mot · FY02778 · 1975-01-24 00:00:00 — av m. fl. om en patienträttighetslag, m. m. Människors grundläggande rättigheter är en mycket diskuterad fråga. Ett särskilt problem härvidlag gäller garanterandet av sjuka människors rättigheter. En sjuk människa har svårare att ställa krav på att få sina rättigheter tillgodosedda än en frisk människa. För dem som tas in på sjukhus gäller att de är relativt svagare och därför inte kan driva sina krav på t.ex. information eller annorlunda medicinering lika lätt som friska människor. Beroendet av sjukvårdspersonalen kan bli större och tacksamheten för olika åtgärder ofta överdrivet stor. Att få ett glas saft eller att slippa ett plågsamt rutinprov är då något som kan vara tillräckligt för att den sjuke i övrigt kanske uppger krav på en människovärdig behandling. De korta stunder då läkarna (ofta olika från dag till dag) besöker sjukrummet vågar eller orkar den sjuke sällan använda för att framföra krav på information eller annan behandling. Kraven måste därför ofta framföras av anhöriga, och blir då beroende av de anhörigas intresse och vilja att ta sig an den sjukes krav. För den som läggs in på sjukhus gäller också att det drastiska miljöbytet är en svår påfrestning. I många fall är det äldre människor som legat på sjukhus och som har mycket starkt inrotade vanor. På sjukhuset får de vänja sig vid nya matvanor och nya sovtider, och de tvingas tillbringa tillsammans med främmande människor med andra vanor och andra intressen. I vissa fall måste deras naturbehov skötas i sjuksalen i andra människors åsyn. Allt detta bidrar till att hos en del patienter skapa starka ångestkänslor, som inte kan brytas om inte patienten får ett enskilt rum eller annan form av enskildhet. För sjukhuspatienterna finns också risken att smittas av sjukhusbakterier. Detta händer ibland, t.ex. efter en operation, och det är då ofta svårt för den enskilde patienten att få orsaken till infektionen klarlagd. Också de långa och ständigt ökande väntetiderna inom den öppna vården medför påfrestningar för den enskilde av social, ekonomisk och psykologisk art. Människor måste få rätt att inom rimlig tid komma under medicinsk sakkunnig behandling. Konkreta åtgärder för att minska väntetiderna och deras negativa effekter har angivits i motionen 1974:1333. Särskilda åtgärder måste alltså vidtas för att skydda patienternas rättigheter. En första förutsättning härför är att patienterna får en fullständig och adekvat information om sin situation och om regler av olika slag inom respektive vårdanstalt. I andra sammanhang har påvisats hur den information som lämnas patienterna är alltför kort och alltför fackbetonad för att kunna uppfattas av patienterna. Krav har också framställts om att patienterna skall ha ovillkorlig rätt att få ta del av patientjournalerna. Väsentligast är dock att sådana rutiner införs vid vårdanstalterna att patienterna normalt får all den information de behöver för att kunna ta till vara sina rättigheter och att de får den på ett begripligt sätt. Det är också viktigt att vårdpersonalen har den patientpsykologiska insikt som ofta krävs för att ge adekvat information. I detta sammanhang bör nämnas kravet på en patientombudsman eller vårdombudsman med en från sjukvårdshuvudmännen fristående ställning. Denne skall ha till uppgift att hjälpa patienterna och deras anhöriga i rättsfrågor och i rättstvister med anstaltsledning eller styrelse samt att underlätta kontakterna mellan patienter och personal. Sådana ombudsmän måste givetvis ha en betydligt vidare ram för sitt arbete än vad som gäller för medicinalväsendets ansvarsnämnd. Det är ofrånkomligt att den enskilde patientens personliga integritet inte kan skyddas. Det är emellertid viktigt att vården utformas så, att patienternas integritet så långt möjligt skyddas. Det gäller formerna för genomförande av undersökningar, det gäller utlämnande av uppgifter om patienten till utomstående och det gäller utformningen av vårdlokalerna. Den patient som har starka personliga skäl för den avskildhet som ett enskilt rum skänker bör ha möjlighet att få detta önskemål tillgodosett. Det är i detta sammanhang väsentligt att utgå från att varje patient upplever sin vårdsituation på sitt individuella sätt och att generella regler därför är mindre lämpliga i detta syfte. Detta gäller sannolikt i särskilt hög grad för åldringsvården. F.tt annat problem gäller möjligheterna för den enskilde att erhålla ersättning för det lidande och den förlorade arbetsförmåga, som kan följa av en feldiagnos eller en felaktig behandling. Dessa ting har diskuterats i bl.a. motionerna 1973:1 190 och 1974:1011 med krav på en översyn av reglerna för medicinalväsendets ansvarsnämnd. Utöver vad som anförts i dessa motioner vill vi framhålla det angelägna i att den enskilde patientens möjligheter att erhålla ersättning icke i något avseende knyts till ett konstaterande av felaktigheter från en enskild sjukvårdsanställd. Därigenom undviks att ersättningsärendena får karaktären av en partsuppgörelse mellan patient och sjukvårdspersonal. Ett annat viktigt spörsmål gäller närdemokratin inom vårdinrättningarna. En väsentlig åtgärd är inrättandet av speciella samarbetsorgan inom vårdenheterna (samrådsnämnder, anstaltsnämnder, kliniknämnder), i vilka företrädare för den ansvariga politiska styrelsen, för personalgrupperna och för patienterna ingår. Dessa nämnder skulle få rätt att besluta om vissa interna miljö- och trivselfrågor för den egna vårdanstalten men också ha rätt att föra fram förslag i vårdfrågor i allmänhet till styrelsen. Denna typ av samarbetsorgan kan inrättas inom åldringsvården, arbetsvärden, nykterhetsvården, rehabiliteringsverksamheten och ungdomsvården. Den kan också tillämpas inom vissa delar av sjukvården, där patienterna vistas på respektive anstalt , medan den passar mindre väl inom andra delar av sjukvården akutvården och vissa delar av mentalvården. För att stärka vårdpersonalens arbetsmöjligheter och medinflytande och för att minska klyftorna mellan olika personalkategorier inom främst sjukvården bör ett närmare samarbete i det dagliga vårdarbetet komma till stånd. Det kan ske genom att sjuksköterskor, sjukvårdsbiträden och i förekommande fall även sjukhuspräst bildar ett vårdlag, som sammanträffar så ofta som möjligt för att diskutera patientens tillstånd, reaktioner och uttalanden. Ett sådant rutinsamarbete skulle leda till dels bättre samordnade vårdåtgärder, dels en förbättrad information till patienterna, bl.a. genom att det antal personer som patienterna kommer i daglig kontakt med minskar. Detta senare blir särskilt betydelsefullt i de vårdformer där patientens hälsotillstånd omöjliggör ett regelbundet deltagande i samrådsgrupper av ovan nämnt slag. På högre nivå bör vidare finnas en för hela kliniken (eller motsvarande) gemensam nämnd med beslutanderätt i vissa organisatoriska frågor. Denna nämnd bör ha rätt att yttra sig i de frågor rörande patientvård som icke är av rent medicinsk karaktär. Nämnden bör sammansättas av representanter för de olika personalkategorierna med klinikchefen som ordförande. Också härigenom bör de olika personalgrupperna få en starkare motivation för sitt arbete, vilket givetvis även blir till nytta för patienterna. De åtgärder för att förbättra demokratin och integritetsskyddet för vårdtagare och vårdpersonal som diskuteras i denna motion har i några fall redan förverkligats. Samrådsgrupper har inrättats på vissa ålderdomshem och nykterhetsvårdsanstalter. Befattningar som patientombudsman har inrättats av i . arbetar med en del av de i motionen angivna frågeställningarna. En utredning har fått i uppdrag att se över frågan om patienternas rätt att ta del av sjukjournalerna. En del av dessa åtgärder beslutas av statsmakterna, andra av kommunala organ. Tiden är emellertid nu inne för att söka få ett mera samlat grepp om dessa frågor. Detta kan endast ske genom en utredning, i vilken bl.a. vårdpersonalen och sjukvårdshuvudmännen blir representerade. Med anledning av vad som här anförts hemställer vi att hos regeringen begär att frågan om en patienträttighetslag och om förstärkt närdemokrati inom vårdområdet görs till föremål för utredning.