mot · FY022034 · 1975-04-09 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1975:30 om energihushållningen m. m. I motionen presenterar vpk sin allmänna syn på energipolitiken. Enligt vår mening är det omöjligt att lösa energi- och resursproblemen utan att övergå till en socialistisk planekonomi. Profitekonomin har spelat ut sin roll. Nationellt och internationellt kräver ansvaret för folkens framtid att privat vinst avskaffas som riktmärke för produktionen. En ny syn på tillväxt och produktionens sociala nytta är nödvändig. Utbyggnaden av kärnkraften måste anvisas, bl. a. av säkerhetsskäl och på grund av det hot den innebär för landets självständighet. Det i regeringens beräkning antagna tillskottet i energiförbrukning kan med fördel täckas utan kärnkraft. Det bör också inriktas på att förbereda ekonomins omställning till en ansvarsfull form för hushållning under arbetarklassens och folkflertalets demokratiska kontroll. Energi- och resursfrågorna har en självklar betydelse för all samhällelig produktion och dess förhållande till den biologiska omgivningen. Energifrågan blir därmed en politisk-ideologisk och inte främst en teknisk fråga. Intaget av energi, energins användning och fördelning - allt är politiska frågor, dvs. Energi- och resursfrågorna är också utpräglat internationella. En svensk energipolitik i det svenska folkflertalets intresse kan inte ses i motsättning till intressena hos de förtryckta folken och klasserna i övriga delar av världen. Vilken är den internationella situationen? För det första står det klart, att ekonomisk tillväxt i kapitalistisk mening börjar stöta på yttre gränser. Den hotande bristen på vissa viktiga råvaror är ett exempel härpå, förslitningen och förstörelsen av naturmiljön är ett annat. För det andra råder i och andra kapitalistiska industriländer en snabbt växande klyfta mellan tillväxtbehovet och de egna ländernas resurser. Detta skärper imperialismens motsättningar och den ojämna fördelningen. Det ökar riskerna för aggression. För det tredje uppvisar världsbefolkningen det senaste halvseklet en ökning som är historiskt unik. Detta i kombination med de kapitalistiska industriekonomiernas behov att alltmer behärska andra länders resurser ställer fördelningsproblemet på sin spets. Mot den nu skisserade bakgrunden har man att ta ställning till den lång siktiga energi- och resurspolitiken i . Det står helt klart, vilka ödesdigra följder en fortsatt anpassning till det kapitalistiska världssystemet skulle fä för det svenska folkflertalet. Linjerna i svensk energidebatt Den breda energidiskussionen i har haft två huvudlinjer. Den ena har varit starkt inriktad på kvantitativ ekonomisk tillväxt och betraktat tillväxtmöjligheterna som mer eller mindre obegränsade. Den har också fast huvudvikten vid själva inflödet av energi och andra resurser. Den andra linjen har varit skeptisk eller kritisk till den enbart kvantitativa tillväxten. Den har betonat användnings- och hushållningssidan. Den har också klarare uppfattat fördelningsproblemet. Den första linjen har bl. a. företrätts av starka, etablerade maktgrupper och av anhängarna av kärnkraftens utbyggnad. Den andra linjen har haft ett starkare folkligt ursprung och var vanligen företrätts av kärnkraftens kritiker. Partipolitiskt har tre linjer utmejslats. 1) Regeringspartiets syn går ut på att det totala energiintaget skall växa med ca en fjärdedel . kalkylerar man med ett stabilt intag. Något över hälften av tillskottet 1973-1985 förutsätts bli täckt av kärnkraft. företräder en mer tillväxtbetonad variant av regeringspartiets linje. 2) Centem förespråkar en stabilisering av energiintaget på ungefär nuvarande nivå och avvisar utbyggnad av kärnkraften. ståndpunkt ligger mellan regeringens och linje. Samtliga dessa fyra partier utgår från att det kapitalistiska produktionssystemet i sina huvuddrag skall bestå. De tänker sig med andra ord en kapitalism som inte skall ha någon tillväxt i intaget av energi. 3) kommunisterna, som företräder den tredje linjen, gör gällande, dels att det är orealistiskt att tro på en kapitalism utan tillväxt i energiintaget, dels att det därför inom kapitalismen finns starka tendenser som framtvingar användning av kärnkraft, dels att en ekonomi utan kärnkraft och med ett stabilt energiintag därför kräver en socialistisk planekonomi, dels att en viss tillväxt kan vara nödvändig på kortare sikt för att omforma ekonomin för en ny typ av hushållning, men att denna kortsiktiga tillväxt är möjlig utan utbyggnad av kärnkraften. En av nyckelfrågorna i energikomplexet är således, huruvida man i en kapitalistisk ekonomi kan stabilisera energiintaget. Kapitalismens drivkraft är profiten. Profiten kommer från mervärdet. Mervärdet är skillnaden mellan arbetskraftens bytesvärde (lönen) och värdet av de varor arbetskraften producerar, vilka kapitalisten tillägnar sig. En inneboende strävan i all kapitalistisk produktion är att nå största möjliga profit och bästa möjliga förhållande mellan profiten och kapitalinsatsen. Kapitalismen förändrar dock ständigt förhållandet mellan det fasta kapitalet (produktionsmedlens värde) och det variabla kapitalet (arbetslönernas värde). Det variabla kapitalets andel minskar stadigt. Då mervärde och profit kan utvinnas endast ur denna del, betyder kapitalismens utveckling också en långsiktig tendens till minskning av profitkvoten, dvs. profitens storlek i förhållande till totalkapitalet. Detta kan kapitalismen kompensera endast genom att ständigt öka profitmassan, dvs. Det kan i sin tur ske bara genom ökning av totalkapitalet - dvs. genom en ökning av den samlade mängd energi och resurser, som förs in i systemet. Också i andra avseenden leder kapitalismen till en tvångsmässig tillväxt i det samlade intaget av resurser. För kapitalistisk produktion är det väsentliga att få produktens värde realiserat. Om varorna delvis består av resurser som förstörts och förspillts i produktionsprocessen är i princip likgiltigt för profiten. De omsatta värdenas mängd blir viktigare än den nytta man praktiskt tillgodogjort sig. Ett exempel härpå är när billig olja leder till produktionsprocesser där stora mängder energi förspills och bara en mindre del tillgodogörs. Så länge även förslösade resurser kan täckas genom priset saknar kapitalismen någon effektiv spärr mot resursslöseri. Kapitalismen tjänar på att kasta in naturtillgångar i processen. Ju snabbare den kan exploatera naturrikedomar och ju snabbare den kan slita ut de arbetande, desto fördelaktigare från profitsynpunkt. Slutligen tjänar kapitalismen på att tillverka produkter med kort livslängd eller dålig nyttjandegrad. Detta leder till att omslagshasigheten hos kapitalet ökar, vilket gynnar profiten. Man kan sålunda både teoretiskt och praktiskt konstatera: kapitalismen kräver ständigt ökad tillväxt i intaget av resurser. Kapitalism utan sådan tillväxt hamnar snabbt i en omfattande kris. Även under tillväxt ökar stadigt de utslagnas och arbetslösas antal. Stryps tillväxten hastigt, förstoras sysselsättningskrisen . 1 en socialistisk planekonomi upphör profiten att vara riktmärke. Riktmärke är i stället den sociala nyttan. För att kunna vägledas av social nytta måste produktionen och dess resultat planmässigt prioriteras och fördelas genom ett system av demokratiskt förankrade beslut. Social nytta är också ett klasspolitiskt begrepp. Den sociala nyttan av en vara eller en tjänst växlar med konsumentens klasstillhörighet. Man kan därför uppnå ökad eller mins kad social nytta vid en omfördelning mellan klasser och skikt i samhället. För kapitalistisk profit är det betydelsefullt med kvantitativ tillväxt i form av ständigt ökat resursintag. För att uppnå ökad social nytta är helt andra ting avgörande - användbarhet, hållbarhet, kvalitet, bidrag till det mänskliga livsmönstrets förbättring i vidsträckt mening. Detta kan åstadkommas utan ständig tillväxt i det samlade intaget av resurser. I en socialistisk planekonomi betyder tillväxt något annat än under kapitalismen. Tillväxten sker i den sociala nyttan, inte i det samlade resursintaget och i slöseriet. Därför finns i planekonomin inget tvångsmässigt behov av ständig tillväxt i resursintaget. Planekonomin bygger vidare på en långsiktig bedömning av vad som tjänar den samlade sociala nyttan. Kapitalismens profitekonomi strävar blint efter ökning i profit och tillväxt i resursintag utan hänsyn till följderna på lång sikt nationellt och internationellt. En planekonomi, styrd av ansvariga beslut, kan förutse långsiktiga förändringar, som ett kapitalistiskt marknadssystem aldrig kan registrera. Planekonomin förmår alltså genom de medvetna besluten i också medvetet styra framtiden. Energi - social nytta - sysselsättning 1 diskussionen hävdas ofta att tillväxt i intaget av energi är nödvändigt för att öka levnadsstandarden. Det sägs också att sysselsättningen råkar i fara, om man förhindrar sådan tillväxt. Självklart är att en högt utvecklad industriell ekonomi (kapitalistisk eller socialistisk) inte kan hållas i gång med ett energiintag av den storlek som rådde t. ex. 1850. Det finns ett samband mellan energiintagets allmänna storlek och den materiella levnadsstandardens allmänna nivå. En rimlig allmän levnadsstandard kräver ett energiintag på relativt hög nivå. Däremot finns inget allmänt samband mellan tillväxten i den förbrukade energin och tillväxten i produktionens sociala nytta. Den sociala nyttan kan öka vid stabil energiförbrukning. Bättre kvalitet och ökad hållbarhet hos en vara kan öka den sociala nyttan utan ökat energiintag. Man kan t. o. m. öka den sociala nyttan vid minskad energiförbrukning. Mindre privatbilism och mer kollektivtrafik liksom fler barndaghem och färre motorvägar leder till minskad energiförbrukning, men ökar ändå den sociala nyttan. Som synes kan omfördelningar av resurser mellan olika ändamål eller mellan olika befolkningsskikt öka den samlade sociala nyttan, även om energiförbrukningen blir stabil eller minskar. Omvänt kan den sociala nyttan faktiskt minska vid ökad energiförbrukning. Privatbilismens ohämmade expansion, kostnader för onödiga folkomflyttningar, en ohämmad utbredning av villaområden - allt detta ökar energiförbrukningen men kan leda till minskad social nytta för folkflertalet. Sambandet mellan social nytta och förändringar i energiförbrukningen är alltså mycket växlande och mångsidigt. Detsamma gäller om sysselsättningens förhållande till energiförbrukningens förändringar. Den kapitalistiska världen - däribland - förbrukar oerhört mycket mer energi än . Men arbetslösheten och undersysselsättningen har ökat. En stor del av tillväxten i den svenska energiförbrukningen de senste åren har gått åt till sådan strukturell omvandling, som medfört ökad utslagning och ökad regional arbetslöshet. Ett kännetecken på den kapitalistiska formen av tillväxt är ju f. ö. att den tenderar att öka arbetslösheten. Den okar produktionsmedlens, dvs. det fasta kapitalets, värde per arbetare. Varje tillskott i det fasta kapitalet tenderar alltså att ge upphov till relativt sett färre sysselsättningstillfällen, något som skärps ju mer tillväxten fortsätter. Omvänt gäller att en satsning på fördjupning och kvalitet i produktionen av varor och tjänster kan spara energi och ändå leda till ökad sysselsättning. Detsamma gäller effektivare användning av en befintlig mängd energi. Starkt energislukande processer ger genomsnittligt upphov till mindre sysselsättning än lättare industriella processer med kvalitativ förfining av produkterna som riktmärke. Det kan alltså konstateras, att också sambandet energi-sysselsättning inom vissa ramar är växlande och mångtydigt. Det går med andra ord inte att hävda, att ökad sysselsättning i och för sig skulle kräva ständig tillväxt i energiintaget. Att kapitalistisk tillväxt kräver ökad energiförbrukning har med profitsträvan att göra och inte med strävan att skapa ökad sysselsättning. Omvänt skapar kapitalistisk tillväxt en allt större industriell reservarmé även vid starkt ökad energiförbrukning - och delvis faktiskt som följd därav. vill stoppa utbyggnaden av kärnkraften och stabilisera den totala energiförbrukningen vid (miljarder kilowattimmar), dvs. ungefär nuvarande nivå. Även vpk är kritisk mot kärnkraften. Men vi ser allmänna program i energifrågan som idealistiskt och verklighetsfrämmande. tror att man kan stoppa tillväxten och ha kvar kapitalismen ograverad. Den tror i vissa fall t. o. m. att man kan återgå till en passerad, mer decentraliserad typ av kapitalism. Den vägrar inse, att kapitalismen kräver kvantitativ tillväxt och att den skulle råka i akut kris om man snabbt ströp tillväxten. vägrar att dra konsekvenserna av sitt krav på stabilisering av energiintaget. En sådan stabilisering är givetvis i och för sig möjlig. Men den är inte möjlig med bibehållen marknadshushållning. Den kräver synnerligen omfattande och starka styrmekanismer - som alls inte är beredd att förespråka. linje kräver för att realiseras - en socialistisk planekonomi. Kritik av regeringens Hoje Regeringen förespråkar utbyggnad av kärnkraften. Man förutser en ökning i den totala energiförbrukningen 1973-1985 med (miljarder kilowattimmar) eller . förutser man en stabilisering av förbrukningen. Tillskottet förutses bli täckt med kärnkraft till , dvs. 60 96 av tillskottet. Resten av tillskottet skall komma från ökad oljeimport med och i någon mån från vattenkraft. Kärnan i regeringens filosofi tycks vara densamma som i - man vill ha en kapitalism utan tillväxt. Skillnaden är bara att vill ha den , regeringen vill ha den . Regeringens proposition går över huvud inte in på frågan i vad mån detta är möjligt eller ej. Den går inte ens in på vilken typ och grad av samhälleliga styrmekanismer en stabilisering av energiförbrukningen skulle kräva. Hela problemet skjuts in i ett obestämt fjärran. Vidare finns i regeringens förslag inget program för hur besparingar skall uppnås ens på kortare sikt. Det finns en rad förslag till stimulanser, mest bestående av löften om ekonomiska bidrag och subventioner till företagen. Men det saknas en prognos av hur stor kvantitativ verkan dessa stimulanser kan väntas få. Det saknas också en diskussion av vilka styrmekanismer som är nödvändiga, både för att uppnå besparingar på kortare sikt och för att på stabilisera energiintaget. Vilken allmän teknologisk, ekonomisk och maktpolitisk struktur detta kräver - om detta tiger propositionen. Det rådande samhällssystemet får uppenbarligen inte sättas under debatt. Slutligen saknas en ordentlig sakframställning av de internationella bindningar är utsatt för och som får en speciell karaktär vid en utbyggnad av kärnkraften. Denna viktiga fråga har tydligen upplevts som alltför känslig. Det finns inte heller någon klar bild i regeringspropositionen av tänkta handlande i kämkraftsfrågan. Regeringen påstår att vi bevarar handlingsfriheten men vägrar gå in på frågan hur skall kunna handla fritt, när uranbristen föranleder andra länder att övergå till bridreaktorer. Den svävande inställningen i dessa ytterst viktiga och politiskt ödesdigra frågor inger inget förtroende. Vpk är anhängare av en stabilisering av energiintaget, som vi menar måste uppnås inom högst . Vi menar att detta kräver mycket omfattande styrmekanismer och en ny teknologi och hushållning. Det kräver en totalplanerad ekonomi. Styrmekanismerna måste också börja sättas in redan nu och gradvis utvecklas. Vi kan så långt acceptera regeringens syn som att en viss tillväxt i det samlade energiintaget under en övergångstid kan vara nödvändig. hövs just för att garantera de investeringar som skall omvandla teknologi och produktion, så att stabilisering sedan kan ske. Hos regeringen finns dock ingen sådan inriktning av tillväxten, vilket ytterligare gör regeringens tro på en framtida stabilisering illusionsmässig. En tillväxt är enligt vår mening möjlig att uppnå utan utbyggnad av kärnkraften. En sådan kortsiktig tillväxt bör ske utan kärnkraft. Kärnkraftsutbyggnad och kärnkraftsekonomi är nämligen i sig själva så tillväxtbetonade att man senare svårligen kan uppnå den eftersträvade stabiliseringen av energiintaget. Vpk motsätter sig alltså att den kortsiktiga tillväxten sker genom satsning på kärnkraft. Vi utvecklar nedan vidare vårt resonemang på denna punkt. Vpk:s kritik av kärnkraften Vpk:s kritik av kärnkraften riktar sig mot dess egenskaper som kraftkälla. Men den riktar sig lika mycket mot hela det ekonomiska och energipolitiska synsätt som kärnkraften är sammankopplad med. De huvudsakliga punkterna i vår kritiska syn är följande: 1) Kärnkraftens utbyggnad minskar icke landets oljeberoende. Tvärtom ökar, kvantitativt sett, oljeimporten parallellt med kärnkraftsutbyggnaden. Detta framgår f. ö. av regeringens egen kalkyl i propositionen. Enligt denna skall oljeimporten öka med 12 96. Av den totala ökningen i energitillförseln skall 36 96 täckas med olja. Det finns en bakgrund härtill. Kärnkraftsutbyggnaden är kopplad till en sådan typ av resurskrävande tillväxtekonomi att den oundvikligen leder också till ökad förbrukning av andra energislag, däribland olja. Härtill medverkar också, att själva uppbyggnaden av kärnkraftverken är ytterst energi krävande. 2) Utbyggnad av kärnkraften kommer att skärpa landets beroende av främst . blir bundet i fråga om både råvaruleveranser och anrikningstjänster. Bundenheten blir av helt annat djup än i fråga om oljan, där alternativa, direkta linjer till de oljeproducerande länderna dock är fullt möjliga att utveckla. Kärnkraftsekonomins utlandsberoende är i mycket högre grad politiskt. Det betyder att acceptera fördelningsprinciper för resurser och tjänster, som politiskt avgörs av andra. Det betyder att underkasta sig politisk kontroll och binda sig vid framtida utvecklingslinjer, utformade av som ledande atommakt. I ett speciellt hänseende innebär det ökade utrikespolitiska beroendet särskilda faror. Kärnkraften och tillväxtekonomin skärper de kapitalistiska industrinationernas behov att tillförsäkra sig större resursuttag från den s. k. tredje världen. Detta innebär skärpta imperialistiska motsättningar och ökad risk för aggression. Till dessa världsimperialismens intressen binder sig vida mer kvalificerat än . 3) Världens uranreserver är begränsade. Den nu vanliga reaktortypen har dålig råvaruekonomi. Med nuvarande tendens skulle allvarlig knapphet på uran inträffa omkring . För att undvika detta blir bridreaktorn, med sin vida bättre råvaruanvändning, ett tvångsmässigt steg. binder sig alltså i princip för en breederutveckling genom att nu ta ställning för kärnkraft. Därmed underkastar man sig framtida olycks- och föroreningsrisker av helt andra och oöverskådliga former. 4) Frågan om det högaktiva avfallets förvaring är olöst. Ett minimikrav hade här varit att man haft åtminstone ett 10-tal års praktisk erfarenhet av förvaringsexperiment i halv skala. Ingen vet hur det material vari avfallet skall inneslutas påverkas av radioaktiviteten. Det redovisas inte heller vad för slags material det blir fråga om. Så mycket allvarligare ter sig detta som avfallet i vissa stadier av sönderfalIsprocessen åter ökar sin radioaktivitet. 5) Det högaktiva avfallet har också svårbemästrade politiska följdproblem. Dit hör bevakning, risk för missbruk och ökad risk för kärnvapenspridning. Regeringen har inte redovisat dessa i propositionen. Några kontrollsystem är inte utarbetade, varken i praktik eller på papper. Chefen för () i , , har inför näringsutskott redovisat tre vägar för att söka lösa plutoniumproblemets politiska sida: Fullständig internationalisering av återvinning. Exportörerna av reaktorutrustning får enbart sälja till länder som säljer tillbaka allt sitt plutonium till en internationell atomagentur. C. breederprogrammen uppges. Ingen av de två förstnämnda förutsättningarna är ens tillnärmelsevis uppfylld, och de ligger f. ö. på kollisionskurs med flera länders politiska aspirationer. Uranbristen gör den tredje förutsättningen orimlig. 6) Användning av kärnkraft medför fortlöpande radioaktivt utsläpp. Dessutom föreligger planer på en svensk upparbetningsanläggning, då svårigheter att få andra länder att ta hand om avfallet är överhängande. Vid upparbetning i kan man alltså förvänta sig okontrollerade utsläpp av , tritium och argon. Detta beräknas bli av kritisk omfattning . Vid upparbetning utomlands, som , sker givetvis samma utsläpp där, som följd av det från levererade avfallet. 7) Riskerna för olyckor och läckage är illa utredda. Kalkylerna underlåter bl. a. att ta hänsyn till att fortsatt kärnkraftsutbyggnad innebär allt större mängd reaktortankar och övrig materiel, som befinner sig i slutstadiet av sin förslitning. Helt orealistiskt och oansvarigt kalkylerar man med raka motsatsen - att all utrustning skall bli bättre och bättre. 8) Strålningsproblemet är allmänt illa utrett. Vanligen har man endast redovisat den påstådda storleken av befintliga stråldoser, därtill endast strålningen som sådan, ej den faktiska expositionen, dvs. den effektiva omfattningen. Inte heller diskuteras den totalnivå som blir följden av denna strålnings adderade effekt tillsammans med annan strålning. Ej heller redovisas strålningens effekter, i den mån de avser strålningstyp, ämne och risker för koncentration i utsläpp och näringskedjor. Det kan noteras att med förutsedda utbyggnadsprogram i världen kommer den i f. n. rekommenderade maximinivån för strålning att uppnås omkring . 9) Kärnkraftsprogrammet har för del inneburit en svår ensidighet i valet av utvecklingslinje. Alternativa framtida energislag har förts åt sidan. De har medvetet svältfötts i forskningssammanhang. Kommersiella motiv gör det fördelaktigare för kärnkraftsintressena att undvika konkurrerande energislag för mycket . 10) En grundfråga är slutligen: Vilken långsiktig internationell utveckling skall ansluta sig till och göra sig beroende av? Å ena sidan står den imperialistiska vägen - ökat tryck mot tredje världen, ökad intressebindning till västmaktspolitiken, sönderbrytande av de redan bräckliga barriärerna mot atomvapenspridning och inriktning på en ekonomi, präglad av ensidig kvantitativ tillväxt. Å andra sidan finns den resursbevarande ekonomin, stabilisering av energiförbrukningen, nedtoning och upphävande av ekonomins imperialistiska karaktär, en fredsbevarande atompolitik och solidaritet med världens förtryckta folk. Kärnkraftsutvecklingen är kopplad till den först nämnda linjen. Den senare är arbetarklassens och alla framsynta, progressiva intressens väg. Enligt vpk:s mening kräver energifrågans långsiktiga bemästrande starka och planmässiga åtgärder. En sådan kvalificerad politisk styrning av ett samhälles utveckling är omöjlig i en kapitalistisk ekonomi. Det kräver en socialistisk planekonomi. Redan nu måste dock en starkare styrning och offentlig politisk kontroll införas på en serie delområden. På måste nya former för energi göras brukbara. Det är därvid rimligt anta att man måste söka sig fram på flera vägar . Kärnkraftsberoendet måste brytas. Även oljeberoendet måste trappas ned. Vi diskuterar dessa frågor utförligare i anslutning till forskningsprogrammet. Energisituationen kan emellertid i väsentlig mån påverkas genom övergång till en planekonomi av resursbesparande typ. man kan stabilisera energibehovet, desto längre andrum ges för arbetet på långsiktiga lösningar. Vpk hävdar att det totala energiintaget bör stabiliseras ca 1985/1990. Därefter bör det vara möjligt att utveckla ekonomin under bibehållet och småningom långsamt minskande intag av energiråvaror. Detta kräver dock, som nämnts, kvalificerad styrning. Det kan uppenbarligen inte uppnås blott med stimulanser, skattepolitik och allmänna sparkampanjer. måste sannolikt en viss ytterligare ökning ske av det totala intaget av energi. För detta talar främst två ting. Stabiliseringen förutsätter omfattande investeringar i ny teknologi. Vidare måste den befintliga reservarmén av arbetslösa och undersysselsatta föras in i produk Detta kan realiseras först i den socialistiska ekonomin, men måste förberedas .