mot · FY02730 · 1975-01-24 00:00:00 — De har inte tillgång till några andra krediter än penningockrarens, vars höga räntor ytterligare försvårar deras skuldsituation. Eftersom de saknar kontanter kan de inte heller göra de satsningar som förbättrade produktionsmetoder förutsätter. Om man vill nå de verkligt fattiga och eftersatta grupperna, måste man följaktligen inrikta sig på att höja den materiella och kulturella levnadsstandarden för landsbygdsbefolkningen. Detta kan bara åstadkommas genom att höja produktiviteten i småjordbruken. En väsentlig del av utvecklingsprogrammen bör därför inriktas på småjordbrukens och landsbygdens utveckling. Ansträngningarna att öka småbrukets effektivitet måste göras på en bred front. De måste grundas på en sammanhängande planering omfattande alla de områden som påverkar landsbygdens utveckling. Det gäller ett mycket vitt spektrum: produktionsmetoderna, vattenförsörjningen, kulturmönstret, jordreformerna, kreditmöjligheterna och inte minst den politiska maktstrukturen. För detta behövs en genomtänkt målsättning, som inte bara omfattar ökad produktivitet utan också sådana mål som en rättvisare fördelning av tillgångar och inkomster, förbättrade sysselsättningsmöjligheter, bättre undervisning, utbyggd hälsovård, tillgång till familjeplanering och inte minst förbättrade kommunikationer. Jordreformer står på nästan alla u-landsregeringars program. Tyvärr har de till stor del stannat på papperet bl. a. på grund av den politiska makt de stora jordägarna vanligen har. Det är av avgörande betydelse att de som faktiskt brukar jorden tillförsäkras äganderätten till den eller får tryggare och bättre arrendevillkor. Den enskilde brukaren saknar under nuvarande förhållanden genom storgodssystemet och de orättvisa arrendevillkoren alltför ofta den drivkraft till höjd avkastning som hans eget vinstintresse utgör. En förutsättning för att utvecklingen av jordbruket och landsbygden skall lyckas är att befolkningen själv aktivt deltar i arbetet. Anskaffning av produktionsmedel, krediter, försäljning och distribution kan t. ex. med fördel ske genom kooperativer som ägs av jordbrukarna. En fortsatt biståndssatsning på kooperativ verksamhet ter sig därför ytterst angelägen. Arbete åt alla är en socialliberal huvudtanke. Endast om sysselsättningen , kan människorna få möjlighet till den trygghet och inkomst som utgör en förutsättning för valfrihet och en rikare personlighetsutveckling. förmodades ofta att huvuddelen av de nya arbetstillfällena i kunde och borde tillskapas inom industrin. Men beräkningar visar att tillgången på kapital är helt otillräcklig för en sådan målsättning - för varje nysysselsatt är kapitalbehovet inklusive följdinvesteringar vida högre inom industrin än inom jordbruket. Och totalbehovet av arbetstillfällen är enormt genom befolkningsökningen och de redan i utgångsläget 20 arbetslösa eller undersysselsatta som vanligen uppvisar. Internationella arbetsorganisationen () räknar med att av den s. k. aktiva befolkningen i , dvs. mer än 150 miljoner människor, är arbetslösa eller undersysselsatta. Den snabba befolkningsökningen och befolkningens ålderssammansättning medför att detta antal kommer att fördubblas till årtiondets slut. Till 1980 måste alltså skaffa arbete åt 300 miljoner människor. av ökningen av antalet personer i arbetskraften faller på . Det är omöjligt att framöver tänka sig att för ens hälften av arbetstillfällena kan skapas inom industrin. Jordbruket måste bli huvudsektorn för den nya sysselsättningen. Även av detta skäl är omtänkandet till förmån för landsbygden och jordbruket riktigt. Det är emellertid väsentligt att pendeln nu inte svänger över för långt, så att en ny obalans uppstår. Sambanden mellan jordbruks- och industrisektorn måste ständigt uppmärksammas. I jordbruket behövs en rad industriprodukter: vattenpumpar för konstbevattning, plåtkärl och silos för effektiv livsmedelsförvaring, plogbillar av stål i stället för de av trä som ständigt går sönder allt kanske till synes små förbättringar men innebärande en oerhörd produktionsökning. Detsamma gäller konstgödsel, vissa lastbilar och traktorer osv. som också är industriprodukter. Det behövs industrier för vidareförädling av jordbruksprodukterna och för framställning av de konsumtionsvaror som fordras, då inkomsterna och anspråken stiger i jordbruket. All erfarenhet visar dessutom att på mycket lång sikt är en stor industrisektor nödvändig då fattigdomen avskaffats därför att efterfrågan då inriktar sig alltmer på industrivaror och därför att många länder har för litet odlingsbar jord för att sysselsätta de flesta på den. Skall den kraftiga industriexpansionen i dessa senare skeden , måste en bred upplärning i industriellt kunnande ske av arbetare, tjänstemän och företagsledare. Denna är tidskrävande och fordrar till vissa delar generationer; industrin är därför en spjutspets mot framtiden där vanor, attityder och kunskaper växer fram gradvis. Ingendera sektorn får försummas, sambanden måste inses. Och i båda sektorerna är det viktigt att en kapitalsnål lagomteknik användes, så att mesta möjliga effektiva sysselsättning skapas under den långa tid som kommer att förflyta innan den gigantiska befolkningsökningen hejdats. Att arbeta för att få u-landssamhällena att utvecklas av egen kraft måste betyda att arbeta inom fattigdomens begränsningar. lösningar som endast kan upprätthållas med dyrbara hjälpåtgärder är till mindre än ingen nytta. Detta har särskilt konsekvenser för vilken teknik man inför i . 1-landsteknik förutsätter riklig tillgång till kapital, väl fungerande vägar, administration, reservdelar, utbildad personal och en stor välorganiserad marknad. Den passar alltså dåligt där det är ont om kapital, infrastruktur i stort sett saknas och marknaden är liten och lokal. En illustration: traktorer och andra västerländska jordbruksmaskiner tenderar att i många tillbringa en stor del av sin existens i nedröstat och stillastående tillstånd. Minsta maskinfel är katastrofalt, eftersom det sällan finns någon som förstår sig på maskinen och ännu mera sällan någon som har en reservdel. På många ställen är däremot djur som dragare redan ett stort framsteg, om man kan koppla djurets kraft till plogen på ett effektivt sätt. Ännu ett steg i rätt riktning är något mycket enkelt redskap, t. ex. en vinsch som med handkraft drar en plog fram och tillbaka över ett fält mellan två pålar som flyttas efter varje varv. Den sortens lagomteknik är ofta uppfunnen på många platser, men har aldrig kunnat spridas, eftersom företagens investeringar varit inriktade på andra delar av ekonomin och mer avancerad teknologi. Den är alltså vanligen oåtkomlig för dem som behöver den. För biståndsarbetet är det väsentligt att ha en god träning i lagomteknik, veta var den kan tas fram och inse att denna teknik måste prioriteras. Den kan möta psykologiskt motstånd hos ledare och medborgare i , som väntar sig imponerande dyra maskiner och kan bli besvikna om de får något enkelt och billigt. Vad som där är viktigt är tålmodig demonstration, så att människorna själva får uppleva hur tekniken kan förenkla och underlätta deras arbete. Det är särskilt viktigt att enkla redskap med god effektivitet ställs till kvinnornas förfogande. Kvinnor i jordbruket i producerar en mycket stor del av landets livsmedel, men får vanligen varken utbildning eller hjälp att skaffa sig bättre redskap. T. o. m. så enkla saker som en skottkärra, eller en tvåhjulig kärra, för att inte tala om en cykel, skulle ofta göra deras liv mycket lättare. Det fruktansvärt hårda arbetet med att krossa olika sorters cerealier (majs, hirs etc.) i stora mortlar kan t. ex. mekaniseras både billigt och enkelt och med mycket god effekt. Enkla metoder för att ute i byarna lagra spannmål och pumpa upp vatten skulle i många innebära större framsteg än väldiga bevattningsprojekt och silosanläggningar. Lagomteknik är naturligtvis bättre lämpad för somliga sektorer av produktionen än andra. Men det är vanligen bättre att starta från den inhemska tekniken och söka utveckla den, kanske med inspiration från vad något annat, lika fattigt land har hittat på (från finns t. ex. många goda uppslag att hämta) än att försöka tillämpa i-ländernas avancerade teknik i liten skala. Att det kan behövas impulser utifrån hindrar inte att det viktigaste är att u-landsmänniskorna får uppleva sina egna möjligheter att skapa och uppfinna. Först då sätter man i gång en utveckling som har chans att fortsätta av egen fart. De roller i-länderna och intagit i världsekonomin måste enligt vår uppfattning förändras. Den nuvarande ordningen där de fattiga länderna huvudsakligen fungerar som råvaruleverantörer till de rika länderna måste ersättas med en ordning, där rika och fattiga länder har ett ömsesidigt och växande utbyte av råvaror, halvfabrikat och färdigvaror. För att åstadkomma denna förändring måste få ett mer differentierat näringsliv. Därför satsar också på att utveckla sin industri, alltifrån hantverk och småindustri till större industriella företag. Genom att stödja en industrialisering, som sker jämsides med landsbygdens och jordbrukets utveckling, kan vi på ett effektivt sätt stödja ekonomiska frigörelse och underlätta för dem att befria sig från gamla band av kolonial karaktär. 1 det handlingsprogram för upprättandet av en ny internationell ekonomisk ordning som antogs av den extra generalförsamlingen sägs det också: Både offentliga och privata i-landsinvesteringar i bör uppmuntras i enlighet med mottagarländernas bedömning av behov och efterfrågan inom olika sektorer av deras ekonomi. I-länderna bör uppmuntra industriinvesteringar i , särskilt för exportinriktad produktion. Investeringarna bör göras i samråd med och i enlighet med deras lagar och förordningar. Det ligger i sakens natur att det är främst från företagen - vare sig de är privata, kooperativa eller statliga som man kan få personal med erfarenhet och kunnande i fråga om företagsledning, produktionsmetoder och produktionsplanering, marknadsbedömning och marknadsföring. Inom t. ex. svensk exportindustri finns personalgrupper med värdefull u-landserfarenhet. Där finns kunskaper som skulle kunna utnyttjas för försök med teknik och produktionsprocesser avpassade för förhållanden. regeringar föreslår ofta s. k. joint där utländska företag inbjuds att gå in både med en minoritetsandel av aktiekapitalet och med företagsledandc personal under en uppbyggnadsoch inkörningsperiod. Detta bör vi från svensk sida stimulera liksom vi bör medverka till att finna lämpliga former för överförande av utländska investeringar i inhemska händer. har slagit fast att insatser till förmån för industrialisering bör ges en ökad vikt inom svenskt u-landsbistånd. lade 1972 fram flera förslag som går i denna riktning. Förslagen har dock inte föranlett någon åtgärd. Detta är beklagligt. Den expertis och det tekniska och administrativa kunnande som finns inom företagen bör bättre än tas till vara i biståndsverksamheten. Från vår sida har vi motionerat om att investeringsgarantisy t skall utvidgas till att i princip omfatta alla som definitionsmässigt hänförs till , dock självfallet med bibehållen prövning av utvecklingsutsikterna i vaije särskilt fall. Erfarenheterna under de år det svenska garantisystemet funnits styrker vårt krav. De ändringar i denna riktning som föreslagits av en enhällig industribiståndsutredning bör därför möjligt genomföras. Under ett flertal år har vi även begärt att ett statligt utvecklingsbolag skall bildas, genom vilket både expertis och kapital skall kunna ställas till förfogande för projekt där önskar medverkan av svenska företag. Genom upprättande av ett sådant organ skulle man kunna övervinna många av de praktiska och psykologiska problem som hindrar många mindre och medelstora företag att engagera sig i u-landsverksamhet. Med hänsyn till den stora betydelse ett utvecklingsbolag kan få för förmedling av expertis, teknologier och kapital vill vi förorda att regeringen efter ytterligare beredning inom berörda departement och myndigheter lägger fram förslag för i denna fråga. I detta sammanhang bör regeringen även pröva möjligheten att åstadkomma en ökad satsning på förinvesteringsundersökningar i med svenskt närlingslivs medverkan. Världens befolkning ökar med ca 8 000 personer eller 70 miljoner . Enbart för att hålla takt med befolkningsökningen borde spannmålsproduktionen öka , eller . Ökningstakten har under det senaste kvartsseklet legat vid , men den utvecklingen bröts 1972, då världens totala spannmålsproduktion i stället sjönk med eller . En återhämtning skedde dock 1973, som blev ett gott skördeår även vid jämförelse med skörd. Den samlade livsmedelsreserven (lager + jordbank) motsvarade 90 dagars konsumtion, 1970 hade den sjunkit till 70 dagars konsumtion och 1974 till 27 dagars konsumtion. Spannmålslagren har tömts och världsmarknadspriserna har stigit kraftigt. Därigenom har de fattiga folken tvingats att ytterligare pressa ned sin konsumtion. På flera håll i och har svälten förvärrats ännu mer genom svåra skördekatastrofer. På lång sikt kan u-ländcrnas livsmedelsproblem endast lösas genom ett bättre utnyttjande av egna resurser. Detta gäller i särskilt hög grad många länder i med väldiga arealer dåligt eller inte alls utnyttjad mark och ett stort överskott på arbetskraft. Det gäller att komma till rätta med den överexploatering som förekommer inom vissa områden. Nomadiserande stammar, som tidigare med långa mellanrum återkommit till samma betesmark, har genom befolkningstillväxten tvingats utnyttja betesmarkerna allt hårdare och allt oftare. I torra regioner leder detta tili att växttäcket förslits. En sådan utveckling är vanlig i öknarnas gränstrakter. Utsikterna för en världsvid expansion av de livsmedelsproducerande landområdena beror i hög grad på vår förmåga att stoppa öknarnas tillväxt och att återvinna ökenområden, som varit produktiva. En intensivare livsmedelsproduktion kommer i många att innebära risker för att stora och svårreparerade skador tillfogas markens produktionsförmåga. I samband med ett bättre utnyttjande av markresurser för livsmedelsproduktion fordras därför omfattande forskningsinsatser för att i dessa länder få fram teknik och produktionsmetoder som inte skadar ekosystemet och som är väl anpassade till förutsättningarna i övrigt. Forskningsresultaten måste genom en omfattande utbildningsverksamhet föras ut till de människor som skall utföra arbetet ute på fältet. egen livsmedelsproduktion ökar f. n. , vilket nätt och jämt motsvarar dessa länders befolkningsökning. Enligt beräkningar som förelåg vid livsmedelskonferensen i borde ökningstakten fram stiga till . Skall den målsättningen uppnås, måste biståndet utifrån till jordbrukssektor ökas från nuvarande till . Dessa pengar behövs för utbyggnad av handelsgödselproduktion, mark- och bevattningsprojekt, kredit- och lagringsmöjligheter för småbrukare m. m. Menar vi allvar med vårt tal om att egen produktionsökning är det enda sättet att på lång sikt komma till rätta med fattigvärldens livsmedelsproblem, då måste vi också som en av världens rikaste nationer ta på oss vår del av ansvaret för att produktionsökningen kommer till stånd. Den rika, mätta och välutbildade delen av mänskligheten får inte sitta på parkett och vänta att denna gigantiska uppgift skall lösas av fattiga och svältande analfabeter utan hjälp. Kvinnorna svarar för av livsmedelsproduktion och har i praktiken huvudansvaret för tillagning av familjernas mat. Vid antogs en särskild resolution, där deltagande stater uppmanades att vid planeringen av undervisning och utbildning jämställa kvinnorna med männen och ge dem likvärdiga möjligheter att ta del i utvecklingen av jordbruksteknik, marknadsföring, distribution och näringsinformation. Under det internationella bör u-landskvinnornas roll och situation ställas i blickpunkten som en viktig del i hela utvecklingsprocessen. Vi diskuterar detta utförligare senare i motionen. Ytterligare synpunkter på insatser för att utveckla landsbygden i har getts under föregående avsnitt. Vi vill här vidare framhålla att det intre råder någon motsättning mellan krav på omfattande insatser för att utveckla eget jordbruk och krav på större livsmedelsbistånd från de rika länderna. Det kommer att ta innan det program sorn drogs upp vid livsmedelskonferensen för att höja livsmedelsproduktionen i ger sådana resultat att vi kan avstå från livsmedelsbistånd. Tvärtom underströks vid livsmedelskonferensen att det också behövs ett livsmedelsbistånd i fasta kvantiteter på fr. o. m. Dessutom behövs enligt konferensen ett katastroflager på i Dessa mål står i skarp kontrast till den halvering av de rika ländernas livsmedelsbistånd som skett . Kravet på fleråriga utfästelser i form av fasta kvantiteter var ett av de viktigaste från livsmedelskonferensen. Det rådde vid konferensen inga delade meningar om att behoven är enorma. 1 fråga om deltagarländernas konkreta utfästelser var besvikelsen däremot stor. För del utlovade jordbruksministern vete framåt, varav i ständig beredskap för katastrofsituationer. har haft ansenliga överskott av spannmål. /69 har överskottet varierat mellan lägst /70 och högst 1 /72. Överskottet av brödsäd varierade mellan lägst 1969/70 och högst (prel.) 1973/74. Från sakkunniga på området har gjorts klart att en flerårig utfästelse om vete skulle kunna göras utan några svårigheter. F.n sådan utfästelse kunde lämpligen fördela sig med svenskt vete för internationell katastroflagring och vete /76 1977/78 för livsmedelsbistånd via världslivsmedelsprogrammet . Ytterligare veteleveranser utöver de fasta åtagandena skall självfallet kunna aktualiseras, om det svenska överskottet gör det möjligt och det aktuella försörjningsläget i gör det angeläget. hade t. ex. en rekordskörd av vete och skulle ha kunnat ställa mycket stora kvantiteter till förfogande. Den ökning vi föreslår torde kunna finansieras genom anslaget Övriga multilaterala bidrag. Genom ökade svenska utfästelser till de internationella programmen på detta område kan vi dra andra länder med oss och därmed mångdubbla värdet av vår insats. I fokpartiets partimotion rörande u-landsbiståndet underströks behovet av radikala och snara åtgärder för att åstadkomma en samordning på internationell nivå av katastrofbiståndet. Vi påpekade att detta även borde innefatta en planmässig försörjning av resurser som vi erfarenhetsmässigt vet kommer att krävas i katastrofsituationer. Betydelsen av dessa krav har klart framgått av de katastrofer som inträffat liksom av diskussionerna vid livsmedelskonferensen i . Den SIDA-utredning om katastrofbiståndet, som propositionen hänvisar till, belyser också klart dessa behov. Utredningen konstaterar att FN inte är rustat att ingripa i det omedelbara undsättningsarbetet efter en katastrof men att samordningsorganet för FN:s katastrofbistånd, UNDRO, utgör ett värdefullt bidrag till ett mer effektivt internationellt katastrofbistånd. behöver emellertid avsevärt förstärkas för att det skall kunna medverka till den snabba och samordnade mobilisering av resurser från givarländer och hjälporganisationer som de katastrofdrabbade länderna önskar. Vi föreslår därför att tar initiativ till att stärka UNDRO:s både personella och finansiella resurser och att detta sker genom erbjudande av ytterligare direkta svenska bidrag både till administrationen och till den del av verksamheten som syftar till stärkt katastrofberedskap och bättre planering av förebyggande åtgärder. En effektiv samordning av UNDRO:s verksamhet med den av livsmedelskonferensen beslutade nya fonden för jordbruksutveckling i torde därvid bli av grundläggande betydelse för UNDROis möjligheter att fullgöra sina uppgifter. bör därför aktivt verka för att en sådan samordning kommer till stånd. Katastrofhjälpen kommer tyvärr ofta . Så blir det troligen också i fortsättningen så länge man inte ger något internationellt organ tillräckliga resurser för att åstadkomma en effektiv samordning av beredskap och planering. Det är därför angeläget att , gärna i samarbete med övriga nordiska länder, tar erforderliga initiativ härför. 1 detta nya mönster för internationell samverkan och samordning på katastrofområdet måste det frivilliga hjälparbete, som utförs av Röda korset och andra humanitära organisatoner ingå som en mycket viktig del. Stödet till UNDRO bör därför kompletteras med ett motsvarande stöd till Internationella röda korset, inriktat på utbildning av katastrofpersonal och på planering av förebyggande art. trodde många att kvinnans situation i automatiskt skulle förbättras i takt med utvecklingen i landet som helhet. Som vi konstaterat också i andra delar av denna motion har detta visat sig vara fel. Tvärtom händer det att ekonomisk och social utveckling i ett u-land leder till att kvinnans situation försämras: hon förlorar sin traditionella ställning, utan att få en chans att komma med i det nya som håller på att hända. Formellt är kvinnan jämställd med mannen i de flesta . På många håll finns en avancerad lagstiftning. Men praktiken ser annorlunda ut. Genomgående har kvinnan lägre status, lägre utbildning, sämre jobb än mannen. Hon lämnar dessutom påbörjad utbildning oftare än mannen. Analfabetismen är högre bland kvinnor än bland män etc. Erfarenheten visar att insatser för att förbättra kvinnans situation som regel måste göras i samband med en allmän satsning på eftersatta grupper. Annars blir det lätt så att endast redan privilegierade kvinnor kommer med i aktiviteterna. Mottagarländernas egen planering och inställning erbjuder knappast några hinder för en ordentlig satsning på kvinnorna. Allmän enighet råder om att kvinnans situation måste förbättras. Den progressiva lagstiftningen i många visar också inriktningen. kan man inte bortse från att kulturmönstret i stora delar av u-världen starkt bidrar till att bevara en favoriserad ställning för mannen. Ett första riktmärke för de svenska biståndsinsatserna på alla områden måste vara att de inte leder till en försämring av kvinnans situation. Detta kan synas självklart men är i praktiken inte alls så enkelt som det låter. a. har t. ex. åtgärder för effektivare jordbruksmetoder lett till att kvinnan förlorat sin traditionella självständighet som grundats just på hennes ansvar för jordbruket, I och med att nya och mer tekniska metoder introducerats, har männen i stället tagit över denna delvis traditionellt kvinnliga domän. En enkel plan för att allmänt förbättra kvinnans ställning kan inte utarbetas, eftersom förhållandena varierar från land till land. I stället måste en ordentlig satsning på kvinnorna i föregås av fördjupade studier i de ekonomiska och sociala sammanhang som avgör kvinnornas roll i utvecklingen. Först därefter är det möjligt att med framgång föreslå konkreta åtgärder i ett visst land. Uppenbart är att utbildning, familjeplanering, sysselsättning, hälsa och barntillsyn har stor betydelse. Detsamma gäller u-hjälpsarbetet i stort. Studier av kvinnans situation i olika skulle kunna tyda på att sysselsättningen är av avgörande betydelse. I , där männen i stor utsträckning engagerades i kriget, fick kvinnorna gripa in på samhällslivets alla områden för att ta över männens uppgifter. Detta ledde till en markant och snabb förbättring av kvinnans situation över lag. Det förefaller vara svårt att på ett avgörande sätt förändra kvinnans ställning i ett samhälle med stor arbetslöshet. Eftersom arbetslöshet existerar i de flesta , finns det alltså viss anledning till pessimism. Från svensk sida har vid sidan av satsningen på familjeplanering inte mycket gjorts direkt med avseende på kvinnorna. SIDA beräknar att de totala svenska åtagandena uppgår till 75 milj. kr. Därtill kommer 6 milj. kr. som satsats i samarbete med enskilda organisationer. uttalade att arbetet för att stärka kvinnans roll i samhällsutvecklingen intar en viktig plats i det svenska utvecklingsarbetet. är inte detta fullt korrekt som beskrivning, men däremot borde det vara ett mål för biståndsplanerna.