mot · FY022040 · 1975-04-09 00:00:00 — med anledning av propositionen 1975:30 om energihushållningen m. m. Under tidernas lopp har en del av den energi som via fotosyntesen bundits i organiskt material undgått att frigöras i förbränningsprocesser och i stället lagrats i form av kol, olja och gas. Det är inte särskilt långt tillbaka i tiden som nybildningen av fossila bränslen var större än förbrukningen. är förhållandet det rakt motsatta. Människan förbrukar i accelererande takt resurser som under årtusenden byggts upp. Det framstår som uppenbart att mänskligheten på lång sikt inte kan fortsätta att ständigt öka resursuttaget. Förutom att knapphet rent fysiskt inställer sig får vi räkna med en allt starkare negativ inverkan på miljön. De klimatologiska konsekvenserna är där särskilt viktiga att studera. Det för oss mest märkbara problemet vid den starkt ökade förbränningen av fossila bränslen utgörs av att en motsvarande ökad mängd förbränningsprodukter anrikas i vår miljö. Vi upplever det vanligen som smogproblem och förgiftningar av skilda slag. Genom allt effektivare reningsanläggningar lyckas vi undvika att släppa ut alla förbränningsprodukterna, men det innebär på intet sätt att vi blivit av med gifterna. Vid den tidsålder då nybildningen av resurser var större än förbrukningen gällde rent allmänt att naturens kretslopp såg till att förbränningsprodukter och avfall omvandlades till organiskt material via fotosyntesen. Då förbränningen av fossil nu kraftigt ökar, måste fotosyntesen också öka för att vi inte skall dels fullständigt förbruka våra resurser, dels utveckla veritabla avfalls- och giftpyramider i vår omgivning. Vi måste söka utnyttja naturens naturliga förmåga att nybilda resurser och att ta hand om avfallsprodukter. Endast en obetydlig del av all den energi som solen består oss med i form av ljus omvandlas till biologiskt och kemiskt användbar form via fotosyntesen. Orsaken till detta är främst att grönskan på jorden växer relativt glest. Särskilt i världshaven är den biologiska produktionen per ytenhet räknat mycket låg - tio till hundra gånger lägre än i en näringsrik sjö. Orsaken till den låga produktionen i haven är främst bristen på närsalter, särskilt fosfat och kväveföreningar. Eftersom algerna i världshaven redan nu svarar för av all fotosyntes, är det intressant att spekulera i vad enbart några procents ökning i utbytet skulle kunna betyda. En femprocentig ökning skulle i stort sett motsvara hela vårt nuvarande uttag av fossila bränslen. En riklig förekomst av närsalter stimulerar alltså algproduktionen. leder en snabb algproduktion i en sjö till syrebrist, vilket gör att många alger dör och sjunker till botten. Där blir algerna föremål för nedbrytning genom bakterier. Även denna aktivitet förbrukar syre, och då syret inte längre räcker till börjar bakterierna nyttja andra elektronacceptorer, huvudsakligen sulfater om dessa finns tillgängliga. Då bildas svavelväte, vilket är giftigt för allra högre djur. Syrebrist och svavelväteutveckling innebär dock inte att allt liv i vattnet upphör. Tvärtom är den biologiska aktiviteten så hög i vattnet att syret inte förslår som elektronacceptor utan måste kompletteras med andra. Bakterierna nyttjar sulfater, nitrater, koldioxid och organiska ämnen. Därigenom stegras omsättningen av organisk substans i vattnet, och resultatet blir organiska syror, metan, svavelväte, koldioxid, närsalter m. m. Detta kallar vi i dagligt tal för miljöförstöring. I själva verket är det fråga om nybildning av resurser som i processen binds tungmetaller och andra gifter, vilka vi i stort sett låter vandra ut i näringskedjorna och anrikas. Sammanfattningsvis kan man säga att människan förbrukar resurser i accelererande takt men dess värre avstår från att utnyttja naturens kretslopp för att ta hand om avfall och gifter. Vi motverkar därmed naturens system för nybildning av resurser. Eftersom djur och växter svarar för ca 90 96 av vår totala energiomsättning -olja, kol m. m. endast för 10 96 - måste det vara en bakvänd politik att fortsätta som vi gör. Vi borde samverka med naturen - inte som motverka den. Om vi kunde fä det naturliga kretsloppet att fungera effektivare - dvs. producera mera - skulle hela frågan om tillväxt och resursuttag komma i ett helt annat läge. En ökad växtproduktion ger bättre chanser att försörja miljarder svältande. En snabbare nybildning av sediment binder större mängder avfall och gifter, som vi annars måste satsa enorma belopp på att rena, utan att vi för den skull blir kvitt föroreningarna. Jag skall i detta sammanhang inte ytterligare fördjupa mig i den rent vetenskapliga sidan av de biologiska systemens sätt att fungera. Värt att uppmärksamma är dock att löftesrik forskning på detta område förekommer på olika håll i världen. I förbereds ett forskningsarbete, benämnt Biologisk vattenrening, i samarbete mellan professor och fil. har anslag icke beviljats, främst beroende på att intresset för denna typ av kombinerade projekt - kombinerade i bemärkelsen energi-miljövård-nybildning av resurser - varit lågt. För mig framstår det som oundgängligen nödvändigt att metoder snabbt utvecklas, som ökar nybildningen av resurser och effektivt löser våra avfallsoch giftproblem. Det är beklagligt att i propositionen 1975:30 inte visas större intresse för förslagen att söka utveckla biologiska system för bränsleproduktion. Mot bakgrund av vad som anförts hemställs att till forskning rörande biologiska energihushållningssystem anvisar ett anslag om 2 milj. kr.