriga sociala resurser hos och primärkommunen. Så långt en utvärdering av resultaten kunde göras var effekterna goda men kostnaderna för verksamheten så höga att den inte kunde prövas i större skala. Efter hand har nyare vårdformer kommit till användning. Exempelvis är en likartad verksamhet i gång vid , där två sjuksköterskor förmår klara över 10 000 besök vid en medicinsk öppenvård inom ett totalt vårdsystem som också omfattar och primärkommunens övriga sociala resurser, detta nämnt som jämförelse till den väldiga medicinska insats som prövades 1967 och som omfattade bl. a. egen läkarjour dygnet runt förutom insatser av en ansenlig skara övrig vårdpersonal. Den avlämnade utredningen - mål och medel förordar att nykterhetsvården integreras med övriga samhällsinsatser. De s. k. närhets- och helhetsprinciperna bör tillämpas även inom nykterhetsvården. För att praktiskt utvärdera förslagen planeras nu en försöksverksamhet i . Erfarenheterna av den verksamheten skall ligga till grund för ett mer allmänt genomförande av utredningens förslag. Denna försöksverksamhet bör hälsas med tillfredsställelse. Därvid är det av vikt att också andra samhällsåtgärder än straff prövas mot fylleriförseelser. Formella resonemang som gör gällande att kriminalvård" är en sak men en frivillig socialvård något helt annat får inte påverka försöksverksamhetens utformning. I stället bör man söka sig fram efter andra vägar där medicinska och sociala vårdinsatser tar över. Med hänvisning till vad som anfdrts hemställs' att i skrivelse till regeringen framhåller vikten av att fylleristraffet avskaffas. () () '(Se även motionen 1975:1811)
mot · FY021105 · 1975-01-27 00:00:00 — av herrar Glimnér och om höjd ersättning till vittne. Ersättning till vittne m. fl. utgår för tidsspillan och om det kan antas att vederbörande går miste om inkomst eller på annat sätt lider ekonomisk förlust. Den ersättning som kan utgå till vittne för tidsspillan är fastställd till högst /dag jämte viss ersättning för uppehälle, om det kan antas att vederbörande haft sådan kostnad. Om vittne behöver anlita vårdare eller annan för att kunna inställa sig bestäms ersättningarna för dennes inställelse enligt de grunder som gäller för vittne. Det hör till vanligheten att vittnen på fråga om ersättning säger sig gå miste om den eller den inkomsten och begär vad man gått miste om. Urskuldande brukar rättens ordförande hänvisa till bestämmelsen om att det högsta belopp som kan utgå är /dag. Den som är anställd eller som lejt någon i sitt ställe och som kan påvisa att vederbörande gått miste om inkomst eller får göra utlägg för ersättare kan få ersättning inom den ram som är fastställd. Men för en egen företagare är det svårare att bevisa hur mycket han gått miste om i fråga om inkomst, och han blir då utan någon som helst ersättning, det oaktat han onekligen gör ekonomisk förlust eller nödgas utföra arbete för att utföra det han skulle ha gjort han stått till förfogande som vittne. Ett uppmärksammat fall är den polisman i som vägrats ersättning för barntillsyn för den tid som han inställt sig som vittne vid domstol. Det är rätt naturligt att jämförelse görs med andra medverkande vid rättegångstillfällen, där ersättning utgår av statsmedel, t. ex. till nämndemän och försvarsadvokater. Eftersom det är av största betydelse att genom vittnesmål få upplysningar och sakuppgifter som underlag för rättens bedömningar, får inte en alltför njugg ersättning till dessa vittnen utgöra det hinder som kan innebära svårigheter att få fram dessa vittnesmål, och med beaktande av penningvärdets förändring är det fullt motiverat med en uppjustering av nu utgående ersättning. Att det skall vara en medborgerlig plikt att vittna, att lämna de uppgifter och de upplysningar man vet och som är erforderliga för att få rättvisa och riktiga domslut, råder det inget tvivel om. Men att vederbörande som råkar i den situationen att han måste inställa sig och lämna vittnesmål inte skall få skälig ersättning för förlorad arbetsinkomst, utlägg eller ersättning för arbete som inte blir utfört vederbörande står till förfogande som vittne, det är det svårt att ha förståelse för. En skälig dagsersättning jämte rese- och traktamentsersättning bör därför utgå till vittnen m. fl. Med hänvisning till det anförda hemställs att beslutar att fastställa ersättningen av allmänna medel till vittnen m. fl. till /dag jämte traktamente enligt det statliga reglementet fr. o. m. () ()