mot · FY021671 · 1975-01-01 00:00:00 — av herrar och om löntagarsparande i företagen. Finansieringsfrågorna har länge tillhört de mest brännande problemen i näringslivet. Orsakerna kan bl. a. sökas i kraven på allt större kapitalinsatser i varje enskilt företag och de hårda kreditrestriktionerna. Svårigheterna är särskilt stora när det gäller anskaffningen av riskvilligt kapital. Lägre lönsamhet ger företagen mindre möjligheter att finansiera nyinvesteringar med eget kapital. Det innebär i sin tur att många företag får minskade möjligheter att ra risker vid investeringar i nya anläggningar och försäljningsåtgärder. Grunden för expansion rycks därmed undan. Sådana företag får också sin handlingsfrihet gentemot utomstående finansiärer beskuren. Det är därför angeläget att ta till vara olika möjligheter att öka företagssparandet och tillgången på riskvillig kapital. En sådan möjlighet är att försöka stimulera de löneanställda att låta en del av sina löner (i första hand löneökningar) stå kvar i företagen. Denna effekt kan uppnås genom att beskattningen lindras för belopp som löntagare avsätter för dessa ändamål, varvid staten garanterar insatserna mot förlust. bör ett sådant system med lönsparande i företagen kunna bidra till väsentligt ökad arbetstrygghet och snabbare ökning av anställningsförmånerna. Ett allmänt omfattat löntagarsparande i företagen skapar också förutsättningar att på åstadkomma en förändring av ägarstrukturen i riktning mot de mångas ägande, inflytande och även bestämmande. En avgörande svaghet hos det kapitalistiska systemets sätt att fungera skulle därmed undanröjas. Med en sådan förändring påverkas också förmögenhetsfördelningen i utjämnande riktning, och en större rättvisa uppnås i beskattningen. Olika tekniska lösningar är givetvis tänkbara. En möjlighet är att låta de anställda köpa aktier i företagen, en annan är att ge möjligheter till avsättningar till särskilda personalfonder och en tredje att använda sig av reverser eller andra individuella skuldförbindelser. Alla dessa lösningar har sina speciella för- och nackdelar. Det är t. ex. inte lyckligt om den anställde riskerar att förlora sina sparade medel genom att det företag där vederbörande arbetar, exempelvis som en följd av en ogynnsam näringspolitik, får en otillfredsställande utveckling. Det är heller ej önskvärt att ett sådant sparande ger en bindning till företaget, vilket är en nackdel vid eventuellt byte av arbetsplats. En annan negativ faktor är att aktieköp alltid medför en viss risk för kursförluster, även om man utnyttjar olika former för riskspridning. Det bör emellertid gå att komma förbi dessa svårigheter om man på grundval av en särskild lagstiftning om löntagarsparande och löntagarägande kan få till stånd överenskommelser mellan anställda och ägare i förelag, som ger de anställda rätt att låta viss del av dem tillkommande lön innestå i företaget mot utfärdandet av depositionsbevis. Beloppet bör maximeras per person och år för att högre inkomsttagare inte skall få särskilda favörer. Depositionsbevis till lägre belopp än maximum kan däremot utbjudas, beroende på företagets bedömning av sitt finansieringsbehov (det finns givetvis ingen anledning att i det enskilda fallet överkapitalisera företagen på denna väg). Till maximum bör knytas statliga stimulans- och trygghetsåtaganden. På detta sätt outtagen kon tantlön behöver vid taxering endast upptagas som inkomst till (ev. annan procentsats), varjämte vid förfallotidpunkten hela det utfallande beloppet är skattefritt. På samma sätt beskattas årsräntor som läggs till kapitalet i stället för att utbetalas endast till . Ackumulerade räntor förfaller till betalning med depositionsbeviset. Depositionsbevisen och därå upplupen, innestående ränta förfaller till betalning eller konvertering till deposition på en ny tioårsperiod. Härigenom erhålles ett långsiktigt sparande, som dels är av värde för den mindre företagsamhetens finansiering, dels möjliggör en omfördelning av individens inkomster mellan mer och mindre produktiva levnadsåldrar. Vid tioårsperiodens slut utbetalade belopp är således i sin helhet skattefria. Löntagaren kan ej direkt disponera sina mot depositionsbevis insatta pengar under tioårsperiodens förlopp. Skulle inlösenskyldighet för företaget föreligga, kunde ju pengarna av denna anledning ej disponeras långsiktigt. Den som slutar sitt arbete i ett företag skall emellertid ej behöva ha sina pengar innestående där. skall inte det faktum att man lämnar ett arbete medföra särskilda favörer. Under normala förhållanden skall därför den anställde i sådana fall ha rätt och skyldighet att deponera sina bevis i ett särskilt, av staten inrättat och finansierat mellaninstitut, som utfärdar ett intyg (i någon mån motsvarande försäkringsväsendets fribrev). Detta, som löper vidare till den ursprungliga förfallodagen och på samma villkor som det ursprungliga depositionsbeviset, kan antingen behållas av den tidigare anställde till löptidens slut och därvid inlösas (detta torde bli normalt i de fall då bevisen inlämnas med anledning av att innehavaren går i pension) eller också utnyttjas som likvid vid förvärv av depositionsbevis i det företag där löntagaren börjar sin nya anställning. kommer på så sätt att fungera som ett slags clearingorgan åt löntagarsparare som byter jobb. Då innehavare av depositionsbevis avlider förutsättes däremot mellaninstitutet på begäran av arvingarna inlösa beviset kontant till dess aktuella värde, varefter institutet inträder som ensam fordringsägare mot det företag som utfärdat depositionsbeviset. En förutsättning för att detta system skall kunna fungera är emellertid att staten ställer en garanti för värdet av depositionerna plus upplupen, reinvesterad ränta över tioårsperioden, ökad med en index motsvarande den genomsnittliga värdetillväxten i svensk industri och handel. Därigenom får anställda även i företag med svag lönsamhet delaktighet i värdetillväxten inom näringslivet i dess helhet. Företaget har emellertid endast skyldighet att inlösa andelarna med det för det egna företaget gällande andelsvärdet. Skillnaden mellan det egna substansvärdets tillväxt och genomsnittet för svensk industri och handel erlägges, om det sistnämnda är högre än det förstnämnda, av staten. Sådana åtaganden är så mycket mera motiverade som staten löper samma risk genom att ge lån direkt till företagen: via företagarföreningar, speciella branschinstitut etc. För att undvika onödiga förluster för statsverket förutsättes staten via de auktoriserade revisorerna i företagen utöva en viss kontroll på att kapitalökningar genom löntagardepositioner ej sker i dåligt konsoliderade eller insolventa företag. Statsgarantin synes också vara motiverad genom det de facto-ansvar som staten anses ha gentemot bankernas insättare; den omständigheten att medlen kanaliserats direkt till näringslivet behöver härvidlag inte innebära någon utslagsgivande skillnad. En sådan åtgärd förefaller f. ö. minst lika motiverad som de efterhandsåtaganden av garantikaraktär staten eller kommuner med statens medgivande gjort i fråga om vissa bostadsrättsorganisationer. En statlig garanti gör också depositionsbeviset likvidare i den anställdes hand. Depositionsbeviset kan således utnyttjas som en förstklassig säkerhet för ett bankån. skulle också gentemot allmänheten kunna erbjuda belåning av depositionsbevisen. Beroende på företagets behov och intresset bland de anställda kan depositionsbevis emitteras ett eller i råd. Vissa möjligheter kan finnas att, genom generella direktiv från , i penningpolitiskt syfte öka eller minska benägenheten att emittera respektive teckna depositionsbevis. Depositionsbevisen förutsättes löpa med en ränta som delar räntemarginalen mellan högsta inlåningsränta och tillämplig utlåningsränta lika mellan långivaren och låntagaren; eventuellt föreligger förutsättningar för staten att även därur ta ut en mindre garantiprovision. Depositionsbevisen skall vara förknippade med ägarin fly tande och rätt till andel i företagets substanstillväxt. Däremot torde en andel i redovisad vinst ställa sig skäligen meningslös, eftersom dubbelbeskattningen även av mindre företag normalt medför att dessa ej uppvisar vinst, utan möjligen variabel lön för företagets ägare där denne/dessa arbetar i bolaget. Andelen i företagets substansvärde bestäms på följande sätt: Storleken av bolagets behållna egna nettokapital efter avdrag för skatt beräknas och fördelas på antalet förefintliga aktier. De insatta medlen tillföres därefter ägarkapitalet, varvid andelsrätten uttryckes antingen genom att äldre aktier/andelar uppskrives till sina verkliga värden eller (och hellre) genom att andelsbevisen åsättes ett lägre nominellt värde, som framräknas genom avdrag av överparivärden. Exempel: Det behållna egna kapitalet 31/12 är , fördelat på 1 000 aktier om nominellt . En aktie om nominellt . är alltså värd . Den som tecknar depositionsbevis för . får då 6 andelsrätter om nominellt likaledes , men med ett verkligt värde på . var, dvs. (i exemplet har hänsyn ej tagits till utspädningseffekten av kapitaltillskottet, något som beror av emissionens totala storlek). Vid bestämningen av nettokapitalet inför följande årsskifte deltar därefter de nytillkomna andelarna på lika villkor med äldre aktier och andelar. Om ett system sådant det här skisserats kommer till användning, bör emissionerna företrädesvis förläggas till den tidpunkt då bokslutet tidigast kan föreligga färdigt. Det övervärde som kan och bör - tillkomma andelsrätterna över åren, som en konsekvens av företagets substanstillväxt, kommer således den anställde till godo. Denna värdestegring förutsättes dock ej garanterad av staten; detta vore knappast ens möjligt, eftersom värdet kan fluktuera upp och ned från det ena året till det andra. Dessutom skulle incitamentet att göra en så god insats som möjligt för företaget gå förlorat om inte värdet av den egna insatsen åtminstone till någon del påverkade sparanderesultatet. I stället garanteras en värdetillväxt av det deponerade, motsvarande den genomsnittliga tillväxten i industrins och handelns företag. Skulle sistnämnda värde visa sig vara högre än tillväxten i det individuella företaget, skall staten på förfallodagen utbetala mellanskillnaden. Rätten att utöva rösträtt på bolagsstämma bör relateras till de nyssnämnda reglerna för att beräkna det egna kapitalets storlek. Andelsrätter skall således i en rad fall jämställas med preferensaktier. För att genomföra en reform av denna typ krävs därför en rad ändringar i aktiebolagslagen. Man måste i det sammanhanget avgöra vilka kategorier och storlekar av företag som skulle falla under de särskilda reglerna för löntagarsparande och löntagarägande i företagen. Möjligheter skall finnas att vid utgången av en tioårsperiod erbjuda konverteringen av förfallna depositionsbelopp (inklusive eller exklusive ränta) till en ny depositionsperiod. Med hänvisning till vad som har anförts i motionen hemställer vi att hos regeringen anhåller om förslag till lagstiftning om löntagarsparande och löntagarägande i företagen, vilket grundar rätt för de anställda att på fördelaktiga villkor få ut en del av sin arbetsersättning i form av andelsrätter (depositionsbevis) i det egna företaget, i enlighet med vad som har anförts i motionen.