mot · FY021693 · 1975-01-27 00:00:00 — av och fru om åtgärder mot ungdomsarbetslösheten. Bristen på arbete, som karakteriserat , har drabbat ungdomarna särskilt hårt. Arbetskraftsundersökningarna visar att den relativa arbetslösheten för män och kvinnor mellan var 5 och , när det var bättre tider . Båda dessa noteringar är ungefär dubbelt så höga som motsvarande siffror . Särskilt hög är arbetslösheten för de unga kvinnorna. De äldres situation på arbetsmarknaden liksom de speciella problem som är förknippade med kvinnornas inträde i arbetslivet har rönt betydande uppmärksamhet. De arbetssökande har däremot visats alltför litet intresse. Det verkar inte heller särskilt förhoppningsfullt för denna grupp när arbetsmarknadsministern i propositionen 1, bilaga 13, kort och gott konstaterar att det kommer att bli fortsätta svårigheter för ungdom att få arbete under återstoden av 70-talet. En av de grundläggande orsakerna till den stora ungdomsarbetslösheten är bristen på kontakter mellan skola och arbetsliv. Det svenska utbildningssystemet har i alltför liten grad varit anpassat till de realiteter som gäller på den svenska arbetsmarknaden, vilket i sin tur har gett en obalans mellan arbetsgivarnas efterfrågan på viss typ av utbildad arbetskraft och den arbetssökande ungdomens faktiska utbildning. Detta har sin grund i följande: Eel inriktning på utbildningen. För mycket teori och för litet praktik. Brister i yrkesvägledningen och arbetsmarknadsinformationen. Brist på information till arbetsgivarna om utbildningsvägar m. m. De åtgärder som vidtagits för att stävja ungdomsarbetslösheten har i huvudsak berört platsförmedling, beredskapsarbeten samt stimulansbidrag med den s. k. femkronan. Vissa av dessa har blivit bra instrument för att nå de arbetslösa med vettig sysselsättning men knappast varit av sådan karaktär att de har kunnat ge framtida trygghet och bättre balans på arbetsmarknaden. Således har utbildningen inte nämnvärt förändrats med hänsyn till situationen på arbetsmarknaden. Ungdomarna själva har däremot märkt faran av vissa utbildningsvägar, vilket resulterat i dramatiska förändringar när det exempelvis gäller tillströmningen till Åtgärder inot ungdomsarbetslösheten kan framför allt vara av två skilda slag: dels åtgärder i syfte att förebygga sociala problem genom att hjälpa ungdomar med anpassningssvårigheter och/eller för kort och inte yrkesinriktad skolgång, dels åtgärder i syfte att underlätta inträdet på arbetsmarknaden för de färdigutbildade som kanske är felutbildade i förhållande till arbetsmarknadens krav och förutsättningar. Beträffande åtgärderna för att nå dem med avbruten skolgång visar länsarbetsnämndernas rapporter att dessa utgör en förhållandevis stor grupp. För att en gång för alla nå den här gruppen med ungdomar, som kanske också har svårare än andra att tillgodogöra sig information om de möjligheter som finns om hjälp på arbetsmarknaden, är det nödvändigt att tillgripa en omfattande uppsökande verksamhet. På de ställen där man försökt med denna verksamhet har den utfallit mycket väl. Med anledning av detta är det desto märkligare att departementschefen i propositionen 1975:1, bilaga 10, så kallsinnigt behandlat äskanden i just detta avseende. Departementschefen föreslår att endast hälften av de begärda medlen, som enligt SÖ:s beräkningar skulle kunna räcka till att nå två tredjedelar av de 21 000 16-åringar som inte söker eller inte kan antas till gymnasieskolan, skall utgå. Med hänsyn till den stora ökning av anslagen som krävs för att enbart tillgodose SÖ:s äskanden bör det vara rimligt att utarbeta ett program, som sträcker sig över flera budgetår, för att bygga ut den uppsökande verksamheten. Denna bör inriktas på att nå alla som efter avslutad skolgång inte påbörjat andra studier eller börjat förvärvsarbeta, för att arbetsförmedlingen skall kunna kontakta och erbjuda dem fortsatt utbildning eller ett arbete. Målet bör vara att de ungdomar som inte kan få arbete efter avslutad skolgång skall få möjlighet antingen till fortsatt utbildning eller en praktikplats. Detta bör också gälla alla - således även dem som avbrutit sin högre utbildning. Åtgärderna för att underlätta inträdet på arbetsmarknaden för de färdigutbildade är viktiga. Den misstro mot samhället och utbildningsapparaten som uppstår då en färdigutbildad efter stora ansträngningar är redo att gå ut i arbetslivet, men då upptäcker att hans insatser i alla fall för stunden kan synas vara oönskade, är allvarlig. Risken att många skall hamna i den situationen är också stor, eftersom undersökningar visar att längden på utbildningen efter den obligatoriska skolan inte alls avgör om man får arbete eller inte. Ökade möjligheter till en till arbetsmarknaden anpassad yrkesutbildning måste skapas. Detta gäller för övrigt också de långtidsutbildade. Genom felutbildning, som i sin tur kräver omskolning, går stora resurser till spillo. Bristen på praktikplatser och därmed brist på erfarenhet från arbetslivet inför det definitiva inträdet på arbetsmarknaden har länge varit ett stort problem. I budgetpropositionen framhåller föredragande statsrådet att de myndigheter som anser sig kunna ta emot flera praktikanter skall göra framställning om medelsförstärkning. För att verkligen skapa fler praktikplatser krävs dock att ansvariga departement tar initiativ till att i samråd med berörda myndigheter studera de förslag som statens personalnämnd i en utredning presenterade. Utredningen visade att det skulle vara möjligt att erbjuda ca 3 000 praktikplatser inom statsförvaltningen. Det finns också ett stort behov av fler praktikplatser inom näringslivet. bör ta initiativ till överläggningar med arbetsgivare också på den privata sektorn i syfte att få ett program för tillskapandet av fler praktikplatser. För skoltrötta ungdomar kan yrkesutbildning och inskolning på en arbetsplats vara ett attraktivt alternativ. Yrkesskolor inom företag bör få samhällets stöd och stimuleras att öka sin intagning. En förebyggande åtgärd i syfte att minska antalet felutbildade är givetvis att anordna en effektiv studie- och yrkeslivsorientering. Dess värre finns det en hel del brister i dagens syo-verksamhet. Grundläggande måste vara att varje elev på högstadium i gymnasieskolan eller inom den postgymnasiala utbildningssektorn är medveten om förhållandena på arbetsmarknaden men också äger kunskap om vad som gäller för enskilda yrken. Detta förutsätter en utökning av den individuella yrkesorienteringen. Varje elev skall kunna få besked om vilken utbildning som krävs för ett visst yrke, vilka arbets- och verksamhetsområden ett yrke omfattar, vilka inkomstförhållanden som kan förväntas samt om hur framtidsutsikterna ter sig. Dagens yrkesvägledning i gymnasieskolan bygger fortfarande på principen att det är eleven som skall ta kontakt med vägledaren och inte tvärtom. Med övergången från det gamla systemet med yrkesvalslärare till det nya syo-programmet försvann den personliga kontakten mellan vägledare och elev. Detta är ytterligare en anledning till att varje elev på gymnasiet med viss regelbundenhet bör kontaktas av och få samtal med vägledaren om inriktning av studier och information om arbetsmarknaden. Ett minimikrav borde vara att en elev på gymnasieskolan som avser att avbryta sina studier före avbrottet har samtal med vägledare. För att underlätta syo-verksamheten borde också informationen till eleverna ges . Denna upplysningsverksamhet måste ske i fast samverkan mellan arbetsmarknadsmyndigheterna, skolan, hemmen, näringslivet och de fackliga organisationerna. Skolans yrkesvägledning bör omfatta även den internationella arbetsmarknaden, vilken är ett attraktivt alternativ för många, inte minst som ett led i en utbildning. I detta sammanhang är det också av värde att arbetsmarknads- och utbildningsmyndigheterna informerar arbetsgivarna om den högre utbildningens innehåll. Även information om AMS beredskapsarbeten behövs eftersom de som utfört sådana kan nedvärderas av många arbetsgivare. Den ökade informationen till arbetsgivarna skall också ses i det sammanhanget att arbetsgivarna får allt fler uppgifter och pålagor från myndigheterna i syfte att underlätta arbetsförmedling m. m. Det föreligger exempelvis ett utredningsförslag som innehåller krav på obligatorisk platsanmälan för arbetsgivarna till arbetsförmedlingarna. Denna utveckling borde också rimligtvis innebära att även myndigheterna i större utsträckning än tidigare åtar sig att informera arbetsgivarna om utbildningsvägar etc. En grupp ungdomar som har speciella problem när det gäller möjligheterna att få arbete är de nyutexaminerade akademikerna. För vissa kategorier gäller arbetslöshetstal på bortemot efter examen. Att akademikerna inte utgör en i absoluta tal dominerande grupp bland de arbetslösa ungdomarna får inte utesluta effektiva åtgärder för denna grupp på arbetsmarknaden. Med tanke på de betydande ekonomiska satsningarna på den högre utbildningen, av såväl den enskilde som samhället, är det synnerligen väsentligt att de nyutexaminerade efter examen erhåller ett meningsfullt arbete. Att det utexamineras omkring 15 000 akademiker varav bara en tredjedel från yrkesinriktade studier mot 5 000 samt att det var omkring 6 000 arbetslösa akademiker i måste rimligtvis påverka arbetsmarknadspolitiken. Arbetsförmedlingen för akademiker måste få fler och bättre utbildade förmedlare för att man bl. a. skall kunna satsa mer på den aktiva platsackvisitionen. Denna verksamhet borde, som det offensiva vapen det nu är, även i arbetsförmedlingens arbete framstå som den effektivaste åtgärden att förmedla arbetstillfällen. Att förmedlingen av arbetsplatser blivit en högre prioriterad åtgärd inom arbetsmarknadspolitiken bör kunna tillgodose kraven på en intensifierad platsackvisition. Dock är det angeläget att akademikerna och andra speciellt utsatta grupper relativt sett skall kunna få viss särbehandling. Även den datateknik som behandlas i propositionen och dess förtjänster i arbetsförmedlingens arbete bör underlätta arbetet att klara också vissa gruppers speciella problem. Studievägledningen på högskolorna behöver ökade resurser så att den också kan svara för information om arbetsmarknaden. Det nuvarande systemet med studievägledning utan arbetsmarknadsinformation och yrkesvägledning bör utbyggas till ett postgymnasialt syo-program. Den komplettering av studievägledarnas utbildning som skall ske bör efterföljas av en ökning av antalet veckotimmar för studievägledarens arbete. bör studievägledartjänsterna bli fasta heltidstjänster. Åtgärder av detta slag är nödvändiga inte mint p. g. a. de nya grupper som kommer till högskolorna som resultat av satsningen på vuxenutbildningen. Beredskapsarbeten för akademiker, som ligger någorlunda i nivå med utbildningen och som ger god praktik, måste bli ett permanent inslag i arbetsmarknadspolitiken, så länge den öppna marknaden inte ställt om sig till den nya situation som akademikerexplosionen medfört. De får dock inte ges en sådan omfattning och inriktning att de ersätter fasta tjänster som annars skulle ha inrättats. Alltför många ungdomar kan ej erhålla ersättning från arbetslöshetskassorna till följd av att krav för medlemskap ställs på att de skall ha haft arbete . Nyutbildade som saknar arbete är då hänvisade till kontant arbetsmarknadsstöd, vilket ger en mindre ersättning än arbetslöshetskassorna. Det är således även från denna synpunkt viktigt att riksdagsbeslut om införande av en allmän arbetslöshetsförsäkring realiseras. Situationen för de arbetslösa ungdomarna förvärras ytterligare av att inte endast myndigheterna utan också löntagarorganisationerna och arbetsgivarna varit alltför passiva. Även om vissa organisationer, t. ex. , har speciella yngre-förbund, så innebär den dåliga ungdomsrepresentationen i löntagarorganisationerna att ungdomsarbetslösheten måste särbehandlas av politikerna. Med tanke på den sociala kräftgång som hotar vid arbetslöshet får vi aldrig acceptera ett samhälle som inte kan erbjuda arbete under rimliga former åt färdigutbildade, kanske skuldsatta, ungdomar. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att hos regeringen begär att ett program för uppsökande verksamhet utarbetas med syfte att nå alla som efter avslutad skolgång inte påbörjat andra studier eller börjat förvärvsarbeta, 2. att hos regeringen begär att överläggningar inleds med arbetsgivare, såväl inom den offentliga som inom den privata sektorn, i syfte att skapa ytterligare praktikplatser för ungdom, 3. att hos regeringen begär att ökad information om utbildningsvägar, AMS-verksamhet för arbetslös ungdom m. m. tillställs landets arbetsgivare. () ()