mot · FY021726 · 1975-01-27 00:00:00 — av m. fl. om arbetslöshetsersättning till företagare, m. m. Vid behandling av proposition 1973:56 med förslag till ny lag om arbetslöshetsförsäkring behandlades arbetslöshetsbegreppet för företagare. Föredragande departementschef anförde bl. I fråga om företagare kan, som utredningen anför, det förhållandet att inkomst av förvärvsarbete inte längre föreligger på samma sätt som för arbetstagare vara utgångspunkt för bedömning av frågan om arbetslöshet föreligger. Det är i stället nödvändigt att skapa en garanti mot att kontant stöd vid arbetslöshet blir en inkomstutfyllnad i mindre lönsamma företag. Därför bör den principiella och grundläggande huvudregeln vara att en företagaresarbetslöshet börjar den dag då hans personliga verksamhet i rörelsen har upphört. När det gäller att bedöma frågan om sökandens personliga verksamhet i rörelsen har upphört vill jag i likhet med utredningen förorda att följande skall gälla. I första hand lär frågan om rörelsen lagts ned grundas på en förklaring från företagaren själv. Den bör ske skriftligen och kan lämpligen ingå i en ansökan om försäkringsersättning eller kontant arbetsmarknadsstöd. Principiellt bör gälla att företagare, liksom arbetstagare, skall ha lämnat sin tidigare förvärvsverksamhet av giltig anledning. Arbetslösheten får inte vara självförvållad och det får inte med skäl kunna antas att den arbetslöse upphört med den tidigare verksamheten i det huvudsakliga syftet att få arbetslöshetsersättning. Avvecklingen av rörelsen måste vara motiverad av att rörelsen inte ger rimlig försörjning. Reglerna om självförvållad arbetslöshet för arbetstagare bör i tillämpliga delar kunna användas också i fråga om företagare. Även påföljderna av självförvållad arbetslöshet bör vara desamma som för arbetstagare. Med hänsyn till den tveksamhet som kan föreligga vid bedömningen av dessa frågor och till de praktiska svårigheterna att i stödärendet utreda rörelsens ekonomiska utfall kan det, som jag strax återkommer till, vara befogat med en längre, karenstid. Kravet att företagare för att anses som arbetslös skall ha lämnat sin rörelse innebär i allmänhet att han skall ha sålt fast egendom och rörelsetillgångar. Fortsatt innehav av fastighet eller annan rörelsetillgång av betydande värde kan vara skäl att ifrågasätta om sökandens personliga verksamhet i tidigare rörelse verkligen har upphört. Tillsammans med andra omständigheter kan sådan oförändrad rätt till rörelsetillgång utgöra skäl för att avvisa ansökan om ersättning. Vi delar departementschefens uppfattning att företagare, som anhåller om ersättning vid arbetslöshet, icke skall ha inkomst av förvärvsarbete, att arbetslösheten icke skall vara självförvållad samt att vederbörande skall stå till arbetsmarknadens förfogande. Vi delar däremot inte den uppfattningen att han skall vara skyldig att avyttra eventuella rörelsetillgångar, maskiner, verkstadsbyggnad, göra konkurs osv. för att åtnjuta ersättning. Om vederbörande tvingas till detta av lågkonjunktur torde dessa tillgångar vara relativt värdelösa. Praktiskt taget varje företagare vill fortsätta sin ordinarie verksamhet om bättre konjunkturer i resp. bransch inträder. Upprätthålles detta krav om avyttring av ovannämnda rörelsetillgångar försvåras, ja, kanske omöjliggörs denna möjlighet. Detta är från såväl sysselsättnings- som nationalekonomisk synpunkt enligt vår mening felaktigt. Det finns ingen anledning att denna grupp medborgare skall behandlas hårdare än övriga vid icke självförvållad arbetslöshet. Vid riksdagsbehandlingen av propositionen väcktes motioner som gick ut på att ersättning skulle kunna utgå även i andra situationer än avveckling av en rörelse. anförde i sitt i denna del enhälliga betänkande, 1973:23, som också godkändes av : Utskottet vill inte förorda en ändring i definitionen av arbetslöshet för företagare enligt huvudregeln. Däremot är utskottet inte främmande för att det kan vara berättigat att AMS prövar om lättnader bör ske dispensvägen. I synnerhet för företagare, vilkas verksamhet ingår såsom ett led i en integrerad produktionsprocess och därför ofta innebär begränsade möjligheter att påverka utvecklingen, kan det finnas arbetslöshetssituationer av annat slag än avveckling som det bör vara möjligt att i vart fall försäkra sig mot. Det kan gälla exempelvis vissa underleverantörer eller företagare i transportbranschen. Med det anförda har utskottet besvarat de förevarande motionsyrkandena, som alltså inte bör föranleda någon åtgärd. Vid utskottets behandling av en liknande motion hänvisade utskottet till den rekommenderade dispensregeln och pekade på möjligheten att utnyttja den för bl. a. företagare i transportbranschen. Utskottet har inhämtat att det föreligger långt framskridna planer på att till försäkringen ansluta en grupp åkare som skulle få rätt att på vissa villkor få ut ersättning utan att krav på rörelsens avveckling uppställs. En utveckling av det slag utskottet antydde är alltså på väg. Att man på detta sätt söker sig fram till effektivare ersättningsregler för företagare är värdefullt. Utskottet förutsätter att myndigheterna inom ramen för gällande regler har en generös inställning till förslag från företagarkassor om utvidgning av ersättningsrätten. har intensiva förhandlingar förts med en kollektivgrupp företagare inom transportbranschen, och hantverks-, industri- och servicenäringars arbetslöshetskassa för företagare. Dessa förhandlingar har slutförts, och denna grupp har anslutits till ovannämnda kassa utan att lastbilarna behöver avyttras. Det är ett steg i rätt riktning, men tyvärr står alltjämt ett stort antal företagare utanför de befintliga företagarkassorna just för att de anser att kravet om avyttring, vilket i övriga branscher alltjämt måste upprätthållas, är för hårt och orättvist i förhållande till övriga kassaanslutna medborgare. Medlemmar som tillhört en företagskassa har till och med lämnat kassan på grund härav. Den strukturomvandling inom näringslivet som skett och som synes fortgå i ökad takt har också fört med sig att många mindre och medelstora företag fått läggas ned eller gått upp i andra. Det är angeläget att reglerna för arbetslöshetskassorna för företagare är så utformade att det blir en allmän uppslutning från företagarna i dessa kassor så att samtliga åtnjuter den trygghet försäkringen ger. I de mindre företagen arbetar företagaren ofta på helt lika betingelser och i vissa fall t. o. m. sämre betingelser än de anställda. Om ett företag tillfälligt måste lägga ned sin verksamhet och de anställda friställs, erhåller dessa ersättning från den kassa de tillhör som anställda. Företagaren, som i produktionen kanske utför exakt samma arbete som de anställda, erhåller, som nämnts, icke någon ersättning förrän i obestämd framtid och först när han lagt ner sin rörelse, avyttrat ev. maskiner, gjort konkurs eller på annat sätt skilt sig från rörelsen. Vid riksdag antogs nya förbättrade bestämmelser för kontant stöd vid arbetslöshet, men arbetslöshetsbegreppet, i vad gäller företagare, bibehölls vid ovan anförda mycket restriktiva bestämmelser. Detta har medfört betydande svårigheter för företagarkassorna, vilkas medlemmar känner besvikelse över att inte bli behandlade efter samma normer som medlemmar i kassor för anställda. Vi anser det angeläget att företagarnas ersättningsrätt förbättras när det gäller ersättning för oförvållad arbetslöshet i enlighet med vad ovan anförts. I detta sammanhang skall också observeras den roll som medhjälpande make/maka i rörelse har inom många företag inom hantverk, mindre industri, service och handel. På grund av skattebestämmelserna taxeras vanligen endast den ena maken för inkomst, exempelvis när det gäller företag som drivs som enskild firma, en mycket vanlig företagstyp inom hantverk och många andra mindre företag - jordbruken inte att förglömma. En arbetslöshet för företagaren innebär i dessa fall i verkligheten också motsvarande arbetslöshet för maken/makan även om han/hon formellt sett inte taxeras för inkomst från rörelsen. Enligt vår uppfattning bör reglerna för kontant stöd vid arbetslöshet utformas så att även medhjälpande make/maka får full ersättning vid företagarens arbetslöshet under förutsättning att bägge makarna står till arbetsmarknadens förfogande enligt sedvanliga regler. Med stöd av vad som anförts hemställes att hos regeringen som sin mening ger till känna 1. att företagarnas rätt till ersättning bör förbättras då det gäller ersättning för oförvållad arbetslöshet, 2. att i enskild firma medhjälpande make/maka till företagaren bör ha rätt till ersättning i enlighet med i motionen anförda synpunkter. . () i . () i