mot · FY02880 · 1975-01-23 00:00:00 — om åtgärder för att begränsa prisstegringen på jordbruks- och skogsfastigheter. De alltmer stigande jordvärdena och fastighetspriserna är ett stort problem för den bestående svenska jordbruksnäringen. Problemet är så mycket större som svårigheterna främst drabbar den unga generationen brukare, som härigenom åsamkas en skuldbörda som med dagens produktpriser och lönsamhetsnivå inte går att förränta. Prisläget på jordbruks- och skogsfastigheter står således inte i någon som helst rimlig relation till lönsamheten inom näringen. Framför allt gäller detta i de bättre jordbruksbygderna. Förhållandet tenderar att bli likartat också beträffande fastigheter med skog. har detta starkt markerats. Orsakerna härtill är flera. Väsentligen ligger de utanför jordbrukspolitikens område, även om en ohämmad och av lönsamhetskrav icke motiverad storleksrationalisering har haft sin betydelse. Den torde dock i sammanhanget vara av mindre betydelse. Trycket från denna kategori köpare skulle säkerligen också minska om lönsamheten i jordbruksdriften kunde renodlas från övriga komponenter, vilka sammantagna kan ge varierande utslag i totalbedömningen av en fastighetsaffärs lönsamhet beroende på köparens ekonomiska ställning och skattesituation. De helt avgörande faktorerna ligger således utanför jordbrukspolitikens område. Den starkt inflationistiska utvecklingen är naturligtvis en av grundorsakerna i sammanhanget. Fortsatt inflation och förväntade värdestegringar gör det alldeles särskilt lockande att investera i jord och skog för kapitalstarka köpare, som ej behöver tillgodogöra sig omedelbar förräntning på sitt kapital. Den av beslutade liberaliseringen av jordförvärvslagen har väsentligen ökat denna kategori köpare. Förhoppningsvis kan emellertid en skärpning här förväntas som resultat av föregående års riksdags beslut om översyn av jordförvärvslagen. Den starkaste prispressen uppåt torde bero på en kombinationseffekt av inflation och skatter, här inbegripet också förmögenhetsskatten, en kombinationseffekt, spm kan vara starkt positiv för kapitalstarka personer, som står i begrepp att förvärva en jordbruks- eller skogsfastighet, liksom vid kompletteringsköp till större enheter om ägarens ekonomi är god. Effekterna härav är emellertid oftast negativa för det stora flertalet jordbrukare som har sitt jordbruk för att med sitt arbete därpå skapa sig inkomst och försörjning. Den unga generationen får känna detta i form av alltför höga kapital- och räntekostnader,den något äldre ofta i form av förmögenhetsskatt I 1975. föranledd av en höjning av fastighetsvärdet, som i sin tur är föranlett av de alltför starkt uppdrivna saluvärdena. Då orsakerna till prisuppgången är flera måste problemet angripas från olika utgångspunkter. Den utredning som f. n. arbetar med översyn av jordförvärvslagen har direktiv i den riktningen att åtgärder som innebär en broms på prisutvecklingen kan förväntas. Det kan dock starkt ifrågasättas om en annorlunda jordförvärvslag ensam löser problemet. Som tidigare framhållits ligger ett mycket starkt incitament till köp av jordbruksfastigheter just i att kapitalstarka köpare får en förmånligare förmögenhetssituation efter ett köp . Förmodligen kan ingen jordförvärvslag så avgränsa köparkretsen, att inte detta förhållande kvarstår och ger utslag i prisbildningen, om än i något mindre omfattning. Det finns således anledning, oavsett jordförvärvslagens utformning, att vidtaga ändringar i nuvarande regler för redovisning av förmögenhet i jordbruksfastighet, med sikte på att undanröja det missförhållandet att en köpare skall kunna tillgodoräkna sig fördelaktigare förmögenhetsbeskattning efter köp av en jordbruksfastighet än vad fallet för honom varit före köpet. Bäst sker detta genom en spärregel enligt vilken köpeskillingen i stället för taxeringsvärdet upptas som förmögenhet i vederbörandes deklaration. Denna regel bör gälla så länge taxeringsvärdet alltjämt ligger lägre än köpeskillingen. Därefter bör taxeringsvärdet redovisas som förmögenhet. Samma regel bör också gälla vid sammanslagning av fastigheter. Möjligen får här göras en specialregel med tanke på eventuell samtaxering med tidigare ägd fastighet. Under sådana förutsättningar skulle sannolikt åtskilliga köpare försvinna från marknaden och priserna på fastigheterna också bli lägre. Härigenom skulle självfallet den unga generationen jordbrukare, som i regel ej förfogar över något större kapital, få en klart förbättrad konkurrenssituation. Det kan naturligtvis invändas att detta är en kategorilagstiftning som riktar sig endast mot ett visst slag av ägande. Det är möjligt att dylika regler borde gälla också över ett vidare område. Det finns dock härvidlag en artskillnad beträffande ägandet av jord-skog och exempelvis ägandet av villor, hyreshus eller industrifastigheter. Det torde inte heller finnas sådana tendenser till rena kapitalplaceringsköp beträffande dylika fastigheter. Här finns också som regel nybyggnadsalternativet som en korrigerande faktor, medan när det gäller jord och skog ett ökat efterfrågetryck inom givna ramar alltid får starka prisstegringseffekter. Kapitalförsörjning har med all rätt mer och mer förts i förgrunden i debatten om jordbrukets framtids- och strukturproblem. Jordbruket är som näring starkt kapitalkrävande. Detta accentueras ytterligare av nödvändiga strukturella förändringar, högre mekaniseringsgrad etc. Det är då i ännu högre grad angeläget att prisutvecklingen på fastighetsmarknaden skyddas från inverkan av prisstörande element som har sitt upphov i utanför näringen liggande orsakssammanhang. Endast under dessa förutsättningar kan en sund fastighetsmarknad åstadkommas och jordbrukets kapitalförsörjning nå Detta är också en av huvudförutsättningarna för att den jordbrukspolitiska målsättningen om skälig ersättning för arbetet i jordbruket till för konsumenterna acceptabla livsmedelspriser skall kunna infrias. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen anhåller om utredning och förslag angående de problem angående markförvärv och förmögenhetsredovisning som redovisats i motionen.