mot · FY02985 · 1975-01-24 00:00:00 — av m. fl. Primärkommunema har dominerat diskussionerna och reformsträvandena på det kommunala området. har initierat och under mer än ett årtionde drivit fram även landstingen i centrum av framtidsdebatten. Det har skett genom kraven på vidgad länsdemokrati. Tre huvudskäl för vidgad länsdemokrati Landstingens huvuduppgift har länge varit sjukvård i vid mening. Deras uppgifter på detta område har successivt utsträckts. Bland landstingens övriga aktiviteter märks bl. a. insatser på utbildnings- och social vårdsområdena. har också kollektivtrafiken alltmer kommit i förgrunden för intresset. Landstingens utveckling kan alltså väsentligen karaktäriseras som en expansion på en stor sektor och en anpassning av arbetsformerna härefter. Utvecklingen har medfört större förändringar förden statliga länsförvaltningen. I ledningen för länsstyrelserna står nu en lekmannastyrelse med landshövdingen som ordförande samt tio ledamöter, varav fem utsedda av regeringen och fem av vederbörande landsting. Uppgifterna har breddats väsentligt genom att länsstyrelserna blivit huvudmän för samhällsplaneringen på regional nivå och tillförts särskilda planeringsavdelningar. Huvudskälen för vidgad länsdemokrati är tre: Det första är den regionala nivåns ökade betydelse i samhällsarbetet. Härav följer ökade krav på medborgerligt inflytande och medborgerlig kontroll. Länsbefolkningen måste få en reell möjlighet att själv påverka de beslut som fattas och utkräva politiskt ansvar för dessa. Detta tillgodoses bäst genom en satsning på landstingen. Tillkomsten av lekmannastyrelser för länsstyrelserna får emellertid ses som ett steg på vägen mot länsdemokrati. Det andra skälet sammanhänger med den aktivare samhällsplaneringen. I stor utsträckning både genomförs och verkställs denna på länsplanet. Eftersom samhällsplaneringen sker för människorna, måste dessa få ett avgörande inflytande. Det gäller inte bara att utarbeta planer utan i lika hög grad att verkställa dem, främst genom regionalpolitiska och näringspolitiska medel. En kärnpunkt i strävandena efter vidgad länsdemokrati är därför att landstingen och inte länsstyrelserna skall vara huvudmän för den regionala samhällsplaneringen. En decentralisering av beslutsmakt från central nivå - regering och ämbetsverk - till länsstyrelserna innebär emellertid ett steg på vägen mot länsdemokrati, särskilt om förtroendemännen i styrelserna utses på ett sätt som markerar att de företräder länsbefolkningen. Ett tredje huvudskäl för vidgad länsdemokrati är att vi måste stärka den kommunala självstyrelsen som sådan. Det är nödvändigt för att skapa motvikter mot en allt starkare statsmakt och garantera vitaliteten i vår folkstyrelse. Motståndarna till länsdemokrati - som i stort sett varit desamma som ivrat för ökad centralstyrning - har ofta velat frammana bilden av en motsättning mellan primärkommunerna och förstärkta landsting. Denna argumentering har tillbakavisats. torde också allmän enighet råda om att ett ökat samarbete och samspel mellan primärkommuner och landsting måste bli ett viktigt inslag i det kommunala livet framöver. Utrednings- och reformarbetet rörande den regionala nivån i vårt samhälle har varit mycket omfattande . Den statliga länsförvaltningen, främst länsstyrelserna och länsnämnderna, har stått i centrum för intresset. Strävan efter en förbättrad regional samhällsplanering har varit den främsta drivkraften. Ett viktigt år i den regionala reformdebatten är 1964. Då fattade det första stora beslutet om en aktiv lokaliseringspolitik, och då beslöts också att med anledning av centermotioner begära utredning av frågan om vidgad länsdemokrati. Ett centralt led i riksdagsbeslutet om lokaliseringspolitiken var att en aktiv samhällsplanering skulle komma till stånd på den regionala nivån. Till länsstyrelserna knöts särskilda planeringsråd. Den första länsplaneringsomgången genomfördes: länsplanering 1967 och länsprogram 1970, utmynnade i beslut om ett regionapolitiskt handlingsprogram . En andra planeringsomgång pågår , länsplanering 1974. En länsstyrelsereform genomfördes . Viktigast var att länsstyrelserna fick lekmannastyrelser och särskilda planeringsavdelningar. Centermotioner om vidgad länsdemokrati väcktes , men 1964 blev ett märkesår genom det positiva riksdagsbeslutet. Detta var enigt, och detta gällde också om det huvudbetänkande som lades fram av den begärda utredningen, länsdemokratiutredningen. Den skisserade ett principförslag, utgående bl. a. från att landstingen och inte länsstyrelserna skulle svara för samhällsplaneringen på regional nivå. Förslagets genomförande förutsatte ytterligare utredningar. Länsberedningen tillsattes 1970 för att fortsätta utrednings- och reformarbetet beträffande samhällsförvaltningen på regional nivå. Den lade fram sitt slutbetänkande . Förslagen är i huvudsak enhälliga, med undantag främst för frågan om sammansättning. En ny etapp mot vidgad länsdemokrati Länsberedningens förslag bedöms olika av olika ledamöter, även där enighet råder om själva sakinnehållet. Representanterna för de icke-socialistiska partierna framhåller uttryckligen att de ser förslagen endast som en etapplösning på vägen mot en fullt utbyggd länsdemokrati. De gör i ett särskilt yttrande följande sammanfattning av vad de ser som det väsentliga i förslaget: Länsbefolkningens inflytande stärks i de styrelser som har hand om de regionala frågorna. Landstingen blir obligatoriska remissorgan i alla väsentliga länsplaneringsfrågor och får rätt att höras . Landstingen tillförs nya uppgifter av regional karaktär. Statens tillsyn och kontroll över kommunerna minskas avsevärt. Staten ger sina länsorgan större handlingsfrihet, t. ex. i fråga om c) miljö- och naturvård. Staten ger även i övrigt en verklig decentralisering av beslutsfunktioner från centrala verk till länsnivå. Länsstyrelsernas sammansättning är en viktig fråga. Den blir särskilt viktig genom att länsberedningen föreslår att den regionala samhällsplaneringen skall ligga kvar hos länsstyrelserna och inte föras över till landstingen. I det läget blir länsstyrelsernas sammansättning avgörande för ont länsberedningensförslag skall kunna ses som ett etappmål på vägen mot verklig länsdemokrati. Länsberedningen är enig om att antalet ledamöter förutom landshövdingen bör ökas från tio till tolv. Av dessa vill majoriteten att fyra skall företräda primärkommunerna och nomineras (proportionellt) av länsavdelningar, att fyra skall företräda och nomineras (proportionellt) av detta och att fyra skall företräda arbetstagarorganisationerna respektive näringslivet i länet, två från varje. Samtliga ledamöter skall förordnas av regeringen. En reservation har avgetts av beredningens centerledamot samt en representant för moderata samlingspartiet och en för . De föreslår att landstingen skall utse samtliga tolv ledamöter. Detta förslag bör genomföras. En överordnad princip måste vara att förtroendemannauppdragen i varje länsstyrelse fördelas proportionellt mellan olika meningsriktningar. sammansättning måste svara mot folkviljans utslag i länet i senaste allmänna val. Vår demokrati bygger på de politiska partierna. Oavsett hur valproceduren utformas måste det verkliga ansvaret för valen ligga hos partierna. Dessa har givetvis, här som alltid, att tillvarata skilda intressen. Både landstingen och primärkommunerna, både näringslivet och arbetstagarorganisationerna etc. har självklara anspråk på att bli beaktade. Det måste kunna förutsättas att partierna beaktar dessa intressen. Partiernas val skall någonstans bringas till formellt uttryck. Den naturligaste val korporationen i detta sammanhang måste vara det folkvalda . Utvecklingen mot en verklig länsdemokrati måste fullföljas. De reformer som förestår innebär bara en etapplösning. Nästa steg måste bli en väsentlig utbyggnad av självstyrelsen på regional nivå. Kraven på länsdemokrati ligger i linje med den allmänna samhällsutvecklingen. De är i själva verket en nödvändig konsekvens av denna. Flera viktiga drag i utvecklingen samverkar till att göra en verklig länsdemokrati till ett angeläget politiskt mål. Ett decentraliserat samhälle måste vara ett övergripande politiskt mål, detta som en följd av de gångna årens starka koncentrationsprocess, med betydande ojämlikhet mellan människor och landsdelar som konsekvens. För ett decentraliserat samhälle utgör den kommunala självstyrelsen en betydelsefull grundval. Kravet på länsdemokrati är därför en viktig del av decentraliseringspolitiken. Även kommer det att finnas starka krafter som verkar för fortsatt urbanisering och koncentration. En av framtidens viktigaste uppgifter blir att motverka dessa krafter genom en aktiv regionalpolitik, en aktiv näringspolitik och andra åtgärder. Detta ger den regionala nivån i samhällsorganisationen en större betydelse än . Det blir där som många av åtgärderna måste sättas in. Härmed ökar kraven på en förstärkt länsdemokrati. Den offentliga sektorn kommer sannolikt att få ökad betydelse . Olika bedömningar har gjorts av den kommande utvecklingen. Direktiven för den tillsatta sysselsättningsutredningen ger t. ex. uttryck för åsikten att den offentliga sektorn kommer att få en dominerande betydelse för sysselsättningen. En stor del av de nya arbetstillfällena förutsätts komma till inom den landstingskommunala sektorn. Oavsett de närmare politiska bedömningarna kan det konstateras att utvecklingen pekar på en ökad betydelse för länsnivån. En ökning av den offentliga sektorn, var den än sker, kommer att medföra en ökad byråkratisering av samhället. Därmed ökar kraven på medborgerlig insyn och kontroll. Det leder i sin tur till att bl. a. en vidgad länsdemokrati blir ett angeläget mål. En annan otvetydig tendens är att centralstyrningen i samhället ökar. Huvudsyftet med det nu aktuella förslaget till nytt statligt budgetsystem är t. ex. att ge regeringen bättre styrmedel. En omfattande central samhällsplanering skall enligt detta förslag byggas upp med regeringen och statsdepartementen i centrum. Förslaget får övervägas i sin helhet i senare sam Allmänt kan dock sägas att riksdag och regering behöver bättre planeringsinstrument än . Det blir emellertid en alltmer angelägen uppgift att skapa motvikter för att främja en ökad decentralisering. Går man vidare till länsplanet, kommer den regionala planeringen in i bilden. Ett intensivt arbete pågår med att bygga ut denna planering och förfina dess instrument. En viktig framtidsfråga blir denna: Vad blir resultatet om man dels stärker den centrala samhällsplaneringen och ger regeringen nya styrmedel, dels bygger vidare med en regional samhällsplanering i de statliga länsstyrelsernas regi? Allt starkare skäl talar för att landstingen blir huvudmän för dea regionala samhällsplaneringen. Härigenom och genom starka primärkommuner kan man skapa sådana motvikter mot den allt starkare statsmakten, som blir erforderliga för en god demokrati . En annan viktig tendens gäller landstingens och kommunernas ekonomi och hänger mycket nära samman med den statliga centralstyrningen. Statens inflytande och betydelse kommer att öka även på detta område. Krav måste resas på att staten tar på sig ett större kostnadsansvar för den kommunala verksamheten. Staten å sin sida kommer att resa ökade anspråk på att få styra kommunernas ekonomiska handlande. Denna risk för ökad statlig styrning ger stöd åt kraven på länsdemokrati - som den minskar de farhågor som ibland uttalas för att länsdemokrati skulle minska statens möjligheter att föra en fast ekonomisk politik. En rad olika drag i samhällsutvecklingen leder sålunda till samma konsekvens: länsdemokratin måste byggas ut och förstärkas. Fortsatt arbete måste planeras Starka skäl talar alltså för att vi måste driva på utvecklingen i riktning mot en verklig länsdemokrati. En etapp är inom räckhåll på grundval av länsberedningens arbete. Hur den skall bedömas kommer emellertid att bero på hur beslutet utformas och hur det genomförs. Följer beredningens majoritet i den viktiga frågan om länsstyrelsernas sammansättning, får lösningen mindre värde från länsdemokratisk synpunkt. Av stor betydelse blir också hur man i praktiken förverkligar beredningens intentioner beträffande samråd med landstingen, decentralisering av beslutanderätt från central till regional nivå och avveckling av statskontroll över kommuner och landsting. Hur som helst är det nödvändigt att redan nu sätta i gång förberedelserna för nästa etapp. Utredningsarbetet måste - liksom under i stort sett hela efterkrigstiden - ses som en fortlöpande process som inte får avstanna. En så djupgående reform som länsdemokratilinien syftar till kräver en lång omställningsperiod för både landstingen och den statliga länsförvaltningen. Av de skäl som anförts i det föregående hemställer vi att som sin mening ger regeringen till känna att utredningsarbetet rörande den regionala samhällsförvaltningens organisation bör fullföljas med målet att genomföra en verklig länsdemokrati i enlighet med vad som anförts i denna motion. H. ()