mot · FY02718 · 1975-01-24 00:00:00 — av m. fl. om militärs medverkan vid stillande av upplopp i samband med arbetskonflikt. Den svenska arbetarklassens första arbetsnedläggelse i en svensk storindustri, , bruts brutalt upp med hjälp av militär från . Militärstyrkor uppbådas trots att de strejkande själva håller ordning och t. o. m. själva begär rusdrycksförbud. Militär sätts in för ordningens upprätthållande, vilket resulterar i dödsskotten i mot ett fredligt demonstrationståg av arbetare. De nämnda årtalen ur den svenska arbetarrörelsens historia visar hur militären i klasskampen använts mot strejkande arbetare. Detta kan inte sammanfattas mycket bättre än vad gjorde i en motion i andra kammaren, AK 1912:249, ang. bestämmelser för att omöjliggöra utkommenderande av militär mot fredliga arbetare: Den moderna militarismen är emellertid en frukt av det bestående klasssamhället icke blott i den meningen, att den drives fram av de härskande klasserna i uppenbar strid mot folkens påtagliga intresse av att rustningsbördorna minskas och att krafterna i stället tagas i anspråk för genomgripande socialpolitiska reformer till gagn för de arbetande massorna. Det har överallt visat sig att statens militära maktmedel visst icke brukats av de härskande blott vid konflikter staterna emellan utan också i mycket stor utsträckning anlitas i den fortgående kampen mellan de "två nationer som inom varje utvecklat kapitalistiskt land bygga och bo jämsides med varandra. Vad som borde enbart vara till för att tjäna folkets gemensamma värnförmåga mot ännu tänkbara överfall missbrukas av de maktägande till ett vapen i den fortgående klasskampen mellan de kapitalistiska grupperna i samhället och den egendomslösa arbetarklassen. Militarismen tjänar alltså en dubbel uppgift: den vidgar de härskande klassernas vinstmöjligheter och stärker deras position utåt, och därtill tjänar den dem som stöd och hjälp i kampen mot vad de stundom öppenhjärtigt kalla den inre fienden, dvs. sitt eget lands arbetande folk. Reglerna om militärhandräckning är av gammalt ursprung och fanns strafflag. Dessa regler var av i huvudsak samma innebörd som de som gällde 1969. Enligt 4 § a lagen ang. införande av lagen om ändring i strafflagen m. m. fick militär användas för att stilla upplopp. I lagrummet gavs föreskrifter om användningen av vapen i sådana situationer och om vilka myndigheter som kunde besluta om vapeninsats. Detta lagrum ägde fortsatt giltighet enligt 14 § övergångsbestämmelserna till . Kompletterande bestämmelserom militärhandräckning fanns i förordningen ang. användande av militär personal till upprätthållande av allmän ordning samt för eldsläckning och andra dylika ändamål. Enligt den ursprungliga lydelsen kunde militärhandräckning begäras direkt av vissa civila myndigheter. Denna befogenhet inskränktes genom förordningen som - i princip - lade denna befogenhet hos regeringen. 1969 framlades en proposition, 1969:12, med förslag till sådan ändring av 14 § i lagen om införande av att bestämmelserna om militärhandräckning upphävdes. 1 det sammanhanget uttalades att det var nödvändigt att också upphäva de bestämmelser förordning som anslöt sig till bestämmelsen lag. Likaså måste i kommandoväg meddelade föreskrifter om militär trupps användning av vapen för att upprätthålla allmän ordning m. m. upphävas. Slutligen erfordrades - av lagtekniska skäl - översyn av cirkulär ang. bruk av skjutvapen i polistjänst. Över propositionen yttrade sig lagrådet på följande sätt: I första hand ankommer det på polisen att upprätthålla allmän ordning. Maj:t, som ytterst bär ansvaret förordningens upprätthållande i landet, kan dock vara nödsakad att använda militär personal för den händelse polisens samlade resurser skulle visa sig otillräckliga. Detta gäller även om den föreslagna lagändringen genomföres. Lagrådet har med detta påpekande inte något att erinra mot förslaget. Propositionen föranledde ett motionspar(FK 1969:912 och AK 1969:1046) vari föreslogs att för att klargöra lagändringens innebörd måtte ansluta sig till lagrådets uttalande. Första lagutskottet (1969:8) tillstyrkte i sitt utlåtande bifall till propositionen och framhäll att utskottet delade den mening som lagrådet framfört. Därmed skulle motionerna anses besvarade. följde utskottet utan debatt (FK 9:27, AK 9:38). Inget tvivel kan råda om att riksdagsbeslut innebär att lagrådets yttrande sammanfattar nu gällande rätt. Trots att alltså med vänstra handen upphävde lagrummen om insättande av militär för upprätthållande av allmän ordning m. m. införde den med högra handen rätt för regeringen att sätta in militär för ordningens upprätthållande. Den stora tekniska skillnaden är att regeringen nu är helt obunden av lagbestämmelser. Regeringen har alltså nu konstitutionell frihet att - efter eget bedömande - använda militär för "ordningens upprätthållande. fl., som tidigare nämnts, den klasslag som innebar att militären kunde användas ej blott mot den yttre utan även mot den inre fienden dvs. arbetarklassen och yrkade att måtte besluta att i skrivelse till Kungl. Maj:t anhålla, att Kungl. Maj:t måtte låta utreda, huru i lag, författningar och instruktioner må införas lämpliga bestämmelser, varigenom rådande system att vid arbetskonflikter utkommendera militär mot fredliga arbetare omöjliggöres, samt till inkomma med de förslag, vartill utredningen må föranleda. Trots riksdagsbeslutet finns för kommunisterna anledning att framställa yrkande av samma innebörd som giorde 1912. Visserligen kan det hävdas att riksdagsbeslutet skall ses som ett uttryck för att restriktivitet skall iakttas vid användning av militären i samband med sociala konflikter. Så länge vi har en socialdemokratisk regering är väl också risken mindre för att militären skall användas mot fredliga arbetare än med en rent borgerlig regering. Med de politiska konjunkturerna kan växla, och det saknas helt rättsliga garantier som i lag hindrar en framtida regering att använda militären i klasskampen. märks tydliga stagnationstecken i de kapitalistiska ekonomierna med ökande strukturell arbetslöshet och svår inflation. ställs maktfrågorna på dagordningen av arbetarrörelsen, vilket kravet på avskaffande av § 32 är ett uttryck för. När krisen fördjupas kommer arbetsköparna att - i enlighet med kapitalismens lagar - i ökad utsträckning söka vältra över krisens bördor på arbetare och tjänstemän såsom utvecklingen i och framläggandet av det Hartlingska krisprogrammet visar. I en sådan situation som den skisserade är frågan om rättsliga garantier mot insättandet av militär mot fredliga arbetare av betydelse. Arbetarklassen kan nämligen tvingas till omfattande strider för att hävda sin rätt till bibehållen standard och till berättigade anspråk på inflytande och makt. Strejker, demonstrationer, generalstrejker och fabriksockupationer är sådana kampmedel som arbetare och tjänstemän kan nödgas använda i striden för sina ekonomiska och politiska rättigheter. Skall i sådana situationer regeringen kunna inkalla militär mot fredliga arbetare till kapitalets hjälp? Från kommunisterna svarar vi ett kategoriskt nej på den frågan och hävdar att rättsliga garantier mot detta måste utfärdas. I en artikel i 1974 (s. 563) ang. den statliga nödrätten nämner en juris doktor som exempel på sådan fara för den inre säkerheten, att regeringen har rätt att ingripa: arbetskonflikter, olagliga demonstrationer och oroligheter som kan inverka menligt på statsapparatens normala fungerande, folkförsörjningen, kommunikationsväsendet eller andra samhällsviktiga funktioner. Mot bakgrund av ett sådant synsätt och med hänsyn till att risken för att en borgerlig regering bildas aldrig kan uteslutas anser väns terpartiet kommunisterna att det måste vara ett gemensamt intresse för den samlade arbetarrörelsen att tillskapa sådana rättsliga garantier att militären ej skall kunna sättas in mot fredliga arbetare. Sammanfattningsvis är vi kommunisterna medvetna om att varje stat anser sig ha rätt att använda sin väpnade våldsmakt inklusive militären - i sådana krissituationer där statens existens är direkt hotad och där utvecklingen för övrigt skriver sina egna lagar. En helt annan sak är det som m. fl. kritiserade som arméns dubbla uppgift: vårt yttersta värn utåt, må så vara, men i vardagslag gör den egentligen tjänst som kapitalets vaktpost mot arbetarna i de sociala striderna. För att för framtiden försvåra den senare användningen är frågan om rättsliga garantier av vikt. Vi ställer alltså i princip samma krav som socialdemokraterna gjorde 1912: Ingen militär mot fredliga arbetare. Med hänvisning till det sagda hemställer vi att hos regeringen begär utredning och förslag hur i lag skall införas bestämmelser som omöjliggör att militär används mot fredliga arbetare vid arbetskonflikter. (vpk) i (vpk) (vpk)