mot · FY02714 · 1975-01-23 00:00:00 — av m. fl. om skattelättnader i vissa stödområden. Norrlandspolitik kan sägas vara en form av regionalpolitik. Detta senare begrepp är förhållandevis nytt i samhällsdebatten. I sak har emellertid olika slag av regionalpolitik bedrivits i vårt land sedan urminnes tid. Det räcker med att erinra om de medeltida stadsprivilegierna, enligt vilka handel och hantverk var näringar som var förbehållna städernas invånare, och om det bottniska handelstvånget, enligt vilket all handel på bottenhavets och bottenvikens kuster måste gå via . I samma anda framhöll socialdemokraterna i Samordnad näringspolitik att "huvuduppgiften för en sådan lokaliseringspolitik bör främst vara att uppmuntra till en koncentrering av näringslivet till de expansiva områdena i landet". har den offentliga sektorns utveckling kommit att betyda alltmer för utvecklingen i olika regioner. I stort sett har denna utveckling - som styrts av den socialdemokratiska regeringen - inneburit en ständigt fortgående koncentration och specialisering. Därmed har man ansett sig kunna vinna större effektivitet inom varje särskild del av den offentliga sektorn. Den sammanlagda regionalpolitiska effekten av åtgärderna inom olika sektorer har dock inte uppmärksammats förrän och skulle inte alls ha beaktats, om inte de borgerliga partierna fört fram medborgarnas krav på en ändring av den socialdemokratiska politiken. Regionalpolitiken bör ge en ram för samhällets åtgärder. Man måste med andra ord inför varje beslut angående den offentliga sektorn och inför varje åtgärd som påverkar det enskilda näringslivets utveckling fråga sig vilka regionalpolitiska följder man har att vänta. Dessa måste sedan bedömas utifrån en klart formulerad regionalpolitisk målsättning. Den regionalpolitik vi för kommer framför allt att påverka samhällsstrukturen på lång sikt. Då vi inte med säkerhet kan förutse kommande generationers värderingar, bör regionalpolitiken syfta till att utveckla ett valfrihetens samhälle. Människorna bör kunna välja att bo i en storstad eller i en medelstor eller mindre ort eller i glesbygd. Människorna bör kunna välja mellan olika bostadsformer. Människorna bör kunna välja mellan olika yrken och arbetsgivare. De bör kunna träffa sitt val i förvissningen att kunna komma i åtnjutande av en god social service, bl. a. i fråga om utbildning och vård. Valfriheten kan givetvis aldrig bli fullständig. Man kan inte på en gång välja bosättning i ett glesbygdsområde och utnyttja storstadens rikt differentierade arbetsmarknad. Regionalpolitiken bör inte desto mindre syfta till att ge varje medborgare så rika urvalsmöjligheter som möjligt. I ett avseende kan vi förutse människornas framtida värderingar. Hastiga omvälvningar och stora befolkningsomflyttningar skapar alltid sociala problem. Samhällsstrukturen bör därför vara sådan att samhället har en stor inneboende stabilitet. Självfallet måste fortlöpande strukturförändringar i samhällslivet accepteras. Men en ambition bör vara att söka så förändra själva förändringen att omdaningen leder till i stället för bort från ett samhälle av det slag vi önskar. Samhället måste t. ex. kunna klara av de nödvändiga omställningarna inom näringslivet utan att detta behöver leda till stora omfördelningarav befolkningen. Regionalpolitiken bör därför styra näringslivets utveckling i sådana banor att alla människor får kontakt med väl differentierade arbetsmarknader med goda utvecklingsmöjligheter. Endast därigenom kan samhället garantera människorna trygghet i boendet. För att uppnå de regionalpolitiska målen är det nödvändigt att sträva efter en så geografiskt spridd företagsamhet som möjligt. Det behövs ett nät av tätorter, som kan utgöra en tillräcklig grund för att tillgodose kraven på en allsidig samhällsservice. I detta syfte är det erforderligt att samhället anger en ortsklassificering, men denna får inte betraktas som något given. Detsamma gäller de av statsmakterna uppställda befolkningstalen. Statsmakterna måste stå öppna för att ändringar kan komma att bli erforderliga. Inte minst kommunernas uppfattning måste här få stor betydelse. När det gäller medlen för regionalpolitiken bör strävan vara att söka finna generella och anpassningsbara lösningar i stället för speciella som medför godtycke och byråkratiskt krångel. Regionalpolitiken bör ta marknadsekonomin i sin tjänst. Marknadshushållningen ger samhället möjlighet att styra utvecklingen utan att tillgripa en för vår demokrati främmande detaljreglering av enskilda och företag. Den offentliga sektorns ökade betydelse för sysselsättningen gör en decentralisering av statligt beslutsfattande och statlig verksamhet särskilt angelägen. Den koncentration av beslutsfattandet i samhället som socialdemokratin genomdrivit går stick i stäv med samma partis då och då uttalade regionalpolitiska ambitioner. Den koncentration av beslutsfattandet som skett gäller såväl det politiska som det administrativa beslutsfattandet i samhället. Socialdemokratisk politik leder till en allt starkare samhällsmakt där besluten förs från den enskilda människan till det offentliga. Koncentrationen av det politiska beslutsfattandet kan sålunda endast motverkas genom en ny politik som syftar till ökat beslutsutrymme för den enskilde. Vi menar att det vore mycket värdefullt om vissa beslut om regionalpolitisk! stöd kunde decentraliseras till länsstyrelserna. Länsstyrelserna bör inom vissa givna ramar själva få fatta beslut om beviljandet av lokaliseringslån och lokaliseringsbidrag. En försöksverksamhet av denna innebörd bör startas i Norrlandslänen. Servicenäringarna (tjänstesektorn) har betytt mest för storstädernas framväxt, medan varuproduktionen har ökat sin betydelse för sysselsättningen i många andra delar av landet. En gynnsam allmän näringspolitik som bryter den nedåtgående trenden för sysselsättningen inom industrin kan således betyda särskilt mycket för det s. k. stödområdet. Viktigt är enligt vår mening att man i större utsträckning än litar till generella metoder, som medför en sänkning av näringslivets kostnader och ökar dess konkurrensmöjligheter. Ett exempel utgör skattelättnader, som är enkla att tillämpa och som inte snedvrider konkurrensförhållanden. Vissa delar av landet har högre byggnads- och uppvärmningskostnader på grund av ett hårdare klimat. Dessa merkostnader bör utjämnas genom fördelaktigare avskrivningsregler vid beskattningen, av fastigheter. Det regionalpolitiska stödet bör dessutom i högre grad än nu är fallet ge stöd åt sysselsättningen i stället för att förbilliga kapitalanskaffning. Vi anser därför att löneskatten i stödområdet, framför allt i det inre stödområdet, bör avvecklas. Som det nu är samlar man in pengar från t. ex. jordbrukare och mindre företag, varpå man delar ut dessa pengar med punktvisa stödåtgärder till ofta större företag. Denna politik är inte tilltalande. Jordbruk och skogsbruk liksom mindre företag i övrigt utgör basen i ett verkligt decentraliserat näringsliv. De mindre företagens betydelse för en spridd bebyggelse och för möjligheterna att uppnå differentierade arbetsmarknader även i mindre orter gör att dessa företag bör främjas av samhällets näringspolitik i stället för att som är fallet diskrimineras. Det finns skäl att också i vårt land överväga skattesänkningar av det slag som tillämpas i och . I kan den som inom det s. k. utvecklingsområdet grundar ny produktionsinrättning eller utvidgar sin verksamhet beviljas skattelättnader . Man får fullständig frihet i fråga om avskrivningar. Man kan befrias från förmögenhetsskatt. Om verksamheten är belägen längts upp i norr har man, utöver fri avskrivningsrätt, ett extra årligt avdrag om på anläggningstillgångarna. I finns ett annat register av allmänna skattepolitiska stödåtgärder. Företagare i hela landet, oavsett var de bedriver sin verksamhet, har möjlighet att göra omfattande fondavsättningar för senare investeringar inom nordnorskt näringsliv. Dessa avsättningar är mycket gynnsamt behandlade från skattesynpunkt. På investeringar i gäller särskilt förmånliga avskrivningsregler. Vi anser att det system av regionalpolitisk! motiverade skattelättnader som tillämpas i är särskilt attraktivt då det gynnar nyföretagande och de mindre företagen. minskade glesbygdens befolkning med i runda 'al en halv milion människor. som arbetstillfällena inom jord- och skogsbruk blev färre, expanderade industri- och servicenäringarna framför allt i tätorterna. Vissa delar av glesbygden har nått så låga befolkningstal att de flesta samhällsfunktioner omöiliggiorts - begreppet avfolkad bygd är här relevant. Inte minst i finns många exempel härpå. I strävandena att hejda den olyckliga utarmningen av vår landsbygd intar jordbruket helt naturligt en nyckelroll. Jordbruk och skogsbruk utgör basen för samhällsaktiviteter på landsbygden. Jordbruket garanterar en viss befolkningsnivå i fråga om fast boende befolkning och är som skapare av vårt kulturlandskap också en förutsättning för övrig bosättning. En bygds möjligheter att fungera som en god miljö för expanderande näringar av alla slag förbättras genom ett livskraftigt jordbruk. Jordbruket är således en grund också för andra regionalpolitiska insatser. Lantbrukets och lantbruksföretagens miljö och utvecklingsmöjligheter är beroende dels av naturgivna förhållanden, dels av människans eller samhällets beslut och åtgärder. Jordbrukspolitiken är av central betydelse. En aktiv jordbrukspolitik bör ha till syfte att till för samhället minsta möjliga kostnad producera livsmedel för det egna landets behov och därvid tillförsäkra lantbrukarna en inkomst och levnadsstandard som är jämförlig med andra grupper i samhället. Detta är innebörden av jordbrukspolitiska beslut. Härtill måste läggas kravet att jordbrukspolitiken utformas med hänsyn till den centrala uppgift jord- och skogsbruket har från regionalpolitisk synpunkt. Dagens jordbrukspolitik bygger bl. a. på uppfattningen att betydande resursöverföringar skall kunna göras från lantbrukssektorn - främst då resursen arbetskraft, men även kapital och i rätt stor utsträckning mark. Överföring av mark kan ske genom exempelvis skogsplantering på åkrar och exploatering av mark för bebyggelse etc. Emellertid har efterfrågan på jordbruksprodukter, bl. a. beroende på knapphet av livsmedel utomlands, förändrat förutsättningarna för jordbruksnäringen även i vårt land. Det är inte längre försvarbart att göra några resursöverföringar från jordbruket. Snarare är det nu aktuellt att tillföra jordbruket resurser. Härvid måste planeringen ta sikte på att bevara odlingsvärd åkerjord för fortsatt jordbruksdrift samt i hög grad bevara ägandet av jordbruksmark i bondehand. Ett naturligt samband mellan brukande och ägande måste alltjämt vara grunden för vårt jordbruk. Åtgärder till stöd för en sådan utveckling kan åstadkommas genom bl. a. skattelagstiftningens utformning. Stimulansåtgärder för att vid sidan av de tunga produktionsgrenarna inom jordbruket skapa utrymme för en mera mångfasetterad och differentierad produktion baserad på jordbruk bör eftersträvas. Härvid skall satsningar göras för att anpassa och utveckla jordbruksprodukter för vidare industriell användning. Framställningen av protein, baserad på inhemska råvaror, är ett angeläget forskningsområde, som, om framgång nås, kommer att binda avsevärda arealer. Ett för i synnerhet de spannmålsodlande lantbruken besvärande problem är den över året mycket ojämna sysselsättningen. Denna fråga kan lösas genom att man skapar sysselsättningar såväl inom ramen för det egna jordbruksföretaget som utanför detta men i den egna bygden. För att möjliggöra sysselsättning utanför det egna företaget erfordras en näringspolitik som stöder och stimulerar mindre och medelstor industri, vilken är mer eller mindre ortsbunden. Inom ramen för jordbruksföretagen borde det i stor utsträckning vara möjligt att tillgodose tätortsbornas ökade fritidsaktiviteter i form av fritidsbebyggelse, service m. m. Jordbrukets möjligheter att tillhandhålla detta är stora, om tillfällen till en gles fritidsbegyggelse ges. Nuvarande lagstiftning ger inte endast små möjligheter härtill, den försvårar dessutom genom att föranleda ett byråkratiskt krångel som är avskräckande för enskilda jordbrukare. Möjligheter bör öppnas för begränsad fritidsbebyggelse i anslutning till befintlig gårdsbebyggelse. Även skattelagstiftningen måste utformas på ett sådant sätt att en sådan utveckling befordras till nytta för både landsbygden och dem som är bofasta i tätorterna. Då samhället i vid mening satsar på miljövård och denna miljövård i många avseenden innebär landskapsvård, är det angeläget att sambandet jordbruk-miljövård blir en realitet. I områden där samhället önskar vidmakthålla eller skapa en viss landskapstyp - och detta inte sker inom ramen för en normal jordbruksproduktion - bör denna landskapsvård erbjudas på orten verksamma lantbrukare. Härvid kan flera lösningar vara tänkbara, eventuellt med kontraktförfarande, ersättning för röjning, ersättning för mindre lönsamma alternativa brukningsmetoder m. m. En önskvärd och möjlig utveckling är att ett ökat permanent boende kommer till stånd på landsbygden av andra grupper än lantbrukarna. Den starka efterfrågan på ett eget hem och avståndstagandet från en i flera fall påtvingad bosättning i tätort styrker uppfattningen att fler människor önskar bo på landet. Den successivt förkortade arbetstiden ökar dessutom förutsättningarna för längre resor mellan bostad och arbetsplats. En ökad bosättning på landsbygden bör underlättas genom goda kommunikationer och god väghållning. Ett skogsbruk som håller en jämn, hög och värdefull virkesproduktion är av stort värde för vårt land både som garant för en livsvänlig miljö och som producent av en allt knappare industriråvara. Skogsavverkning och skogsförädling skapar många arbetstillfällen, vilka bl. a. på grund av sin belägenhet i glesbygd har stor regionalpolitisk betydelse. Intensifierade skogsvårdsåtgärder kommer även att ge många arbetstillfällen i glesbygd. Skogsbruket är också ett viktigt komplement till jordbruket då det kombinerade jord- och skogsbruksföretaget ger de däri verksamma möjlighet till sysselsättning året om. Utvecklingen av kombinerade enheter främjar sålunda tillkomsten av bärkraftiga jordbruksföretag. Ett ökat utnyttjande av skogen genom tillvaratagande av vad som betraktas som skogsavfall kan komma att öka behovet av arbetskraft inom skogsbruket. Oavsett en fortgående mekanisering av skogsbruket finns det också skäl att förmoda att i synnerhet skogsvårdsåtgärder inom överskådlig framtid till stor del kommer att utföras med arbetsinsats. Skogsbrukets och skogsindustrins betydelse för sysselsättningen gör skogsvårdspolitiken till en viktig del av regionalpolitiken. Under åberopande av det anförda hemställes att måtte ge regeringen till känna 1. att löneskatten skall avvecklas i det inre.stödområdet, 2. att skattelättnader av det slag som tillämpas i införes i enlighet med vad i motionen anförts, 3. att fördelaktigare avskrivningsregler vid beskattning av fastighet införes i Norrlandslänen. () i Agnäs PER () i Gäddvik GOTAB 75 8666 S 1975