mot · FY021308 · 1975-01-27 00:00:00 — av herrar Ekinge och i om viss kostnadskompensation för ägare av byggnad som förklarats Enligt lag om byggnadsminnen kan byggnad som bevarar egenarten hos gången tids byggnadsskick förklaras som byggnadsminne. I samband med att byggnad förklaras som byggnadsminne skall genom skyddsföreskrifter anges i vilka delar byggnaden icke må ändras samt i vilka hänseenden och på vad sätt byggnadens ägare har att sörja för vården av byggnaden. Byggnader som på detta sätt förklaras för byggnadsminnen brukar populärt kallas k-märkta. Byggnader som uppfördes av de begynnande folkrörelserna - det gäller framför allt kyrkor och lokaler som uppfördes av frikyrkoförsamlingarna och nykterhetsorganisationerna - bevarar ofta egenarten av gångna tiders byggnadsskick och har därför i flera fall förklarats för byggnadsminnen. Även om det i och för sig kan vara ett gemensamt intresse från samhället och församlingens eller föreningens sida att sådana byggnader bevaras som byggnadsminnen, visar sig dock k-märkningen utgöra ett uppenbart hinder i fråga om möjligheterna att fritt vidta de dispositioner som dagens verksamhet kräver, icke minst när det gäller ökade lokalbehov för verksamheten bland barn och ungdom. Exempel finns som visar att boendestrukturen i en tätort blivit sådan att församlingen eller föreningen helst skulle vilja lämna sin lokal eller sin kyrka och etablera sig i ett nytt bostadsområde. Då uppstår emellertid svårigheten att avyttra en fastighet som är k-märkt och som det därigenom inte går att riva för att bruka tomten för nybyggnation och inte heller att till rimlig kostnad bygga om för att nyttja till annat ändamål. Ofta får den utvägen väljas att i görligaste mån anpassa lokalerna till de möjligheter som föreskrifterna ger. Därvid uppstår betydande merkostnader, som får bäras av de enskilda medlemmarna och som inverkar menligt på möjligheterna till fortsatt verksamhet. Till detta kommer att k-märkningen kan ligga så pass långt tillbaka i tiden att de nu aktiva medlemmarna i församlingen eller föreningen ej är medvetna om k-märkningen. Först när de börjar planera för den fortsatta verksamheten får de klart för sig den begränsning som k-märkningen medför. Därav följer ofta svårigheter som man tidigare ej kunnat överblicka. Eftersom byggnader av detta slag sällan utgör något inkomstobjekt, kan de ekonomiska konsekvenserna av k-märkningen ej heller kompenseras. Det måste därför anses rimligt att man från samhällets sida ikläder sig dessa extrakostnader i stället för att låta dem bäras av medlemmarna i församlingen eller föreningen. Eftersom det sålunda är ett allmänt samhällsintresse att även ifrågavarande byggnader bevaras, finns det ej heller anledning kräva att statliga medel som i annan ordning ställs till frikyrkosamfundens och andra organisationers förfogande för uppförande av lokaler skall tas i anspråk för täckande av dessa merkostnader. Här bör i stället särskilda medel anvisas. Någon uppskattning av vad de årliga kostnaderna kan bli för ett sådant åtagande från statens sida har det ej varit möjligt att göra. Med stöd av vad ovan anförts hemställs att hos regeringen begär förslag till åtgärder i enlighet med vad i motionen anförts.