mot · FY021872 · 1975-03-19 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1975:9 om reformering av högskoleutbildningen m. m. En reformering av den högre utbildningen är både nödvändig och angelägen. Men den gemensamma ledstjärnan för alla förändringar måste vara att det gäller att ge fler människor chansen till bättre utbildning, dvs. kvalitetsfrågorna måste tillmätas lika stor betydelse som kvantitetsfrågorna. Med den preciseringen kan instämma i de huvuduppgifter för reformarbetet som anges i propositionen. Däremot kan vi inte ansluta oss till en del av de konkreta förslag som framförs. Vi yrkar därför avslag på propositionen i vad avser generell antagningsbegränsning och regionstyrelser. En totalspärr strider mot den allmänna målsättningen att öpnna högskolan och är inte heller nödvändig från resurssynpunkt. Regionstyrelser innebär bara att ytterligare en förvaltningsnivå skjuts in mellan dem som är verksamma på utbildningsenheterna och dem som verkar på de centrala myndigheterna. För samarbetet mellan olika högskoleenheter räcker det med samrådsnämnder. När det gäller lokaliseringen av högskoleutbildningen bör permanenta resurser för universitetsutbildning även i fortsättningen koncentreras till nuvarande universitets- och filialorter. Utbyggnaden av högskoleutbildningen i stort måste också planeras så att verksamheten på filialorterna och vid universiteten i och ges tillfredsställande bredd och stadga innan en utbyggnad av nämnvärd omfattning kan ske på andra orter. I den mån tillströmningen till högre utbildning och hänsynen till filialerna medger det bör utbyggnad av kortare yrkesinriktad högskoleutbildning ske i , , och . Inga andra utbyggnadsorter bör utpekas . En råd viktiga principbeslut återstår. I motionen yrkas att de skall fattas av . Arbetet i organisationskommittéerna bör redovisas för . Det har länge varit uppenbart, att det finns behov av genomgripande reformer inom den högre utbildningen. Det gäller bl. a. att följa upp och låta de strävanden som ligger bakom 1960-talets stora förändringar på skolans område - bättre utbildningsmöjligheter för alla, jämställdhet mellan olika utbildningsvägar, vidgad social rekrytering till olika typer av utbildning etc. - komma till uttryck inom denna. Med införandet av och den sammanhållna gymnasieksolan har dessutom andra förutsättningar skapats för utbildningen vid universitet och högskolor som det uppstått nya behov av vidareutbildningsmöjligheter, t. ex. för eleverna på de yrkesinriktade gymnasielinjerna. Också den ökade tillströmningen till högre utbildning och en mer heterogen sammansättning av de studerande med avseende på ålder, bakgrund, studiemål och förkunskaper etc. gör ett brett reformarbete angeläget. Det gäller särskilt vid de fria fakulteterna, där huvuddelen av de eftergymnasialt studerande återfinns. För dessa fakulteters del innebar den snabba ökningen av antalet studerande stora påfrestningar. Den medförde bl. a. svårigheter att ställa kvalificerade lärår- och andra undervisningsresurser till förfogande i takt med den växande tillströmningen. Som en följd av detta sjönk både effektiviteten och kvaliteten i utbildningen. blev det alltmer uppenbart att det traditionella utbildningsutbudet vid de fria fakulteterna var alltför begränsat och ledde fram till yrkesområden utbildningsväsendet och den offentliga förvaltningen - som endast kunde ta emot en mindre del av de växande skarorna av nyutexaminerade. Genom nedgången i antalet nyinskrivna har visserligen trycket på de fria fakulteterna minskat. Problemen är därför inte lika akuta som . Men de grundläggande bristerna finns kvar, och det ökade inslaget av vuxenstuderande har i vissa avseenden gjort dem mer påtagliga. De åtgärder som vidtagits för att undanröja bristerna t. ex. PUKAS-reformen - har varit otillräckliga eller byggt på felaktiga premisser. Ett tredje skäl för en högskolereform är att det är nödvändigt att bryta den sociala snedrekryteringen till högre utbildning. En viss utjämning har visserligen skett, bl. a. som resultat av den ökade tillströmningen, men sociala faktorer spelar fortfarande stor roll för övergången till universitet och högskolor. Av tillgängliga undersökningar att döma går av ungdomar från socialgrupp III vidare till högre studier. Motsvarande andelar från socialgrupp II och I är 20 resp. . En grundläggande förutsättning för en jämnare rekrytering är enligt vår mening en fortsatt långsiktig expansion av den högre utbildningen. Det visar inte minst erfarenheterna i samband med den minskade tillströmningen till universitet och högskolor. Den har lett till att andelen nyinskrivna från socialgrupp III stagnerat och i vissa fall också minskat. Men för att bryta etablerade rekryteringsmönster räcker det inte med att bara skapa fler utbildningsmöjligheter. Den lärdomen kan dras av utvecklingen under 1950och 1960-talen. Mer generellt verkande åtgärder måste kompletteras med insatser som kan ha mer omedelbar effekt. Det gäller t. ex. åtgärder på det studiesociala fältet. Det gäller vidare utformningen av behörighets- och urvalsregler samt insatser för att göra utbildningen mer lättillgänglig för olika grupper. har utbildningsdebatten bl. a. präglats av en växande insikt om vikten av att bryta den nuvarande starka koncentrationen av utbildningsmöjligheter till ungdomsåren. I det sammanhanget har man talat om återkommande eller livslång utbildning. Tanken bakom de begreppen är att en individs utbildning inte behöver-eller ens bör - vara en tidsmässigt sammanhängande enhet som avslutas i och med inträdet i förvärvslivet. Den enskilde bör kunna återvända till utbildning av yrkesverksamhet eller arbete i hemmet och t. o. m. stimuleras att göra det. Att anpassa utbildningsväsendet till en sådan växling mellan studier och arbete är enligt vår mening ett fjärde viktigt skäl för en högskolereform. En konsekvent anpassning av utbildningsväsendet till en återkommande utbildning berör emellertid inte bara högskolan eller vuxenutbildningen. Den har - som påpekats i riksdagsmotioner och utredningsrapporter från - också vittgående konsekvenser för innehållet i och organisationen av och gymnasieskolan. Vi föreslår därför att i samband med beslutet om reformering av högskolan begär att en studiegrupp av parlamentariker, fristående forskare och personer verksamma inom skolan tillsätts för att granska hur en utveckling mot återkommande utbildning påverkar förutsättningarna och utformningen av och gymnasieskolan. En sådan studie skulle innebära en uppföljning på svenska förhållanden av de studier som utförts av t. ex. de internationella utbildningsorganisationerna. Av de fyra skäl som vi nu berört anser vi att en reformering av den högre utbildningen är både nödvändig och angelägen. Den gemensamma ledstjärnan för alla förändringar måste emellertid vara att det gäller att ge fler människor chansen till en bättre utbildning, dvs. kvalitetsfrågorna måste tillmätas lika stor betydelse som kvantitetsfrågorna. Med den preciseringen kan vi för vår del ansluta oss till de huvuduppgifter för reformarbetet som anges i propositionen. Men de uttalanden som görs i den måste följas upp i de konkreta förslagen. Från den synpunkten finns en hel del brister i propositionen. Ett brett upplagt reformarbete måste gälla både innehållet i den högre utbildningen och dess organisation, och mellan organisatoriska och innehållsmässiga förändringar måste finnas ett nära och välavvägt samspel. Men i centrum för reformverksamheten måste själva utbildningen stå. Det är dess förnyelse och anpassning till nya förutsättningar som är väsentligast och som måste vara vägledande för de organisatoriska förändringarna. Från den utgångspunkten vill vi ange några riktlinjer för reformeringen av högskoleutbildningen. Kravet på yrkesinriktning av utbildningen underströks starkt av U 68. Utredningen betonade visserligen rent allmänt också andra mål, men "yrkesinriktningen dominerade helt de faktiska slutsatserna. Utbildningens vidare syften sköts i bakgrunden, och i de konkreta förslagen dominerade en starkt funktionell syn på utbildningen. Det vore olyckligt om det snäva synsätt som präglade U 68:s förslag kom att gälla den högre utbildningen . Både forskning och utbildning har mer sammansatta mål än att främst eller nära nog uteslutande betjäna produktionsapparaten. De har också kulturförmedlande och personlighetsfrämjande uppgifter. Det vore orimligt om man , när den högre utbildningen verkligen kan bli tillgänglig för stora medborgargrupper, skulle ge upp detta grundläggande bildningskrav. Det innebär inte att utbildningen inte bör vara yrkesförberedande. Det är något av en självklarhet att så måste vara fallet. Men därifrån är steget långt till slutsatsen, att utbildning skall vara yrkesinriktad i den meningen, att den skall ha motsvarighet i klart avgränsade yrken eller att alla utbildningskombinationer skall kunna åsättas bestämda yrkesbenämningar. Vi anser att det är viktigt att hålla fast vid principen, att högskolan skall vara ett flexibelt och mångsidigt system, inom vars ram man söker tillgodose skiftande individuella krav. Inom den måste liksom rymmas allt från klart ämnesorienterande studier, utan yrkesinriktning, till specialiserade utbildningar. För de sistnämnda blir det allt viktigare att bredda stoffet och motverka ett snävt synsätt på yrkesroll och samhälle. Det är t. ex. mycket möjligt att civilingenjörs- och läkarutbildning behöver ses över från den utgångspunkten. Ett sådant system står enligt vår mening inte i motsats till arbetsmarknadens krav och långsiktiga behov. Från avnämarrepresentanter understryker man ju ständigt behovet av ett metodkunnande och förmåga till självständigt arbete. Att ge det är även en del av en yrkesförberedande utbildning. Det bästa i den gamla universitetsidén var ambitionen att universiteten skulle vara en kulturförmedlande och en förnyande kraft. Den målsättningen får inte tappas bort i reformarbetet. Det är en viktig uppgift för dagens universitet att kritiskt granska verkligheten, ifrågasätta det bestående och förutse det kommande. Att begränsa eller kringskära universitetens möjligheter att fullgöra den uppgiften innebär att något centralt och väsentligt i deras verksamhet går förlorat. Den kritiska funktionen skall inte missförstås. Den betyder inte att man vill tillerkänna forskare någon speciell, för andra oåtkomlig, insikt i värderingsfrågor eller att forskarnas utsagor i politiska frågor skulle ges större tyngd än andras. Poängen är bara att de kan bidra till en intellektuell belysning av samhällsproblemen: ge sin bit till kunskapsmassan, kritiskt granska prioriteringar och förslag, erbjuda alternativ och peka på risker. I vårt starkt centralistiska samhälle behövs motvikter till starka och etablerade maktorgan. Inte sällan kan det gälla att skapa en kritisk belysning av utredningar som kommer till inom ramen för statsförvaltningens arbete (t. ex. U 68). Det problemet berördes i den statliga utredningen välja framtid (SOU 1972:59), där man hävdade att "ett fritt samhälle har skyldighet att se till att den kritiska forskningen har rimliga möjligheter att fungera och att universiteten är det forum där sådan forskning mest naturligt kan ges utrymme". Vi delar "framtidsutredningens" syn på den punkten. Men den måste få konsekvenser både för tilldelningen av forskningsresurser till universiteten och för den institutionella organisationen. En förutsättning för att universitet och högskolor skall kunna fungera som en motvikt är tillräcklig bredd i den fasta forskningsorganisationen. Bara på det sättet skapas ett verkligt oberoende. Universitet och högskolor verkar i hög grad i en internationell gemenskap och arbetsfördelning. Mellan forsknings- och utbildningsinstitutioner i olika länder finns en nära samverkan och ett fruktbart utbyte av idéer och erfarenheter. Det är därför nödvändigt att man vid reformeringen av den högre utbildningen lägger stor vikt vid de internationella aspekterna. Det gäller både i fråga om innehållet i utbildningen och i fråga om möjligheterna för universitet och högskoloratt delta i ett internationellt idé-och erfarenhetsutbyte. Vad beträffar internationaliseringen av utbildningen har UKÄ:s internationaliseringsutredning kommit med en rad bra förslag och synpunkter på hur den skall kunna genomföras, alltifrån större tonvikt på språkkunskaper och språkundervisning till förändringar i studieinnehåll och särskilda temakurser med direkt internationellt innehåll. Vi förutsätter att regeringen kommer att ta upp utredningens förslag i nästa års budgetproposition och avstår därför från att nu framföra några direkta yrkanden. I dagens läge har universitet och högskolor mycket begränsade resurser till sitt förfogande för internationell kontaktverksamhet. Endast ett fåtal gästforskare och gästföreläsare kan inbjudas och också möjligheterna att sända representanter för det egna lärosätet utomlands är mycket små. Med hänsyn till den betydelse som internationella kontakter har för både forskningens och utbildningens förnyelse är detta mycket otillfredsställande. Vi föreslår därför att begär att regeringen i nästa års budgetproposition lägger fram förslag om ökade anslag till internationell kontaktverksamhet för universitet och högskolor. Allmänt sett är det viktigt att beslutsmakten flyttas från centrala till lokala organ och inom dessa från högre till lägre nivåer. Det skapar förutsättningar för att bättre ta till vara den förmåga till förnyelse som finns i varje organisation och frigöra skaparkrafter hos de enskilda individerna. Decentraliseringsprincipen är särskilt viktig när det gäller en så känslig och mångfasetterad verksamhet som högre utbildning och forskning. Högskolan skall inte bara förmedla viss given utbildning och undervisning utan också försöka förnya den, utveckla nya utbildningskombinationer och ge stimulanser för både yrkesliv och samhällsdebatt. Det är inte en process som kan kommenderas fram uppifrån, av departement och centrala ämbetsverk. Det är till stora delar en intern, självgenererande process - men med viktiga impulser från arbetsmarknaden. Det organisatoriska systemet måste därför ge utrymme för och stimulera till självständiga initiativ. Föreställningen om en sammanhållen och enhetlig högskola har spelat stor roll för U 68:s förslag. För vår del har vi ingenting att invända mot att all högre utbildning förs samman inom en gemensam ram. Det är möjligt att det från administrativ synpunkt kan finnas en del fördelar med t. ex. ett enda ämbetsverk för all utbildning ovanför gymnasieskolan. En enda gemensam högskola kan kanske också minska de statusmässiga skillnaderna mellan olika utbildningar, även om betydelsen av det starkt ifrågasatts i de senaste årens debatt. Det är också rimligt att vissa utbildningar, som tidigare betraktats som gymnasiala, i fortsättningen räknas som högskoleutbildningar. Det är närmast en praktisk avvägningsfråga. Men när man utvidgar högskolan så att den kommer att omfatta ett stort antal utbildningsvägar med sinsemellan mycket stora skillnader är det viktigt att man inte försöker snöra in dem i samma byråkratiska korsett. Det skapar bara onödig byråkrati och långa beslutsvägar som förkväver de lokala initiativen. Man bör i stället ta fasta på att högskolan skall tillgodose skilda utbildningsmål och låta dessa principer prägla den administrativa överbyggnaden. Universitet och högskolor har, som berörts ovan, en kulturförmedlande och nyskapande funktion vid sidan av den direkt yrkesförberedande. Dessa båda uppgifter har ett inre samband: forskningskontakten förnyar och stimulerar undervisningen, tränar de studerandes intellektuella förmåga och ger dem vetenskaplig metodik; undervisningen påverkar forskningen och forskningsinsatserna. En självklar förutsättning för utbildningens kontakt med forskningen är att forskningsorganisationen vid universitet och högskolor är väl utbyggd. Om forskningsinsatserna är blygsamma, återfaller det på utbildningen - och får naturligtvis också allvarliga konsekvenser för landets forskningskapacitet. har forskningsanslagen i hög grad styrts till dels olika slag av uppdrags- och målbestämd forskning, dels forskningsprojekt finansierade via forskningsråden. Däremot har utbyggnaden av den fasta forskningsorganisationen fått stå tillbaka. Det är en politik som kritiserat. Vi anser att det är viktigt med en bred basorganisation av fasta forskartjänster för att därigenom ge en grund för nyskapande forskning. Kravet på forskningskontakt och vetenskaplig metodträning är inte likformigt över hela högskolan. Men det är fråga om en gradskillnad mellan olika utbildningar, inte en artskillnad. All utbildning måste bygga på vetenskaplig grund och i varje fall ge ett allmänt begrepp om vetenskaplig metod. Graden av forskningskontakt för olika utbildningar kan inte heller anses given en gång för alla. sker förändringar som skapar behov av en klarare och fördjupad forskningsanknytning. Utanför universitetssektorn finns det t. ex. en rad utbildningar, till vilka det vore naturligt att knyta fasta forskningsresurser. Från socialhögskolornas sida har man länge rest kravet på möjligheter att bedriva forskning och forskarutbildning. Förskollärarutbildningen är ett annat exempel, där en direkt anknytning till forskning - i det fallet inriktad på förskoleåren - skulle vara naturlig. För en rad vårdutbildningar skulle det säkert också vara berikande att ha möjlighet till ett direkt samspel mellan forskning och utbildning. Fler exempel finns naturligtvis. Men de här kan räcka för att visa att frågan om forskningsanknytningen inte bara är en fråga om att upprätthålla ett samband mellan forskning och utbildning inom de sektorer där ett sådant redan finns utan också att, efter hand som behov uppstår, tillföra andra delar av högskolan forskningsresurser. För ett aktivt samband mellan forskning och utbildning är det inte tillräckligt med en välutvecklad forskningsorganisation. Det måste också finnas organisatoriska förutsättningar för ett växelspel mellan forskning och utbildning. Det får därför inte finnas vattentäta skott mellan de forskningsoch utbildningsplanerande organen, och de som svarar för undervisningen måste ha möjlighet att upprätthålla och fördjupa forskningskontakten. Det senare förutsätter en reformering av nuvarande tjänsteorganisation, så att uppdelningen i undervisnings- och forskningstjänster försvinner, och en studieorganisation som bevarar ämnesinstitutionerna som livskraftiga enheter, där sambandet mellan forskning och utbildning kan upprätthållas i det dagliga arbetet. talar starka skäl för en enda tjänstetyp med både undervisande och forskande uppgifter. Det skulle vara bra för både forskningen och grundutbildningen. Ett första steg i den riktningen är att ge universitetslektorerna möjlighet att fullgöra en del av sin tjänstgöringsskyldighet inom ramen för forskning. Ett sådant förslag fördes också fram av U 68-beredningen. Men i propositionen har det inskränkts till att gälla enbart de universi tetslektorer som har sin verksamhet förlagd utanför enheter med fast forskningsorganisation. En sådan begränsning är omotiverad. Vi föreslår därför att beslutar att alla innehavare av tjänst som universitetslektor skall få fullgöra en viss del av sin tjänstgöring inom forskning och forskarutbildning. Detta måste också få vissa konsekvenser för värderingen av meriter vid tillsättningen av tjänst som universitetslektor. I motsats till departementschefen anser vi att en utvidgning av universitetslektorernas tjänstgöringsområde till att även omfatta forskning gör det naturligt att vetenskaplig och pedagogisk skicklighet även i fortsättningen tillmäts lika värde som befordringsgrund. Även de grundläggande reglerna för tjänstetillsättning bör så långt möjligt vara enhetliga. I avvaktan på en allmän översyn av tjänsteorganisationen bör formerna för utseende av universitetslektorer vara oförändrade. Skall återkommande utbildning bli verklighet, krävs en rejäl studiesocial reform. Utan tillräckligt finansiellt stöd saknar flertalet möjligheter att utnyttja utbildningschanserna. Vidare måste man satsa på att erbjuda kortare och differentierade studiekurser samt etapputbildningar. För dem som förvärvsarbetar vid sidan av studierna måste man - liksom nu är fallet inom många ämnen vid de filosofiska fakulteterna - ge möjlighet till differentierad studietakt. För att ge de förvärvsarbetande bättre chanser bör de, vid ansökan till spärrad utbildning, ges särskild tilläggspoäng för den yrkesverksamma tiden. Ett sådant system minskar skolbetygens relativa värde. Den som efter avslutad gymnasieutbildning inte kommer in vid den eftertraktade utbildningen får chansen på nytt. Återkommande utbildning ställer självfallet stora krav på utbildningssystemets flexibilitet. Intressant nog kan man konstatera att principen om återkommande utbildning redan är ett faktum vid de filosofiska fakulteterna och att detta inslag blivit alltmer markerat . Det ger ett intressant perspektiv på just frågan om de filosofiska fakulteternas yrkesinriktning, liksom studieorganisationen över huvud. En växande andel vuxenstuderande ställer stora krav på möjligheter till ämnesfördjupning utan specifik yrkesinriktning. För de yngre studerande är målet å andra sidan att underlätta en framtida yrkesverksamhet genom ökad yrkesinriktning. Just genom att de filosofiska fakulteterna erbjuder fria kombinationsmöjligheter kan dessa dubbla anspråk tillgodoses. För möjligheterna till återkommande utbildning är det viktigt att se över en del av de nuvarande fackutbildningarna. Också de bör t. ex. kunna läggas upp så att det finns både hel- och halvfartskurser. Det bör också finnas möjlighet att genomgå dem etappvis. Det föräutsätter att man kan genomgå en del av utbildningen som en avslutad helhet och komma tillbaka och bygga vidare på den. Ett riktmärke för all reformverksamhet inom utbildningsväsendet bör vara att skapa ett öppet utbildningssystem, som gör utbildning på olika nivåer tillgänglig för så stora grupper som möjligt. Det förutsätter, att inga utbildningsvägar fungerar som återvändsgränder, dvs. inte ger behörighet för fortsatt utbildning. 1 det avseendet har besluten om och gymnasieskolan varit viktiga. All grundskoleutbildning öppnar i princip vägen till gymnasial utbildning, och med beslut om gymnasieskolans kompetensvärde jämställs flertalet utbildningsvägar i gymnasieskolan från allmän behörighetssynpunkt. Det markeras ytterligare genom de framlagda förslagen om kompetensvärdet hos gymnasieskolans specialkurser. Ett viktigt led i utvecklingen mot ett öppet utbildningssystem är också att mer se till de reella än till de formella kunskaperna. Det är uppenbart att ett aktivt engagemang i folkrörelse- eller fackligt arbete, långvarig yrkeserfarenhet etc. i många fall ger lika goda allmänna förutsättningar för framgångsrika studier som en formell gymnasial utbildning. Redan när tog ställning till gymnasieskolans kompetensvärde fanns erfarenheter från försöksverksamheten med allmän behörighet på s. k. 25:5villkor som tydde på att yrkesverksamhet av viss omfattning borde räcka som grund för allmän behörighet. Dessa erfarenheter har ytterligare bekräftats under den fortsatta försöksverksamheten. Det finns därför starka skäl att - som föreslås i propositionen - ge personer som är , har yrkesverksamhet (motsvarande) och kunskaper i engelska, motsvarande två årskurser i gymnasieskolan, allmän behörighet för högskolestudier. Med föreslagna och tidigare fattade beslut kommer de allmänna behörighetskraven för högre utbildning att vara förhållandevis låga. Det är motiverat av just de skäl som vi berört ovan, nämligen att man därigenom öppnar högskolan för personer med olika utbildnings- och erfarenhetsbakgrund. Men är det uppenbart att en sänkning av behörighetskraven och en vidgning av möjligheterna att uppnå dem kan få negativa konsekvenser från kvalitets- och undervisningssynpunkt, nämligen om det innebär att de studerande börjar sina studier från en lägre kunskapsnivå .