mot · FY021872 · 1975-03-19 00:00:00 — egen hand sätta samman studiekurser och ämnen till en fullständig utbildning - med eller utan anknytning till ett visst yrke. är det uppenbart att utbildningslinjer - trots de negativa erfarenheterna av PUKAS - kan fylla en viktig funktion även vid filosofisk fakultet. Många studerande, som söker sig till dessa fakulteter, har klart utstakade yrkesmål, och det är naturligt att det för dem finns färdiga utbildningslinjer som svarar mot önskemålen om en yrkesutbildning. Även för studerande med mer vaga studiemål kan yrkesinriktade utbildningslinjer vara av stort värde. De kan fungera som stöd och hjälp vid valet av studieväg och studiekombination. Utbildningslinjerna måste givetvis bl. a. syfta till att ge de studerande gedigna ämnesteoretiska kunskaper. Det står ej i strid med kraven på yrkesinriktning. I många fall är det bättre att ge goda ämneskunskaper i några ämnen än att sammanställa utbildningar som består av små bitar från många ämnen. En ämnesorienterad utbildning kan ju också lätt inriktas mot ett visst yrke eller en viss sektor genom påbyggnad med yrkeskurser o. d. Förutsättningen för att ett linjesystem skall fungera är dock att man inte upprepar det stora misstaget med PUKAS - en ensidig anpassning av utbildningslinjerna till läraryrkets krav och en på förhand given tidsram för all utbildning. Utbudet av utbildningslinjer måste i stället vara starkt differentierat, dvs. inriktat mot ett stort antal yrken och yrkessektoreroch omfatta studiegångar av varierande längd. Det tidsmässiga omfånget av varje utbildningslinje måste bestämmas av dess mål, inte av en på förhand given administrativ ram. En ordentlig förnyelse och utvidgning till nya yrkesområden av utbudet av utbildningslinjer inom filosofisk fakultet bör därför komma till stånd. Det kan lämpligen ske med hjälp av arbetsgrupper med företrädare för yrkeslivet, lärare/forskare och de studerande. Från det internationella fältet finns säkert också erfarenheter att hämta, t. ex. från de nya universiteten i , från en rad amerikanska universitet samt från de reformuniversitet som växt upp på olika håll. Antalet utbildningslinjer, avsedda för samtliga univsersitet och högskolor, bör dock vara förhållandevis begränsat. I stället bör, som också föreslås i propositionen, varje högskoleenhet ges möjlighet att komplettera de "riksgiltiga" utbildningslinjerna med lokalt utarbetade och fastställda linjer. Det ger utrymme för att ta till vara lokala specialiteter och låta nya idéer och behov få ett snabbt genomslag i utbildningsutbudet. Övervägande skäl talar för att de allmänna utbildningslinjerna bör fastställas av och inte av regeringen. Utöver allmänna och lokala utbildningslinjer bör det finnas möjlighet för de studerande att på egen hand sätta ihop sin utbildning. Om detta betecknas som individuell utbildningslinje eller någonting annat, saknar i sammanhanget större betydelse. Rätt till individuell utbildningslinje kommer att finnas även om förslagen i propositionen accepteras. för sådana linjer skall dock avgöras av de regionala och lokala utbildningsmyndigheterna och kan förväntas bli relativt begränsad. Vi föreslår att det liksom skall räcka med att den studerande ansöker om individuell utbildningslinje eller särskild utbildningslinje för att sådan skall inrättas. Ett av de värdefullaste inslagen i U 68:s arbete var översynen av jurist-, socionom-, sjukgymnast- och vårdyrkesutbildningarna. Det är viktigt att denna del av arbetet förs vidare, så att andra utbildningar utanför de filosofiska fakulteterna också blir föremål för översyn. En riktpunkt för sådana översyner bör vara att minska specialiseringen i utbildningen och göra den mera flexibel. De viktiga debatterna om den yttre miljön, naturresurserna och arbetslivets villkor visar att även en starkt yrkesinriktad utbildning inte bara skall ta sikte på att förmedla nödvändiga fackkunskaper utan också måste ge de studerande en bredare referensram. En annan naturlig utgångspunkt är anpassningen till ett system med återkommande utbildning. Det gäller bl. a. frågan om möjligheterna att erbjuda etappmässiga utbildningar, där varje del visserligen utgör en avslutad helhet men ändå har en naturlig fortsättning. Det är angeläget att även högskoleutbildning är lättillgänglig från geografisk synpunkt. Många människor är genom t. ex. arbete och familj starkt bundna till en viss ort, och deras möjligheter att delta i undervisning på högskolenivå är därför beroende av att den ges på eller i närheten av hemorten. Erfarenheterna från tillkomsten av universitetsfilialerna och från den decentraliserade universitetsutbildningen visar också att det på många håll finns ett stort och uppdämt utbildningsintresse, som kan realiseras först när utbildningsmöjligheter erbjuds på den egna orten, Det rör sig ofta om vuxna som vill skaffa sig en grundläggande högskoleutbildning eller bygga på tidigare kunskaper med kurser i ett eller flera ämnen. Från synpunkten att öppna högskolan för nya grupper och möjliggöra system med återkommande utbildning är det därför viktigt att olika typer av högskoleutbildning - kortare yrkesinriktad utbildning, enstaka kurser i grundläggande universitetsämnen, fullständiga ämnesutbildningar etc. kan erbjudas på många håll i landet. Det kan emellertid ske på olika vägar, av vilka etablering av permanenta utbildningsresurser bara är en bland flera. Andra sätt är en kraftigt utbyggd decentraliserad utbildning eller ett bättre utnyttjande av etermedia för undervisningsändamål. I motsats till utbildningsministern anser vi att båda dessa typer av decentraliserad undervisning - och även andra - kan vara reella alternativ till etablering av permanenta utbildningsenheter. Del gäller framför allt på sådana orter, där man kan förutse att studerandeunderlaget inte i längden kommer att vara tillräckligt. I sådana fall är en satsning på andra distributionsformer ett bra och ekonomiskt alternativ, som dess utom gör det möjligt att anordna utbildning på orter som annars inte skulla ha kommit i fråga. Till fördelarna med decentraliserad universitetsutbildning hör också dess flexibilitet. Utbildningen kan lätt anpassas efter förfrågan på olika orter, och med begränsade resurser kan man under loppet av tillgodose denna inte bara på en utan på flera orter genom att kurserna får alternera. På det viset kan man också erbjuda utbildning motsvarande en hel utbildningslinje utan att binda resurserna permanent. Vilken väg, eller snarare kombination av vägar, man väljer för att åstadkomma en geografisk spridning av högskoleutbildning är beroende av en rad avvägningar. När det gälleratt etablera permanenta utbildningsresurser eller nya utbildningsvägar på en ort är det t. ex. nödvändigt att ta hänsyn till bl. a. möjligheterna att upprätthålla ett eventuellt samband mellan utbildning och forskning, till möjligheterna att uppnå rimlig bredd och differentiering i utbildningsutbudet samt till konsekvenserna för befintliga utbildningar och gjorda investeringar i undervisningslokaler, studentbostäder etc. på andra håll. Vad beträffar nuvarande lokalisering av högskoleutbildning kan konstateras att sådan finns på ett stort antal orter i landet. Permanenta resurser finns på ett trettiotal platser, och på ytterligare ett antal orter erbjuds högskoleutbildning i form av decentraliserad universitetsutbildning eller studiecirklar i regi av studieförbund o. d. Bredden i utbudet och utbildningskapaciteten varierar naturligtvis kraftigt från ort till ort, men de redovisade förhållandena innebär att, oavsett vilken ställning som tas till förslagen i propositionen, högskoleutbildning av betydande omfattning kommer att ges utanför nuvarande universitets- och filialorter. Från varierande utgångspunkter riktades kraftig kritik mot U 68:s förslag till utbyggnadsprogrant för högskoleutbildningen. Det var en i många avseenden berättigad kritik. Utredningsförslaget var behäftat med en rad brister och gjorde det knappast möjligt att uppnå ens utredningens egna syften: O Det innebar endast en partiell lösning på problemet att göra högskoleutbildning tillgänglig forså stora grupper som möjligt. O Det innebar minskade möjligheter att upprätthålla och utveckla sambandet mellan forskning och utbildning. O Det byggde på orealistiska tillströmningssiffror och skulle därför få allvarliga konsekvenser för befintliga utbildningsenheter och för de investeringar som gjorts där. Det är därför bra att propositionen genom en rad förtydliganden och preciseraringar gör klart att det inte är fråga om att bygga upp nya högskoleenheter på ett antal orter eller att förlägga sådan utbildning, som ges vid universiteten och deras filialer, till nya orter. Vi faster särskild vikt vid det senare, dvs. att del inte är fråga om att bygga ut den traditionella universitetsutbildningen. Detta uttalande måste vara riktningsgivande för arbetet både i de organisationskommittéer som skall tillsättas och i de regionala organ som skall ta över efter dem. Vad som anförs i propositionen beträffande lokaliseringen av universitetsutbildningen är enligt vår mening så betydlesefulit att det bör understrykas i ett särskilt uttalande från sida. För oss är det vidare självklart att bedömningen av utbyggnaden av högskoleutbildningen måste göras med stort hänsynstagande till förhållanden på de nuvarande filialorterna och för universiteten i och . Den minskade tillströmningen till universitet och högskolor har drabbat inte minst filialerna hårt. /71 har antalet nyinskrivna för deras del minskat med drygt en fjärdedel trots att antalet ämnen och kurser ökat betydligt. Eftersom antalet studerande var lågt i många kurser redan tidigare, när filialerna inte haft samma buffert som modeuniversiteten för att möta nedgången. Resultatet har blivit svårigheter i många ämnen att få ihop tillräckligt många studerande för att starta och genomföra avsedda kurser. Det gäller framför allt kurser av s. k. B-typ (40 poäng). Också utrymmet för alternativa och halvfartskurser har naturligtvis därigenom blivit starkt begränsat. Filialernas nuvarande situation kan därför betecknas som nästintill krisartad och kan inte bara mötas med tillfälliga stödaktioner. Det gäller att ta till vara den resurs som de representerar och se till att de utvecklas till fullvärdiga utbildningsalternativ. Med tanke på det prekära läget samt gjorda utfästelser och investeringar måste verksamheten på filialorterna ges en ordentlig bredd innan en utbyggnad av nämnvärd omfattning kan ske på andra håll. Det är därför också tillfredsställande att utbildningsministern så klart i propositionen uttalar att en förutsättning för den fortsatta utbyggnaden är "att befintliga resurser för högskoleutbildning skall utnyttjas effektivt och att investeringar som gjorts för utbildning och forskning inte får äventyras. Även i detta fall bör vad departementschefen anför understrykas och preciseras i ett särskilt riksdagsuttalande. Av detta bör framgå att den fortsatta utbyggnaden av högskoleutbildningen skall planeras så att verksamheten vid nuvarande universitetsfilialer samt universiteten i och får ett tillfredsställande underlag innan nylokalisering till andra orter blir aktuell. Mot bakgrund av vad som anförts i propositionen och av vad vi anfört ovan bör utbyggnaden av högskoleutbildningen från lokaliseringssynpunkt ske enligt följande principmodell: O Permanenta resurser för nuvarande univeritetsutbildning bör även fortsättningsvis koncentreras till nuvarande universitets- och filialorter. I samband därmed bör ämnesramen för filialorterna vidgas väsentligt, bl. a. enligt de förslag som UKÄ tidigare presenterat. Det innebär bl. a. att universitetsfilialerna i och bör tillföras resurser för naturvetenskaplig utbildning även i laborativa ämnen. Filialerna bör också successivt tillföras forskningsresurser inom vissa ämnesområden. Valet av ämnen och områden bör ske med hänsynstagande till lokala förutsättningar och behov, så att verksamheten på de olika orterna ges en i viss mån lokalt profilerad karaktär. O Utanför universitets- och filialorterna bör utbyggnaden koncentreras till kortare yrkesinriktade utbildningar och kurser som utgör en naturlig påbyggnad på gymnasieskolan, t. ex. yrkesteknisk högskoleutbildning, s. k. kombinationsutbildningar samt en rad vårdutbildningar. Mycket talar för att det inom de flesta samhällssektorer finns ett växande behov av personer med sådan kortare eftergymnasial utbildning. O En rejäl satsning bör göras på den decentraliserade högskoleutbildningen med de nuvarande universiteten (inkl. ) som basorganisation för respektive högskoleregion. De bör ges ett självständigt ansvar för att utvidga möjligheterna till decentraliserad undervisning, bl. a. i samarbete med studieförbunden. Viktigt för utvecklingen av den decentraliserade utbildningen är att den nu pågående försöksverksamheten med nya distributionsformer vidgas och intensifieras. En central aspekt i det sammanhanget är uppbyggnaden av ett "eteruniversitet" av den typ som finns bl. a. i . Det är både till sin omfattning och karaktär av väsentligt mer ambitiöst slag än den exempelvis hittillsvarande TRU-verksamheten. Det engelska utgör ett på flera sätt unikt utbildningssystem. Det avser för det första att erbjuda de studerande en unik kombination av läromedel. I princip bygger verksamheten på fem element: O De studerande erhåller regelbundet korrespondensmaterial. Materialet innehåller dels övningar som eleven själv kan rätta, dels övningsuppgifter som sänds in för rättning. O En handledare är tillgänglig för eleven på deltid. Dels finns det en korrespondenslärare som håller kontakt med den studerande, dels kan denne på ett studiecenter möta en '"dass tutor. O Studiecentra finns i omkring 250 distrikt. Där kan den studerande förutom "dass tutor" också få kontakt med studierådgivare. På centret finns också TV- och radioapparater och på de flesta håll också möjligheter att se och avlyssna program i inspelat skick. O Sommarskola är en obligatorisk del av studierna. Denna kompletterar "fjärrundervisningen", och där utförs arbete som eleverna svårligen kan utföra på hemorten, t. ex. laboratoriearbete. O Radio och TV spelar en viktig kvalitativ roll i systemet. Varje kurs har ett radio- och ett TV-program med repriser inom . Dessutom utsänds regelbundet diskussionsprogram och frågelådor för eleverna. För det andra finns i systemet inbyggt en omfattande återkoppling. databank analyserar inkommande information från studerande, handledare och studierådgivare och vidarebefordrar denna information till författarlag och forskare, vilket gör det möjligt att kontinuerligt förbättra systemet. Erfarenheterna från verksamheten vid kan visserligen inte direkt överföras på svenska förhållanden. Förutsättningarna för att bygga upp ett undervisningssystem med samma inslag i torde dock vara minst lika goda som i . Vad man då bör ta fasta på är den unika samverkan mellan olika undervisningselement som sker inom ramen för . En utgångspunkt för upprättandet av ett eteruniversitet" i bör vara att man med ett sådant system skall kunna erbjuda en vuxenundervisning, som annars av resursskäl inte skulle bli allmänt tillgänglig i vårt land. Som framgått av ovanstående finns det permanenta resurser för en yrkesinriktad högskoleutbildning på en rad orter i landet utanför universitetsoch filialorterna. I en del fall gäller det utbildningar som anses höra hemma inom gymnasieskolan, men för flertalet rör det sig också om resurser för i nuvarande mening eftergymnasial utbildning. Det finns således förutsättningar på 15-20 orter att utifrån en befintlig verksamhet etablera nya yrkesinriktade högskoleutbildningar. I propositionen föreslås att tio av dessa orter eller par av orter skall utpekas som framtida utbyggnadsorter. För vår del vill vi först understryka vad vi framhållit tidigare, nämligen att det inte är fråga om att bygga ut universitet på nya orter. Dessutom måste de nuvarande filialorterna ges särskild prioritet i den fortsatta utbyggnaden. För deras del gäller det att fullfölja tidigare åtaganden genom att ge verksamheten på dessa orter ökad bredd. Det förutsätter att deras rekryteringsunderlag inte beskärs, att ämnesramen vidgas och att nya utbildningar tillkommer. Vi vill vidare peka på att det utöver de orter som föreslås bli utbyggnadsorter finns ytterligare ett antal som med hänsyn till nuvarande utbildnings- och andra samhällsresurser kan sägas ha goda förutsättningar för att utveckla kortare yrkesinriktad högskoleutbildning. Med ett principbeslut av den art som föreslås i propositionen kan dessa orter fortsättningsvis inte komma i fråga för sådana utbildningar. Med hänsyn till att det av regeringen föreslagna principbeslutet dessutom för mer än hälften av de aktuella orterna får någon praktisk betydelse först vill vi därför avstyrka förslaget att nu skall namnge framtida utbyggnadsorter för högskoleutbildning. Enligt vår mening bör man i stället, såsom också görs i propositionen, nöja sig med att fastlägga att utbyggnaden av högskoleutbildningen utanför universitets- och filialorterna bör förläggas till sådana orter som har permanenta resurser för högskoleutbildning. Med nuvarande studerandetillströmning föreligger knappast några förutsättningar för en omfattande utbyggnad på orter utanför universitets- och filialorterna - ens av kortare yrkesinriktade högskoleutbildningar. I den mån sådana utbildningar - med hänsyn bl. a. till förhållandena på filialorterna - kan komma till stånd bör de förläggas till de fyra orter som utpekas i propositionen, nämligen , , och . För övriga orter kan - i enlighet med vad som sägs i propositionen - bara utbildning i form av enstaka kurser, bl. a. inom ramen för decentraliserad utbildning, bli aktuell. U 68:s förslag till institutionell organisation för högre utbildning innebar en avsevärd byråkratisering. av lednings-, berednings- och samordningsorgan ökade kraftigt, och nya styrelser och nämnder sköts in mellan de centrala utbildningsmyndigheterna och utbildningsinstitutionerna. En utveckling i U 68:s riktning säger vi bestämt nej till. En ytterligare byråkratisering av den högre utbildningen och utbildningsväsendet över huvud taget måste förhindras. Den institutionella organisationen för högskolan bör i stället bygga på följande huvudprinciper: O En långtgående decentralisering av besluten från centrala myndigheter till lokala utbildningsenheter och från toppen till de yttersta spetsarna av de senare måste komma till stånd. Utformningen av utbildningen och den närmare fördelningen av de ekonomiska resurserna bör vara en i huvudsak lokal angelägenhet. Inom de lokala enheterna måste institutionerna få spela en central roll och tillförsäkras ordentliga möjligheter att bestämma över sina angelägenheter. O Den institutionella organisationen bör förenklas genom att antalet beslutsnivåer hålls nere. O Mand i hand med en decentralisering av beslutsfunktioner måste gå en långtgående demokratisering av sammansättningen av de beslutande organen inom universitet och högskolor. Studerande och all personal skulle tillförsäkras en reell medbestämmanderätt inom ramen för demokratiskt valda organ. I förhållande till vad U 68 föreslog präglas propositionens förslag om förvaltnings- och beslutsorganisation för den högre utbildningen av en viss återhållsamhet och realism. Det är bra. Men en hel del otympligheter och onödig byråkrati finns kvar. Från sida har vi haft uppfattningen att det inte finns tillräckliga skäl för en sammanhållen institutionell ram för högskoleutbildningen på de nuvarande universitetsorterna. På dessa orter finns redan förvaltningsenheter, som i huvudsak fungerar bra, och det nödvändiga samarbetet mellan olika utbildningar kan ordnas med betydligt enklare medel. Den administrativa gränsdragningen kan visserligen i en del fall vara föråldrad, men det kan ses över från fall till fall. På den här punkten tycks departementschefen dela vår uppfattning, eftersom propositionen - åtminstone i vad gäller och frångår U 68:s förslag om sammanhållen lokal högskoleorganisation. Beträffande övriga universitetsorter överlämnas frågan till de regionala organisationskommittéerna, vilket inte är tillfredsställande. Enligt vår mening bör det vara som beslutar om antalet högskoleenheter på universitetsorterna. I fråga om sammansättningen av styrelserna för de lokala högskoleenheterna föreslog U 68-beredningen att två tredjedelar av ledamöterna skulle hämtas bland anställda och studerande inom enheten och en tredjedel av ledamöterna bestå av företrädare för allmänna intressen. Det är en fördelning som vi för vår del finner rimlig och bra. Departementschefen tycks dock inte dela denna uppfattning. Beredningens förslag reduceras i propositionen till en utgångspunkt för närmare överväganden beträffande varje enhet. Det skall emellertid också vara möjligt att göra "andra avvägningar mellan olika intressen och t. ex. låta en styrelse bestå av en majoritet av företrädare för allmänintressen. Det skall ankomma på regeringen att slutgiltigt avgöra frågan. Vi kan inte ansluta oss till denna uppläggning. Frågan om sammansättningen av högskolestyrelserna har tilldragit sig stor uppmärksamhet i diskussionerna kring U 68 och är principiellt viktig. Den bör därför avgöras av . Även med tanke på styrelsernas föreslagna uppgift att bestämma sammansättningen av en rad viktiga organ är det naturligt att det är och inte regeringen som bestämmer sammansättningen av högskolestyrelserna. I propositonen föreslås ett nytt förvaltningsorgan, , som inte fanns med i U 68:s ursprungliga förslag. Det är i stället ett resultat av U 68-beredningens arbete. Med regionstyrelser skapas ytterligare en förvaltningsnivå mellan de lokala utbildningsenheterna och det centrala ämbetsverket. Som påpekats i flera yttranden över beredningens betänkande medför det risk för ytterligare byråkratisering genom att informationen från de beslutande till de direkt berörda och omvänt måste passera ytterligare en beslutsnivå. Detta gäller särskilt anslagsframställningar och beslut rörande anslagsanvändningen. Det sägs således i propositionen att regionstyrelserna dels skall yttra sig över samtliga anslagsframställningar från de lokala enheterna (inkl. anslagsframställningar om forskning/forskarutbildning), dels slutgiltigt avgöra fördelningen mellan läroanstalterna av medel för lokala och individuella utbildningslinjer samt enstaka kurser. Detta innebär att väsentliga beslutsfunktioner flyttas från de lokala enheterna till de nya regionala organen utan att någon motsvarande överflyttning av uppgifter från nuvarande UKÄ till regionstyrelserna sker. Förslaget kännetecknas i detta avseende av en betydande centralisering. Vi avstyrker därför förslaget om inrättande av regionstyrelser och regionala Det verkliga samordningsbehov som kan föreligga inom en högskoleregion bör kunna tillgodoses utan att man genomfor en så betydande centralisering av beslutsfunktioner som föreslås i propositionen. Det kan ske genom att det för varje region inrättas en regional samrådsnämnd, med ledamöter valda av de i regionen ingående enheternas styrelser och med uppgift att framlägga förslag till utnyttjande av de för regionen gemensamma utbildningsresurserna. De regionala nämnderna bör icke avge självständiga anslagsframställningar men har givetvis möjlighet att hos regeringen aktualisera förslag till utbyggnad av utbildningen inom regionen. I propositionen föreslås att de regionala styrelserna skall få en majoritet av ledamöter som hämtas utanför högskoleväsendet. Dessa företrädare för allmänintressen skall enligt propositionen utses av dels regeringen, dels kommunala organ inom vederbörande högskoleregion. När det gäller den senare kategorin hänvisas till länsstyrelserna som en tänkbar valkorporation efter en eventuell reformering av dessa i enlighet med länsberedningens förslag. Detta lider emellertid av stora brister. I stället för att låta regionens invånare självständigt utse ledamöter i länsstyrelserna föreslås en ordning där bl.