mot · FY021295 · 1975-01-24 00:00:00 — av m. fl. I den aktuella miljövårdsdebatten framstår industrins och arbetsplatsernas ställning som alltmer central. Det är här de nya produktframtagningarna sker, och det är också här människor i första hand utsätts för faror i samband med ännu ej helt säkra ämnen, produkter och arbetsmetoder. I betydande utsträckning är det därför riktigt att säga att industrins och arbetslivets människor också fungerar som försöksobjekt. Genom observans av metoders och produkters farlighet i industrilokalerna kan spridningseffekter till samhället och miljön i vidare mening också analyseras och om möjligt förebyggas. reglerades arbetarskyddsfrågorna genom arbetarskyddslagen av 1949. Därefter tar lagrevisionen av 1974 i stora delar över. Den nya lagen skärper möjligheten till uppsikt i betydande utsträckning och tecknar konturerna till en mer inträngande och omfattande kontrollorganisation. I denna organisation återfinns ledningen av tillsynen i arbetarskyddsstyrelsen, som arbetar med hjälp av yrkesinspektionen regionalt och kommunala tillsynsmän (hälsovårdsinspektörerna bl. a) lokalt. Fältarbetet avses också ske genom lokala skyddsombud ute i företagen. I syfte att ge tyngd och säkerhet åt skyddsombudens ställning i arbetslivet har lagen här betydligt skärpts till arbetstagarnas förmån. Bland annat sägs i $ 40 arbetarskyddslagen att skyddsombudet vid omedelbar och allvarlig fara och då rättelse inte genast kan uppnås genom arbetsgivaren kan avbryta arbetet i avvaktan på ställningstagande av yrkesinspektionen. Det slås också fast att skyddsombudet har rätt till full insyn i förhållanden som rör skyddsarbetet och att han inte får hindras i sitt arbete, men också att ombudet inom sitt skyddsområde skall vaka över sundhet och säkerhet i arbetet och delta i planeringen av nya och ändrade lokaler, anordningar och arbetsmetoder. Hela denna skärpnihg är välbetänkt med hänsyn till att den nya organisationen representerar samhället och dess säkerhets- och miljöintressen i en företagsstruktur, vars mål av enskilda företagare och deras organisationer ofta avgränsas till att representera ägar- eller s. k. partsintressen. Ett partstänkande som i mycket präglar verksamheten också där stat och kommun konkret uppträder som företagare. Naturligtvis är en sådan doktrin orimlig att upprätthålla allteftersom produktionens samhälleliga karaktär avslöjar sig och blir medvetandegjord. och under de produktionsförhållanden som råder är den dock en realitet, under vilken döljs en rad motsättningar. Såväl arbetstagare som arbetsgivare" är dock ytterst individer och samhällsmedborgare med rätt att ställa krav på rimlig säkerhet till liv och hälsa. Därav foijer att inte bara löntagarna utan också arbetsgivarna måste skyddas mot de värsta konsekvenserna av doktrinen. Som individer har de kanske större möjligheter att skydda sig för de värsta olägenheterna i det egna företaget genom att överlåta de tyngsta och ohälsosammaste arbetsuppgifterna åt anställda, men den ohälsa som drabbar dem genom andra företags bristfälligheter kan de som individer endast skydda sig mot genom samhället. Inom ramen för de givna betingelserna har i historisk tid skyddsfrågor också hanterats under begreppet partssamverkan under företagens-ägarens ledning. I en samhällsutveckling med ständigt ökande miljöförstöringskällor och en teknologi som producerar alltmer komplicerade och svåröverskådliga miljöproblem måste hävdvunna partsprioriteringar brytas upp och ansvaret i allt högre grad läggas ut och fördelas främst bland dem som arbetar och producerar under begreppet anställda i industri och näringsliv. Med en sålunda tänkt struktur är det viktigt att skyddsorganisationen i alla sina led fungerar under god kommunikation och med en riktigt avpassad utbildning, som ger möjlighet till ett gemensamt språk mellan alla i skyddsarbetet ingående funktionärer och anställda. ligger lagen i väsentliga stycken betydligt framför tillsynsorganisationen och dess kompetens. Det finns ingen flytande kommunikation mellan fältarbetarna-skyddsombuden samt de regionala yrkesinspektörerna och arbetarskyddsstyrelsen. En god kommunikation bör präglas av att fältarbetets erfarenheter ledigt flyter fram genom respektive kanaler, vid behov till arbetarskyddsstyrelsen och bakom denna stående forskningsenheter, men också av att forskningserfarenheter och föreskrifter flyter lika lätt i motsatt riktning. Även om de lokala skyddsombuden i regel besitter mycket goda insikter och har betydande erfarenheter av yrkeslivet på den egna nivån, så svarar deras utbildning som skyddsombud och framförallt deras status i företaget inte mot de krav lagen ytterst ställer på dem. I lagens 40:e paragraf sägs att "arbetsgivare och arbetstagare svarar gemensamt för att skyddsombuden får erforderlig utbildning". I praxis är det emellertid alltjämt i stort sett så att fackförbunden kostnadsansvarar för skyddsombuden, medan företagen internutbildar sina skyddsteknologer. Redan här kan man sätta ett frågetecken. Skall förbunden ta på sig kostnaden för ett intresse som i minst lika hög grad kan sägas vara samhällets och i lika mån som de anställdas i varje fall ett företagets intresse? Skyddsombudens utbildningsfråga har många aspekter, men ytterst handlar det om att de måste komma på jämställd "talefot med såväl företagets intemutbildade skyddsteknologer som dess produktionsledning och arbe tarskyddsstyrelsens av denna internutbildade yrkesinspektörer. I och för sig torde inom begreppet partssamverkan rymmas en form av gemensam skyddsutbildning för såväl företagets anställda skyddsteknologer-konsulter som skyddsombuden, vilket skulle vara till fördel för det gemensamma skyddsarbetet och befrämja det "gemensamma språket. Sannolikt brister det i viktiga avseenden också i utbildningen av företagens egna internutbildade skyddskonsulenter. Inte minst gäller detta insikterna i de alltmer framträdande disciplinerna ergonomi, hygien och arbetsmiljöfrågor i vidare mening, dvs. innefattande även de socialpsykologiska aspekterna. Inte heller yrkesinspektörerna kan sägas vara vare sig rätt rekryterade eller riktigt utbildade. Deras utbildning bedrivs uteslutande som inomverksutbildning inom arbetarskyddsstyrelsen, och tillträde till tjänst som inspektör inleds med genomgång av yrkesinspektörskurs. Kursen är uppdelad på lokal grundutbildning med följande central internatkurs jämte påbyggnadskurser av ca en veckas längd. Formella meritkrav vid rekrytering föreligger ej, men i praktiken uttas som regel endast högutbildade teknologer och endast i undantagsfall människor från "golvet med där förvärvade erfarenheter från yrkesliv och skyddsfrågor. Även om yrkesinspektörerna just därigenom språkligt och utbildningsmässigt ligger närmare ledningen i industrins och näringslivets teknostruktur, föreligger ändå ofta ett gap genom det försteg till specialkunskap företagsledningens närhet till kunskaper om den egna verksamheten innebär. Sannolikt kan det föreligga ett sådant gap inom stora och mångfasetterade företag också mellan dess egna skyddsingenjörer och dess specialinriktade produktframtagare inom teknostrukturen. Kunskapsuppföljande vidareutbildning blir därför en fråga av vikt för alla i skyddsledet ingående medarbetare oavsett ställning. Hela detta fält lämnades emellertid utanför det arbete de sakkunniga bedrev i samband med revisionen av arbetarskyddslagen. Frågan om utbildningen berörs i ett kort avsnitt i propositionen under 6.2 där utredningen refereras. Utbildningsfrågan ingår inte i utredningens direktiv, men man konstaterar likväl att frågan är av betydande vikt och att "en blick på utbildningens former och innehåll ger anledning att efterlysa ökad enhetlighet när det gäller grundläggande utbildningsavsnitt. Principiellt uttalar också utredningen att kostnadsansvaret bör åvila företagen, men mer långtgående ställningstaganden har inte kunnat tas i propositionen. En rad viktiga frågor på detta område återstår alltså att lösa, om lagen skall kunna ges ett materiellt innehåll. En utbildningsdelegation har också etablerats för att iaktta fältet och dess behov. Hur det kunde vara I syfte att åstadkomma ett snabbare inväxande i de potentiella möjligheter den nya arbetarskyddslagen erbjuder bör följande bli föremål för översyn: Hur nå bättre basutbildning för skyddsombuden? Kontinuerlig vidareutbildning av skyddsombuden i syfte att hålla dem å jour med nya forskningsrön på skyddsområdet, nya produkters och farliga ämnens egenskaper, nya arbetsmetoder etc. Kontinuerliga avrapporteringar i båda riktningar mellan tillsynsorganisationens bas och ledning. Granskning av möjligheten att nå enhetlig utbildning mellan alla led i skyddsstrukturen, ev. gemensamma kurser för skyddsombud, skyddsingenjörer och yrkesinspektörer dels i vissa basutbildningar, dels i vidareutbildningen. Breddning av yrkesinspektörernas rekryteringsbas till att genom kvotering omfatta också industrins golvanställda, vilket skulle tillföra yrkesinspektörskåren erfarenheter som den inte har. Översyn av kostnadsansvaret för skyddsombudens basutbildning och fortbildning. Översyn av möjligheten att knyta bas och ledning i tillsynsorganisationen fastare samman. Översyn av möjligheterna att vidga samarbetet mellan arbetarskyddsorganisationen på utbildnings- och forskningssidan till tvärvetenskaplig samverkan med befintliga och inom området verksamma institutioner. Inbakning i läroplanerna av mer utbildning på grundskole- och gymnasienivå av stoff som berör elevernas kommande ansvar för produktion och arbetsmiljöfrågor. Samma arbetslivs- och arbetsmiljöorientering vidareutvecklas genom inslag i kursmaterialet på högskole- och universitetsnivå. Fullt utvecklat kan detta möjligen bli först sedan produktionens samhälleliga karaktär helt erkänts i praxis, men till dess föreslår vi med stöd av det anförda att hos regeringen hemställer om en genomgripande översyn av inom arbetsliv och produktion förekommande arbetarskyddsfrågors koppling till utbildning, kostnadsansvar, information och organisation på sätt som anförs i motionen samt att förslag till åtgärder i de anförda frågorna föreläggs . () () () MAJ ()