mot · FY02984 · 1975-01-27 00:00:00 — om förstärkta utredningsresurser för ledamöter. Tekniken är medel att förverkliga människors och samhällens mål, men den anklagelse som med fog kan riktas mot vår civilisation är att medlen tar kommandot. Givna tekniska lösningar styr det politiska handlandet, mönstrar ut alternativ och dominerar tänkandet. De tekniska systemens rationalitet får en förledande slagkraft; möjligheterna till påverkan i annan riktning beskärs. Det är ofta enkelt att visa på kortsiktiga vinster med ny teknik, svårare att bedöma effekter på lång sikt. Debatten om tekniken handlar ytterst om folkstyrelsens villkor. 1 den här motionen behandlar vi bara en begränsad men viktig aspekt på det problemet, i fullt medvetande om att det finns många andra lika viktiga. Den handlar om hur och politikerna skall få kontroll över planering, teknik och experter. har det skett en maktförskjutning mellan olika institutioner i samhället. Näringslivets (företagens) makt har beskurits genom arbetsdemokrati och ökad statlig reglering (ramar). har myndigheter och andra offentliga institutioner fått en ökad makt i förhållande till de folkvalda institutionerna. Den offentliga verksamheten har byggts ut - mycket kraftigt. Enligt den klassiska demokratiska modellen svarar detta mot vad folket i val har önskat sig. Politikerna beslutar om förändringar och utbyggnad och styr därmed samhällets utveckling i enlighet med folkviljan. Men myndigheternas maktställning gentemot politikerna har förstärkts. O Myndigheterna har ett kunskapsövertag gentemot poltikerna. De har omfattande expertis och stora planeringsavdelningar. Experterna och tjänstemännen sorterar informationen och arbetar fram sådana planer som de anser realistiska eller lämpliga. I beslutssituationerna har politikerna små möjligheter att åstadkomma grundläggande förändringar. Planerings- och förberedelsearbetet styr beslutens innehåll. O Myndigheterna och institutionerna fungerar som mäktiga intressen som delvis själva skapar sin egen efterfrågan. Besparingar, omläggningar i verksamheten motverkas genom att dessa alternativ av myndigheterna framställs som närmast katastrofala för verksamhetens innehåll. O Byråkratins oundvikliga tröghet motverkar förändringar eller t. o. m. nedläggningar av myndigheter, även om verksamheten i realiteten kunde ha gett anledning till detta. Genom institutionskonkurrensen försvåras samarbete och därmed politikernas möjligheter att styra verksamheten så att den svarar mot de politiska ambitionerna. 0 Det är svårt för politikerna att nå klarhet om hur beslut faktiskt fungerar; myndigheternas expertis redovisar inte alltid problem och svårigheter som beror på den verkställande myndighetens egna eventuella misstag. Dessa tendenser har man sökt bekämpa genom striktare budgetkontroll och budgetstyrning. Men budgetstyrningen fungerar på avsett sätt. För många centrala områden gäller att den statliga budgeten är mycket liten jämfört med de resursströmmar som myndigheten i fråga styr hos de övriga organen i systemet. Exempel på detta är (vården) och SÖ (skolan). Ett visst lokalt inflytande gör sig gällande inom dessa verksamheter, men i praktiken har den statliga myndigheten ett stort inflytande, som i sin tur är svårpåverkat genom politiska beslut. Programbudgeteringens mål-medel-tänkande är avsett att delvis komma till rätta med detta. Statsmakterna uppsätter mål för olika verksamheter, anslår medel 1 förhållande till dessa mål och överlåter till myndigheterna att så bra som möjligt förverkliga målen (i stark förenkling). Men mål-medel-tänkandet har utsatts för hård kritik. Man har påpekat att målen på nationell nivå blir mycket vaga och att myndigheterna därigenom får mycket stor rörelsefrihet. Skillnaden mellan mål och medel är heller inte självklar. Vad som från tekniska utgångspunkter förklaras vara en fråga om effektivitet (medel) kan i själva verket vara en sammansatt fråga som inrymmer åtskilliga målkonflikter. Ett annat sätt att försöka bemästra myndigheternas övertag är att bredda det parlamentariska inslaget i t. ex. myndigheternas styrelser, i planeringsorgan, i utredningar osv. Det är nog gott och väl. Men det innebär också en stor risk att politikerna "socialiseras av myndigheterna, dvs. blir starkt påverkade av den politik som myndigheternas experter presenterar. I utredningar och andra planeringsorgan kan läget naturligtvis vara annorlunda; politikernas inflytande beror naturligtvis på frågans karaktär. Det finns all anledning att tro att t. ex. skatteutredningens politiska ledamöter har mycket större inflytande över utredningens förslag och alternativ än politikerna i EPU. Men mycket ofta är det så att politikerna i praktiken blir starkt beroende av utredningsexperternas analyser och förslag, och ju mer teknologisk frågan är desto starkare blir detta beroende. Vi skall här ge några olika exempel på problemen. pågår Länsplanering 1974 och Trafikplanering. Kommunerna har inlämnat sina bedömningar för länsplaneringen till länsstyrelserna. Dessa skall sedan sända sina länsprogram på remiss till kom muner och landsting. Därefter går länsprogrammen från till regeringen som lägger fram en proposition till . Vi bortser i detta sammanhang från den i och för sig synnerligen viktiga frågan hur kommuner och landsting verkligen lyckas påverka denna planeringsprocess och i vilken utsträckning medborgarna har någon chans att komma till tals. Man kan under alla omständigheter förutsätta att den proposition som kommer till kommer att innefatta åtskilliga kontroversiella ställningstaganden. Men riksdagsmännens möjligheter att bedöma detta genomarbetade material är synnerligen begränsade. Samma sak kan sägas om trafikplaneringen. Den ekonomiska politiken presenteras i en finansplan och i en reviderad finansplan. Till den senare knyts med jämna mellanrum en långtidsbudget samt också () en redogörelse för det ekonomiska sekretariatets långtidsplan samt en avstämning av denna. För att ge grepp om den långsiktiga utgifts- och reformpolitiken skulle det emellertid fordras en regelbundet återkommande ekonomisk perspektivplan av ungefärligen det slag som presenteras i det norska . Riksdagsmän och partigrupper har ytterst små möjligheter att på egen hand utarbeta alternativa långsiktiga planer. kontroll av fattade principbeslut pågår det s. k. programskedet av den fysiska riksplaneringen vilket skall ge underlag för regeringens beslut i konkreta fysiska planfrågor. Detta innefattar en rad kontroversiella bedömningar, exempelvis exploatering. har formellt begränsade möjligheter att behandla detta och än mer i praktiken. sker en betydande omläggning av vårdpolitiken, på grundval av planer och förslag som utarbetats av . roll som riktningsangivare är synnerligen begränsad. Datapolitiken är ett annat vittnesbörd om politikernas relativa vanmakt. Beslut fattas om lagar och kontroll - men trots detta pågår en omfattande uppbyggnad av datasystem som kan ge myndigheter ett enormt informationsmaterial om enskilda medborgare. Energipolitiken är ett av de allra bästa exemplen på svårigheter i samspelet teknik-politik. Vi är i en situation då det krävs en grundläggande omställning i energipolitiken. Den har i hög grad styrts av hel- eller halvstatliga energiproducenter. De har en omfattande expertis till sitt förfogande; de drar upp planer och sorterar fram de alternativ som de anser realistiska. Det är ofrånkomligt att tekniska resonemang blir framträdande i debatten. Genom debattens omfattning här och i andra länder sväller informationen enormt. De politiker i som i olika egenskaper skall söka följa detta, sortera informationen och anvisa tänkbara alternativ blir hårt beroende av den expertis som redan har sina uppfattningar klara. Enligt ett brev från industriministern till Statsföretags ledning skall den statliga företagsamheten expandera, och man kan naturligtvis ha olika politiska värderingar om det är lämpligt eller ej. Men under alla omständigheter bör ha kontroll över expansionens inriktning och omfattning. I praktiken har emellertid industridepartementet, industriverket och en betydande egen handlingsfrihet som gör den politiska kontrollen nära nog illusorisk. Detta gäller även när regeringen - som i fallet 80 - går till för nya statliga satsningar. Partierna och de enskilda riksdagsmännen har ingen eller små möjligheter att göra verkligt penetrerande undersökningar av projektens trovärdighet, än mindre att utarbeta alternativ. Genom att kommer in i ett sent beslutsstadium är de faktiska möjligheterna blott att säga ja eller nej Som framgår av den ovanstående rapsodiska översikten handlar de här diskuterade frågorna i praktiken om en mängd olika problem, bl. O medborgarnas direkta inflytande i planeringsprocesserna och möjligheter att påverka den offentliga sektorns serviceutbud, O fristående gruppers möjligheter att få fram alternativ, O själva planeringens omfattning och metodik - öppenheten och politikernas och medborgarnas insyn och kontroll, O politikernas kontroll över hur besluten utförs, O politikernas möjligheter att bedöma informationer och utarbeta alternativ innan besluten i praktiken är mer eller mindre låsta. Åtgärder som kan förändra maktpositionerna berör naturligtvis i hög grad konstitutionella förhållanden, t. ex. graden av närdemokrati, arbetsformer (öppna utskottsutfrågningar) m. m. I det här sammanhanget skall vi endast uppehålla oss vid frågan om politikernas möjligheter att sortera, bedöma och kontrollera informationen samt utarbeta olika alternativ. Det bör understrykas att den uppgiften blir så mycket viktigare i ett läge då politiker dras in i det förberedande arbetet, t. ex. genom utredningar. Det finns också en annan aspekt som bör vara med i bedömningen. Det gäller politikernas förmåga att ge väljarna-medborgarna enkel och ändå korrekt information om de problem politikerna sysslar med. politikerna har till sitt förfogande för egna utvärderingar och bedömningar, desto svårare är det för dem att ge sådan information. Vi har här allmänt talat om politiker. Men självfallet är problemen större för politiker som tillhör icke-regerande partier. Regeringen har ett synnerligen omfattande utredningskansli till sitt förfogande, de icke-regerande partierna mycket blygsamma utredningsresurser. De blir därmed i högre grad än regeringspartiet beroende av den information som redan bearbetats inom ämbetsverk och institutioner. De har ett markant underläge när det gäller att få fram alternativ, liksom när det gäller att kritiskt granska den offentliga verksamheten. Vi anser således att , politikernas och partiernas resurser för utredning och expertkontroll måste förstärkas. Man kan här gå fram på olika vägar. Till de tänkbara åtgärderna hör: möjligheter för att tillsätta egna utredningar, förstärkning av , ökade resurser till partigruppernas utredningsverksamhet m. m. Även andra åtgärder i samma syfte bör övervägas. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs att , med instämmande i vad som i motionen anförts, överlämnar motionen till informationsutredning för beaktande i det fortsatta utredningsarbetet.