mot · FY02598 · 1975-01-22 00:00:00 — av m. fl. De allmänna förutsättningar som ligger till grund för jordbrukspolitiken i vårt land har i viktiga avseenden helt förändrats. Ännu så sent som framstod exportöverskotten på bl. a. spannmål som ett svårt anpassningsproblem. Möjligheterna att vinna avsättning på världsmarknaden till rimliga priser bedömdes som små. Ett uttryck härför var det uppdrag som Kungl. Maj:t lämnade lantbruksekonomiska samarbetsnämnden att klarlägga de problem som utvecklingen av spannmålsproduktionen kunde komma att medföra. har som resultat av detta uppdrag framlagts en rapport vars slutsatser väsentligt torde avvika från vad som förutskickades då arbetet igångsattes. Mot bakgrund av den kartläggning och analys som företagits uttalas nämligen att det inte är befogat med några särskilda åtgärder för att begränsa överskottsproduktionen av spannmål. Vid normalskörd beräknas dessa överskott bli ca . är det inte överskottsproblem som bekymrar. Det behövdes bara ett pär år av svag skörd i världen för att spannmålslagren skulle smälta samman till en kritisk nivå. För vårt land, som kunnat glädja sig åt en god skörd 1974, har problemet varit hur vi skall disponera överskotten för att på bästa sätt bidra till att lindra svälten i världen. Det handlar inte om efterklokhet när vi från sida erinrar om den debatt som fördes , då man från socialdemokratiskt håll pläderade för en kraftig krympning av jordbruksproduktionen i . Av beredskapsskäl kom man riksdagsbeslut att begränsa ambitionsnivån för produktionsminskningen till vad som då betecknades med uttrycket 80-procentig självförsörjningsgrad i fredstid. 1 konkreta termer innebar målsättningen bl. a. att åkerarealen skulle reduceras med 800 000-1 000 000 ha. Denna konsekvens vågade man dock inte redovisa. I stället gavs löften om miljardvinster för folkhushållet, bl. a. till följd av den billiga import av livsmedel som de svältande utvecklingsländerna skulle förse oss med. Ett särskilt intresse visade socialdemokraterna för den svens ka sockerbetsodlingen, som hotades med att fl gå samma väg som linodlingen, dvs. att läggas ner. Det är ofattbart att ansvariga politiker för mindre än allvarligt ifrågasatte sockerbetsodlingens existensberättigande i vårt land. Nästan ännu mer anmärkningsvärt är att uppfattningarna hade stöd av experter, vilkas sakkunskap inte borde ha behövt sättas i fråga. Dess bättre kom de mest radikala inslagen i den socialdemokratiska 60talspolitiken aldrig till praktiskt genomförande. Utvecklingen har handgripligt korrigerat förutsättningarna, och reformförslagen har blivit alltmer inaktuella. ställs inte längre krav på nedläggning av sockerbetsodlingen och på allmän krympning av jordbruksproduktionen. Även stordriftstänkandet med dess ensidiga satsning på strukturrationalisering har nyanserats. Även på det internationella planet har en påtaglig förändring av inställningen till livsmedelsproduktionen inträffat. har stora internationella konferenser hållits, som berör livsmedelssituationen, bl. a. FN:s extra generalförsamling i om råvaru- och utvecklingsproblem, befolkningskonferensen i och världslivsmedelskonferensen i . Tyvärr måste konstateras att de praktiska resultaten av dessa konferenser är begränsade, men de inger ändock förhoppningar för framtiden. Livsmedelssituationen i världen är en viktig utgångspunkt för vår egen jordbrukspolitik. Detta gäller enligt vår mening oberoende av om mycket höga priser på världsmarknaden för vegetabilieprodukter kommer att gälla eller om prisnivån blir lägre. Det finns därför anledning att i detta sammanhang kortfattat redovisa vår syn i frågan. Det aktuella försöriningsläget karakteriseras av att av världsbefolkningen eller minst 500 miljoner människor lider av kronisk svält. Värst utsatta är de fattigaste delarna av och , där lever på svältgränsen. Därtill kommer ca 1 500 miljoner människor, som i större eller mindre grad är undernärda. Inom svältregionerna uppträder dessutom regelbundet akuta lokala livsmedelskriser till följd av översvämningar eller torka, där dödsoffrens antal kan räknas i tusental. Dessa katastrofer har uppträtt i stor omfattning , vilket ger särskild anledning till oro. Tillgången på livsmedel växlar också mellan olika år på grund av skördeutfallet. Den variationen kommer att bli bestående och medföra starka prissvängningar om inte lagerhållningen byggs ut radikalt. Vi har i modern tid knappast haft en sämre livsmedelsberedskap. tillgängliga produktionsreserver har också tagits i anspråk. Sålunda har de speciella program för begränsning av produktionen, som genomförts i - senast det s. k. - fr. o. m. 1974 upphört att gälla. Världens spannmålslager understiger 100 milj. ton. Denna kvantitet motsvarar av den årliga spannmålskonsumtionen i världen, dvs. än en månads förbrukning. Självklart krävs kvantiteter av en helt annan storleksordning för att balansera skördevariationerna. Det kan nämnas att nettoimportbehov av spannmål enligt underlaget vid världslivsmedelskonferensen beräknas öka från 16 milj. ton 1971/72 till 85 milj. ton . Denna import kommer att ta i anspråk en avsevärd del av dessa länders importkapacitet och hålla nere levnadsstandarden. I de bedömningar som gjorts räknar man med att antalet svältande och undernärda efter hand kommer att öka. Alla möjligheter att producera livsmedel på jorden är inte maximalt utnyttjade. Det finns fortfarande potentiella odlingsarealer. Efter hand kommer också tekniken att förbättras, såsom skett. Men det är önsketänkande att tro att problemen kan lösas utan drastiska insatser i både i-länder och . De beslut som togs vid världslivsmedelskonferensen måste följas av konkreta åtgärder varigenom alla resurser mobiliseras för kampen mot världssvälten. Vi vill helhjärtat instämma i den deklaration som antogs vid världslivsmedelskonferensen i där det bl. a. heter: Det är regeringarnas grundläggande ansvar att samarbeta för högre livsmedelsproduktion och för rättvisare och effektivare fördelning av livsmedel mellan och inom länderna. Det är varje berörd stats ansvar att efter sin självständiga .bedömning och inhemska lagstiftning avlägsna hindren för livsmedelsproduktion och på lämpligt sätt stimulera jordbruket. I deklarationen behandlas också det slöseri med resurser som förekommer bl. a. genom den energi- och proteinkrävande animalieproduktionen. Ansträngningarna att öka livsmedelsproduktionen bör kompletteras med alla tänkbara försök att förhindra varje form av slöseri med livsmedel. Kampen mot världssvälten får inte ta formen av en exploatering av orörda naturresurser, som gör ont värre. Alltför ofta har odlingsprojekt, som planerats och genomförts utan kunskap om och hänsyn till lokala förhållanden, förvandlat stora områden till sterila öknar. Det är ytterst viktigt att resurserna inom bl. a. ekologisk forskning byggs ut och samordnas och att resultaten läggs till grund för de åtgärder som vidtas och den produktionsteknik som introduceras i nya projekt. En mobilisering av produktionsresurserna för en ekologiskt balanserad och i övrigt långsiktigt uthållig livsmedelsproduktion kräver stora kapitalinsatser och tillgång till energi, bl. a. för produktion av växtnäring. Av största vikt är emellertid att en anpassning av tekniken sker till förhållandena i resp. land. Uppenbart är sålunda att man i inte på kort sikt är betjänt av den extremt arbetsbesparande teknik som eftersträvas exempelvis i vårt land. Arbetskraft är i stort sett den enda resurs som det finns god tillgång till. Även vårt land måste mobilisera resurserna i kampen mot världssvälten. Ett viktigt led i en dylik mobilisering är att ge jordbrukspolitiken en sådan inriktning att våra naturliga produktionsresurser kan utnyttjas maximalt. Forskning och utvecklingsarbete bör inriktas på att få fram på vilket sätt svenskt jordbruk bäst kan bidra till livsmedelsförsörjningen i världen. Även produktionens inriktning bör anpassas. Det finns bl. a. starka skäl för en avsevärd utökning av sockerbetsodlingen. I enlighet med det Förslag som framlagts av betodlarna och Sockerbolaget bör ske en arealutökning med 6 000 ha till totalt 52 000 ha. På bör målsättningen vara en odling som täcker hela avsättningsutrymmet i landet. Totalt sett bör vårt land kunna producera väsentligt mer jordbruksprodukter än som behövs för att täcka våra behov. Vi bör alltså kunna bli ett land med betydande nettoexport. Frågan om vår livsmedelsberedskap blir då av intresse enbart med hänsyn till produktionsinriktningen. I ett sådant läge är det naturligt att ansvaret för avsättningen av produktionsöverskottet mera direkt övertas av samhället. Enligt nuvarande principer leder exportöverskott till sänkta producentpriser när exportpriserna är lägre än de som gäller inom landet. I ett läge då samhället går in för att stimulera produktionen är detta inte konsekvent. Ett statligt övertagande av kostnadsansvaret för export och andra marknadsreglerande åtgärder skulle också verka stabiliserande på producentpriserna, som skulle bli mindre beroende av växlingar i exportens storlek och av prissvängningarna på världsmarknaden. Mycket talar för att dessa svängningar blir kraftiga på bl. a. spannmål. De åtaganden som statsmakterna gjort beträffande inköp av vete för u-hjälp har en stabiliserande effekt som dock under normala år har begränsad betydelse. Som sagts syftade beslut om jordbrukspolitiken till att successivt åstadkomma en sänkning av jordbruksproduktionen, bl. a. genom nedläggning av åker. skedde också en snabb minskning av åkerarealen. Takten har därefter sjunkit och registreras t. o. m. en viss ökning. Det bör dock inte tolkas så att nyodling i stor skala skulle ha inletts. Relativt stora arealer brukas extensivt eller sporadiskt, och definitionen För nedlagd åker kan aldrig bli helt entydig. Arealökningen 1974 kan också ha ett samband med den svaga höskörden som medfört att tidigare nedlagd åker åter tagits i bruk. Den registrerade ökningen är därför sannolikt tillfällig, men vi bör kunna räkna med att den nedläggning sorn beror på att odlingsvärdet är lågt i stort sett upphört. Även på denna punkt har således prognoserna reviderats av verkligheten. Vi har alltid hävdat att åkerjorden är en naturtillgång, som bör vårdas och hindras från exploatering för andra ändamål. har denna uppfattning flitt ett allt starkare stöd. Som exempel kan nämnas att hushållningen med odlingsjordarna var temat för Lantbruksveckan 1974. Huvudanförandet hade rubriken på jorden. behandlades frågan från global och historisk synpunkt, och framställningen formades till en allvarlig vidräkning med människorna för den rovdrift som bedrivits med allt större hänsynslöshet. Det gäller odlingsjordarna men också vattentillgångarna, vilkas stora betydelse för världshushållet framstår allt klarare. All jordbruksjord för livsmedelsproduktion Enligt vår uppfattning bör all jordbruksjord - åkerjord och betesmark - som lämpligen kan brukas och vidmakthållas utnyttjas för livsmedelsproduktion. De arealer åker- och betesmark, som brukas, är med begränsade undantag att betrakta som odlingsvärda på lång sikt. Om man tar i betraktande att vissa brukningsvärda arealer som lagts ner kan återupptas i bruk bör den slutsatsen kunna dras att vi långsiktigt bör bibehålla åtminstone nuvarande åkerareal. Detta innebär att åkerjorden effektivt bör skyddas från exploatering för tätbebyggelse och andra ändamål, som är en följd av sådan exploatering. a. i samband med behandlingen av den fysiska riksplaneringen har uttalats att högvärdig jordbruksmark inte bör tas i anspråk för tätbebyggelseändamål om en från samhällets synpunkt likvärdig lösning kan åstadkommas på annan för jordbruket och trädgårdsnäringen mindre värdefull mark. Detta allmänna uttalande kan dock inte anses utgöra ett tillräckligt effektivt skydd. En kungörelse bör utfärdas som ålägger berörda myndigheter att tillämpa detta av antagna uttalande. Såväl fritids-, rekreationssom tätbebyggelseintressen har haft en starkare ställning än bevarandeintresset för jordbruksändamål. Enligt vår uppfattning är det nödvändigt att skärpa formuleringarna och därtill finna rättsliga former för att effektivt skydda odlingsiord. Utgångspunkten bör därvid vara att brukningsvärd jordbruksmark i princip inte får tas i anspråk för andra ändamål. Planeringen får då inriktas på att finna lösningar, som inte berör sådan mark. Endast i sådana fall då realistiska alternativ saknas bör brukningsvärd jordbruksmark få disponeras. Därvid bör man beakta kvaliteten så att den mest högvärdiga marken i varje bygd får det bästa skyddet. Ett allmänt principuttalande som här avses bör givetvis inte få utgöra ett absolut hinder för t. ex. byggandet av vägar eller regionalpolitisk! motiverade utbyggnader av mindre tätorter. I de flesta fall föreligger dock alternativa lösningar, som skiljer sig med avseende på utnyttjandet av jordbruksmark. Förekomsten av ett principuttalande, som tvingar planeringsorganen att ta fram och pröva dessa mot jordbruksmarken mer skonsamma alternativ, bör i sig kunna ge ett positivt resultat. Därutöver bör som sagts möjligheter finnas att inom ramen för förefintliga planinstitut ge jordbruksmarken ett direkt skydd. Det bör finnas anledning jordbruksutredning och jordförvärvsutredningen att i samråd pröva hur denna fråga bäst skall kunna lösas. De jordbrukspolitiska beslut som fattades gav dystra framtidsutsikter för jordbruket. Detta ledde till omfattande nedläggning av åkerjord. På många håll har god jordbruksmark blivit beväxt med sly eller skog. jordbruksutredning bör överväga vilka stimulansåtgärder som är påkallade för ett tillvaratagande av brukningsvärd men nedlagd åkerjord. Genom de tilläggsdirektiv, som efter beslut av riksdag lämnats jordbruksutredning, har den i uppdrag att förutom utformningen av prisregleringssystemet och produktionsmålsättningen även ta upp rationaliseringspolitiken till prövning. 1 motion nr 507 till riksdag ställde vi en rad förslag beträffande utformningen av det statliga rationaliseringsstödet. Eftersom motionen överlämnats till jordbruksutredningen finns inte anledning att här återge yrkandena. I fråga om deltidslantbruket anser vi dock att redan nu skall besluta om sådan ändring av bestämmelserna att rationaliseringsstöd kan utgå även för deltidslantbruk. Härigenom kan man också lösa det problem som uppkommer i de fall hustrun de facto är brukare men maken officiellt är registrerad som ägare och brukare men har annat arbete. Vi vill vidare särskilt understryka nödvändigheten av en ändrad syn på de kombinerade företagen med t. ex. jordbruk, skogsbruk och turistservice, så att alla i företaget ingående produktionsgrenar tas in i bilden vid bedömningen av olika rationaliseringsåtgärder. I övrigt anser vi att det statliga stödet till jordbrukets rationalisering på ett klarare sätt än nu bör infogas i regionalpolitiken. Jord- och skogsbruket är viktiga basnäringar i hela landet bortsett från ett fåtal storstadsområden. Syftet med det statliga rationaliseringsstödet bör vara att på bästa sätt utnyttja det försörjningsunderlag som dessa näringsgrenar erbjuder i olika bygder. Därav följer också att en lokal anpassning av stödets omfattning, syfte och inriktning bör ske och att de regionala organen bör få större frihet att bedöma på vad sätt de statliga insatserna ger den bästa effekten i bygden. Det kan t. ex. i ett visst område vara mer berättigat att stödja en viss företagsform eller produktionsstruktur än i ett annat område. Detta kan bl. a. gälla deltidslantbruk, som kan vara den mest rationella företagsformen och därtill den enda realistiska. Vi kan tänka oss ett system där resp. lant bruksnämnd tilldelas vissa kreditgaranti-och bidragsramar med stor frihet beträffande användningen. De centrala direktiven skulle då innehålla endast vissa grundläggande regler rörande stödformer och ändamål. En alternativ väg vore att möjliggöra en prövning av ärendena från olika utgångspunkter. Projekt som inte bedömts kunna stödjas från jordbrukspolitisk synpunkt skulle i andra hand kunna få stöd av regionalpolitiska skäl. I motion nr 507 till riksdag begärde vi också en översyn av jordförvärvslagen. En sådan utredning har tillsatts, vilket vi med tillfredsställelse noterar. kan emellertid inte förväntas framlägga sitt slutbetänkande förrän om . hinner stora förändringar i ägarestrukturen inträffa genom främst juridiska personers förvärv. Vi finner detta synnerligen olyckligt. Enligt vår mening bör jordförvärvslagstiftningen främja sambandet mellan ägande och brukande av mark samt hindra spekulationsförvärv. Den bör vidare ha till syfte att underlätta tillskapandet av rationella enheter inom det enskilda jord- och skogsbruket. Dessa näringar bör även i hvudsak baseras på enheter av typen familjeföretag. Den är en företagsform som har ett betydande egenvärde bl. a. genom det personliga engagemang och intresse som är en naturlig följd av dess konstruktion. Jordförvärvslagstiftningen bör därför ges en sådan utformning att familjelantbruket ges förtur framför andra förvärvare. Sammanläggning av enheter som var för sig kan brukas rationellt bör heller inte vara tillåten. I vissa fall har kommuner uppträtt som köpare av jordbruksfastigheter utan att ha konkreta planer för användningen av marken. Kommunerna är undantagna från prövning enligt jordförvärvslagen, men det har förutsatts att samråd sker med lantbruksnämnden. I direktiven till jordförvärvsutredningen har utsagts att den bör undersöka hur det förutsatta samrådsförfarande! fungerat och om det finns anledning att göra det obligatoriskt. Vi anser för vår del att det vore skäl att låta alla kommunförvärv av jordbruksfastigheter prövas från markpolitisk synpunkt. Kommunernas undantagsställning har i praktiken verkat hindrande för strukturrationaliseringen i jord- och skogsbruket. De ändringar av jordförvärvslagen, vilka genomfördes och som innebär att förädlingsföretag givits en prioriterad ställning som köpare, har enligt vår uppfattning haft huvudsakligen negativa effekter. Dessa köparkategorier har en i olika avseenden favoriserad ställning och konkurrerar inte på lika villkor med enskilda förvärvare, för vilka företaget skall utgöra sysselsättnings- och försörjningsunderlag. Lagen har också i sin nuvarande form medverkat till att driva upp fastighetspriserna, särskilt vad avser skogsfastigheter. Om denna situation kvarstår kommer ytterligare arealer att föras över från kategorin aktiva brukare till juridiska personer och kapitalplacerare. Vi anser därför att en omedelbar ändring av jordförvärvslagen bör ske på denna punkt. En sådan ändring kan ske som ett provisorium i avvaktan på jordförvärvsutredningens slutbetänkande. Det enklaste sättet att åstadkomma den avsedda effekten torde vara att upphäva den bestämmelse i 4 §, jordförvärvslagen, som anger att tillstånd ej må vägras om förvärvaren här i riket driver industriell eller kommersiell verksamhet för förädling av jordbruks- eller skogsprodukter och får antas med fånget huvudsakligen åsyfta att varaktigt tillgodogöra sig egendomens alster i rörelsen. Det är denna bestämmelse som ligger till grund för bl. a. sågverksbolagens köp . Vi föreslår sålunda att som en provisorisk åtgärd upphäver 4 §, andra stycket punkt 1 Jordförvärvslagen. Med hänsyn till dess provisoriska karaktär bör ändringen kunna vidtas utan särskild utredning. För att åstadkomma en uppbromsning av markprisstegringarna är det också nödvändigt med provisoriska tillämpningsföreskrifter för lantbruksnämnderna. Denna provisoriska tillämpning skulle innefatta en stark prioritering av de aktiva brukarna. Finns det köpare som själva avser att bruka fastigheter och vilka man inte kan beteckna som spekulationsköpare måste dessa få förtur framför andra köparkategorier. Dessa provisoriska tillämpningsföreskrifter skulle gälla fram till dess ny jordförvärvslagstiftning träder i kraft. Som en konsekvens av vårt förslag till beslut bör jordförvärvsutredningen * erhålla tilläggsdirektiv enligt vilka den får i direkt uppdrag att ompröva förädlingsföretagens prioriterade ställning som förvärvare. Utredningen bör vidare få i uppdrag att överväga ett slopande av nuvarande undantag beträffande kommunförvärven. Med hänvisning till det anförda hemställer vi 1. beslutar att i avvaktan på jordförvärvsutredningens förslag och därav föranledda beslut dels upphäva 4 §, andra stycket punkt 1 i jordförvärvslagen, dels uppdra åt lantbruksstyrelsen att utfärda nya tillämpningsföreskrifter för lantbruksnämnderna av jordförvärvslagen som innebär en prioritering av aktiva brukare, a. att jordbrukspolitiken bör ges en sådan inriktning att våra naturliga produktionsresurser kan utnyttjas maximalt, b. att all jordbruksjord som lämpligen kan brukas och vidmakthållas bör utnyttjas för livsmedelsproduktion och i princip inte får tas i anspråk för andra ändamål än då realistiska alternativ saknas, c. att en kungörelse bör utfärdas som ålägger berörda myndigheter att tillämpa detta av antagna uttalande, d. att kostnadsansvaret vad avser export av jordbruksprodukter i princip bör övertas av staten, e. att odlingsarealen för sockerbetor bör utökas så att den motsvarar kapaciteten vid sockerbruken, dvs. 52 000 ha och på så att odlingen täcker hela den svenska konsumtionen, 3. hos regeringen hemställer a. att jordbruksutredning och jordförvärvsutredning får i uppdrag att framlägga förslag rörande skydd för jordbruksmark, b. att jordbruksutredning får i uppdrag att pröva frågan om stimulansåtgärder för uppodling av brukningsvärd mark, c. att jordförvärvsutredningen erhåller tilläggsdirektiv med direkt uppdrag att ompröva dels förädlingsföretagens prioriterade ställning som förvärvare, dels gällande undantag från prövning enligt jordförvärvslagen för kommuners förvärv, d. att sådana ändringar i bestämmelserna rörande statligt stöd till jordbrukets rationalisering företas att en stegvis uppbyggnad av familjejordbruk gynnas samt att även deltidsjordbruk kan få sådant stöd, varvid särskilt bör beaktas att brukarebegreppet ges sådan tolkning att hustru som arbetar i jordbruket blir jämställd med mannen, e. att motionen överlämnas till jordbruksutredning och jordförvärvsutredningen. () () () nils g. Åsling (c) () i Lane-Herrestad () i Glömminge