mot · FY02730 · 1975-01-24 00:00:00 — Ett fåtal länder svarar för huvuddelen av de samlade exportinkomsterna. Råvaror utgör omkring tre fjärdedelar av u-landsexporten. Åtskilliga är dessutom för sina exportinkomster helt beroende av en eller ett fåtal råvaror. Genom marknadsbildningarna i och liberaliseringen av handeln har den samlade världshandeln ökat starkt, men andel har sjunkit till i böljan . De rika ländernas export ökade per invånare. export ökade per invånare. Den ökning av industriexport som skedde kan nästan uteslutande hänföras till några få . svarar t. ex. ensamt för en fjärdedel av export av industrivaror. möter flera allvarliga problem på världsmarknaden. Beroendet av råvaruexport medför betydande prissvängningar. Det leder till stora variationer i de samlade exportintäkterna. Efterfrågan på vissa råvaror kan dessutom mättas och följaktligen visa en långsammare ökningstakt än handeln i övrigt. Flera råvaror har ersatts av syntetmaterial, t. ex. gummi, bomullsfibrer och jute. Det minskar också efterfrågan på produkter. Här kan de femdubblade oljepriserna verka till fördel för naturprodukterna. försök att vidga sin färdigvaruexport till i-länderna motverkas av tullar, andra handelshinder och bristande resurser för marknadsföring. Tullarna på färdigvaror är i allmänhet högre än för råvaror. Det försvårar export av färdigvaror. Problemets storleksordning framgår särskilt om man jämför ökningen av tullarna om en råvara bearbetas med det förädlingsvärde som därvid uppstår. Den på detta sätt framräknade effektiva tullen kan vara betydligt större än vad färdigtullens storlek isolerad ger anledning att tro. Många industriländer kombinerar också tullmurar med kvantitativa Den skärpta miljö- och konsumentskyddslagstiftningen har inneburit ytterligare problem för . Avgörande för möjligheterna att minska klyftan mellan u- och i-länder genom åtgärder via handelspolitiken är industriländernas vilja att stödja import både av råvaror och färdigvaror från utan att begära motsvarande stöd vid import av varor från industriländerna. De marginella problem som kan uppstå i vissa branscher inom industriländerna vid en sådan politik bör vara tämligen lätta att lösa. Det kan däremot inte sägas om de väldiga svårigheter att klara sysselsättningen möter. näringsliv måste differentieras så att deras beroende av några få råvaror minskar och produktionen av färdigvaror ökar. Dessutom är det viktigt att handeln mellan olika växer från dess f. n. obetydliga nivå på av världsexporten. Vid UNCTAD-förhandlingarna , 1968 och 1972 har krav på förändrade handelsvillkor i allmänhet mötts med en avvisande eller tveksam hållning från industriländernas sida eller i vissa fall med till intet förpliktande rekommendationer. De praktiska resultaten har varit mycket obetydliga. Först har vissa industriländer enskilt eller tillsammans med andra upprättat system med tullpreferenser för färdigvaror från . Betydelsen av detta skall emellertid inte överdrivas, då systemen lider av många brister. Kraven på en ur synpunkt bättre fungerande världshandel understryks med stor skärpa i den extra generalförsamlingens deklaration om och handlingsplan för upprättande av en ny internationell ekonomisk ordning. Även om enskilda förslag självfallet kan diskuteras, måste denna maning till åtgärder för att låta dra fördel av en växande internationell handel leda till mer konkreta åtgärder . Förändringarna i världsekonomin har påverkat handel på ett mycket olikartat sätt. De oljeproducerande länderna ökar självfallet kraftigt sin andel av världshandeln och får genom sina stora exportinkomster också möjlighet att bygga upp en mer differentierad ekonomi. Det gäller inte bara arabstater i (som knappast kan betecknas som annat än med hänsyn till kvarstående sociala brister) utan även folkrika länder som , , och . Också en del icke-oljeproducerande har kunnat förbättra sina handelsvillkor gentemot omvärlden, trots kraftigt stigande importpriser. Av de svenska programländerna gäller det i varje fall för , och . Dessa och några andra har förbättrat sina terms of trade särskilt i förhållande till industriländerna då den internationella högkonjunkturen varit ovanligt stark och samstämd med åtföljande snabbt växande efterfrågan på råvaror. Å andra sidan är risken ur de råvaruexporterande synvinkel - stor att oljepriserna visserligen ligger kvar på sin höga nivå men att priserna på många andra råvaror (metaller och en del jordbruksprodukter) sjunker kraftigt nu när högkonjunkturen i industri världen vänts i sin motsats. Genom att flertalet industriländer fått sin betalningsbalans rubbad kan återigen sjunkande råvarupriser komma att kombineras med ökade svårigheter att komma in på de rika ländernas marknader. Framför allt de fattigaste kommer med stor säkerhet att även fortsättningsvis få sin importkapacitet ytterst ansträngd utan att khnna.öka sin export väsentligt. De nio tiondelar av u.:länderna som inte blivit nyrika på olja kan väntas ytterligare minska sin andel av den välståndsskapande världshandeln. Dessa länder hade av världshandeln men 1971 bara hälften: . De beräknas 1976 vara nere i . För de allra fattigaste länderna, de 25 som FN angett, går det än snabbare neråt. I det följande skall vi peka på några åtgärder som skulle bidra till den nödvändiga förändringen av handeln mellan industri- och utvecklingsländer. U-ländema är beroende av utländsk valuta för att kunna förverkliga sina utvecklingsplaner. Variationerna i valutainkomsterna är emellertid stora. Snabba och stora prisfall på vissa råvaror kan vara förödande för många länders utvecklingsplanering. För att motverka sådana effekter behövs en differentiering av produktionen så att beroendet av enstaka varor minskar. För att skapa stabilare förhållanden har i några fall lyckats upprätta och under olika tidsperioder bibehålla avtal om produktion och marknadsuppdelning av vissa råvaror. Detta gäller t. ex. för kaffe, tenn och socker. Även om erfarenheterna inte genomgående varit positiva, finns det anledning att låta ansträngningar att få till stånd sådana avtal bli vägledande för ställningstagande. För vissa råvaror kan buffertlager vara ett sätt att motverka tillfälliga variationer i utbuds- och efterfrågeförhållanden. Lagerhållning kan emellertid vara dyrbar, särskilt för produkter som kräver särskild temperatur, fuktighet och tillsyn. Industriländerna böra vara beredda att finansiera sådana buffertlager. Förslag om supplementär finansiering har framförts ända sedan den första . Tanken är att ge garantier mot verkningarna av oförutsedda minskningar av exportintäkterna. Genom ett internationellt finansieringssystem skulle som drabbas av långvariga exportbortfall kunna erhålla stöd i syfte att fullfölja utvecklingsplaneringen. Ett förslag om supplementär finansiering antogs vid UNCTAD-förhandlingarna , varvid dock de flesta industriländer avstod från att rösta. Enligt förslaget bör Världsbanksgruppen vara beredd att ställa nödvändiga krediter till förfogande tills dess att ett system för supplementär finansiering är upprättat. måste tillsammans med andra nordiska länder ta nya initiativ i berörda internationella organ för att få till stånd ett sådant system. Positiva effekter i samma riktning bör också kunna uppnås om kravet på upprättande av en länk mellan de särskilda dragningsrätterna (SDR) och en ökad överföring av resurser till tillgodoses. bör därför också verka för en sådan reform. Som SIDA framhåller i sin anslagsframställning: Ett genombrott i länkfrågan skulle också medföra ett genombrott för principen att se världens likviditetsbehov i sammanhang med resursöverföring till . Ökat inträde pä i-lands mark naderna I handlingsprogrammet från den extra generalförsamlingen 1974 framhålls bl. a. att man bör underlätta tillträdet till i-landsmarknaderna genom att successivt avskaffa tullhinder och andra hinder samt restriktiv affärspraxis. Försöken att via utvecklingsbistånd och andra åtgärder utveckla näringsliv blir meningslösa om industriländerna inte är beredda att tillåta ökad import, från . Det ligger i sakens natur att är särskilt konkurrenskraftiga i vad gäller arbetsintensiv produktion, t. ex. textil och konfektion. Fördelarna för är uppenbara. Sysselsättningen stimuleras, inkomsterna stiger, valutaintäkterna blir större. Över huvud taget uppnår man de effekter som eftersträvas via olika biståndsinsatser. Nackdelarna för industriländerna .är som vi tidigare framhållit, begränsade och kan mötas med den mångfald av arbetsmarknadspolitiska och näringspolitiska medel som industriländerna har tillgång till. Det svenska tullpreferenssystemet innebär att industrivaror utom vissa textilvaror, skor och lädervaror är tullfria. I händelse av särskilda påfrestningar vid viss import finns möjligheter att införa kvantitiativa begränsningar, vilket utnyttjades senast i samband med import av skjortor från . Vi anser att man bör ytterligare vidga det tullfria varuområdet och att en betydligt mer restriktiv praxis än bör iakttas när det gäller att införa kvantitativa begränsningar gentemot . Vi bör inte med handelsåtgärder motverka en industriell uppbyggnad i ett u-land som vi med biståndsåtgärder främjar. Av de länder och områden som erbjudits tullpreferenser i hade t. o. m. sammanlagt 59 ansökt om och beviljats förmånsbehandling. Den totala importen till från dessa länder uppgick till ca . Endast import för ca 324 milj. kr. omfattades av det svenska preferenssystemet. Möjligheten till förmånsbehandling utnyttjades . Av den preferensberättigade importen om 324 milj. kr. blev således 237 milj. kr. i praktiken preferensbehandlad. Ytterligare ca 2 miljarder av importen bestod av varor som redan tidigare är tullfria. Import för långt över en miljard från de 59 länderna omfattades därmed vare sig av tullfrihet eller av den nya preferensbehandlingen. Detta visar att det finns behov av ytterligare förbättringar i preferenssystemet. Vid den årliga översyn av preferenssystemen som äger rum inom närmast i bör också verka för en bättre utformning av övriga preferenssystem. Det gäller särskilt i fråga om 1** 1975. de länder bl. EG som tillämpar system med tullkontingenter, dvs. fastställer en viss ram för hur mycket som får föras in till förmånliga eller inga tullar. Viktiga förutsättningar för att skall kunna öka sin export är också att man har pris- och kvalitetsmässigt konkurrenskraftiga produkter att sälja och att dessa marknadsförs på ett effektivare sätt. Det framgår bl. a. av att av den preferensbehandlade svenska importen 1973 kom från endast 8 länder. Det svenska biståndet i fråga om internationell marknadsföring är en strategiskt mycket viktig insats. Det gäller inte minst vårt stöd till Trade Center. Det är därför angeläget att ytterligare bygga ut både de multilaterala och de bilaterala svenska insatserna på detta område. Speciellt vill vi peka på vikten av en utvidgad utbildningsverksamhet, marknadsundersökningar för speciella produkter och åtgärder för att underlätta export till och , inte minst för att öka den nu mycket begränsade importen av varor från de minst utvecklade länderna. Det nyinrättade importkontoret för u-landsprodukter har här viktiga uppgifter. Ökade resursöverföringar - enprocentsmålet och därefter Tre väsentliga saker slogs fast genom behandling av enprocentsplanen 1968 och debatten inför den: a) En procent av BNP skulle anslås i offentligt svensk u-landsbistånd senast /75. Ambitionen var att nå målet snabbare. b) Anslagsökningarna skulle fördelas så jämnt som möjligt fram till enprocentsmålets uppnående, dels för att underlätta biståndsplaneringen, dels för att totalt ge ett bistånd av den storlek som avsågs med enprocentsplanen. c) Sedan en procent nåtts skulle man gå vidare. Enprocentsmålet var bara ett etappmål. Som det uttrycktes i regeringspartiets biståndspolitiska program, antaget : enprocentsmålet skall vara en ledstjärna och en stimulans men är bara ett etappmål. På de två första punkterna har regeringen redan svikit givna löften. Vi anser det nödvändigt att står fast vid att biståndet detta år skall nå upp till en procent av vad svenska folket producerar. Vi har i en särskild motion till årets riksdag begärt att skall anslå de 500 milj. kr. Skillnaden mellan regeringens linje och är således att med linje håller sitt löfte till de fattiga folken genom att ge 500 milj. kr. mer i u-landsbistånd . Dessa 500 milj. kr. kan dessutom användas för insatser som är avgörande för miljontals människor i de hårdast drabbade . Vi anser det också väsentligt att står fast på den tredje punkten: att gå vidare sedan enprocentsmålet nåtts. Regeringen tycks inte vara inställd på detta. I direktiven till den tillsatta biståndspolitiska utredningen slår regeringen som en utgångspunkt fast, att den årliga anslagsvolymen för biståndsändamål skall uppgå till av BNP. Utredningen - som tillsatts för att lägga fram förslag till utformning av svensk biståndspolitik efter enprocentsplanen har frihet att behandla frågor den finner angelägna inom ramen för angivna utgångspunkter. En av dessa utgångspunkter är således att biståndet bara får öka med en hundradel av svenska folkets standardöTcmng . Samma inställning går igen i de planeringsramar regeringen föreslår i årets budget. Planeringsramen /77 anges till 2 950 milj. kr. och /78 till 3 050 milj. kr. Genom att ligga fast vid en procent av BNP och fr. o. m. 1976/77 använda BNP för det första kalenderår som omfattas av budgetåret som grund för anslagsberäkningen (i stället för som genomsnittet för de båda kalenderåren) kommer regeringen fram till mycket små ökningar av det svenska biståndet . Detta kan inte accepteras. Vi vill i likhet med SIDA i sin senaste anslagsframställning framhålla vad riksdag anförde: Utskottet delar uppfattningen att insatser i utvecklingssamarbetet även bör öka i takt med vårt lands ekonomiska möjligheter. Dessa möjligheter till ökningar är rimligen inte mindre än de möjligheter som förelåg underförstå . landsmöte fastställde därför för del att de svenska biståndsanslagen i fortsättningen bör värdesäkras och dessutom i fast penningvärde öka med samma genomsnittliga belopp som första hälft. bör slå fast att anslagen för offentligt bistånd bör utgöra en växande andel av vårt lands samlade resurser även efter det budgetår då vi når upp till en procent av BNP i bistånd. Bland de önskemål år enträget framfört är en målmedveten höjning av biståndets omfattning. I de vid den extra generalförsamlingen antagna resolutionerna manas industriländerna bl. a. att öka det offentliga biståndet så att det överträffar 0,7-procentsmålet för utbetalningar. Biståndets volym har stor betydelse för möjligheter att öka sin egen mobilisering av resurser och att påskynda både ekonomisk utveckling och sociala reformer. Med ett fortsatt växande bistånd kan i högre grad fungera som pådrivare på andra länder, varav många har minskat sitt bistånd . En större volym gör också att den angelägna diskussionen om biståndets inriktning får större betydelse. Krav på ökat u-landsbistånd kan således inte ställas i motsats till krav i fråga om biståndets inriktning och våra totala relationer med . Internationella utvecklingsfonden, , utgör en viktig kanal för lån på mycket förmånliga villkor till de fattigaste . reguljära bidrag till fondens verksamhet har i stor utsträckning samfinansierat insatser med /. SIDA har i sin anslagsframställning beräknat ett anslag på 280 milj. kr. för /76. Regeringen har utan någon motivering angett att medelsbehovet endast är ca 252 milj. kr. Vi utgår ifrån att vid sin sakbehandling får tillfälle att närmare utröna om bakom regeringens lägre anslag ligger enbart tekniska omständigheter, som kursförändringar, eller en politisk bedömning. Vi anser det ytterst angeläget att får tillfälle att ytterligare bygga ut sin verksamhet. Från svensk sida bör man därvid liksom arbeta för fortsatta positiva förändringar i fondens verksamhetsinriktning och ett större u-landsinflytande. Regeringen begär bemyndigande att få utnyttja ett anslag på 252 milj. kr. om så bedöms lämpligt med hänsyn till bl. a. andra bidragsgivares inställning och till IDA:s olika engagemang. Detta får inte tolkas som ett bemyndigande för regeringen att utifrån politiska bedömningar minska stödet till . 1 handlingsprogrammet från FN:s extra generalförsamling ägnas ett särskilt avsnitt åt åtgärder för att främja samarbetet mellan . Strävandena att utveckla samarbetet mellan bör enligt vår mening ges starkt stöd från svensk sida. Detta samarbete är fortfarande, bl. a. på handelsområdet, alltför begränsat. Det är därför beklagligt att regeringen ytterst summariskt tar upp de väsentliga synpunkter på framför allt det regionala samarbetet som SIDA anför i sin senaste anslagsframställning. SIDA redovisar det stöd till utvecklat regionalt samarbete som utgått från svensk sida och konstaterar: Förutsättningar föreligger för ytterligare svenska bidrag inom de här nämnda verksamhetsområdena. En typ av regionala insatser, som kan vara av intresse för , är sådana som syftar till att lösa ett regionalt problem som flera länder har gemensamt och måste lösa i samverkan. Det kan röra regleringar av floder ett aktuellt exempel är och Bramaputra, vilkas översvämningar hårt drabbar och och som endast kan regleras genom flernationella insatser. På tele- och vägbyggnadsområdena finns en rad exempel på lämpliga insatser, där finansieringen kan ske i samverkan med utvecklingsbanker eller inom ramen för särskilda konsortier. Vissa projekt av regional karaktär på de nämnda områdena kan visa sig intressanta för svenska företag, som i vissa fall också skulle kunna bidra till att lösa de administrativa problemen i sammanhanget. Inom ramen för FN-programmens verksamhet blir större investeringar av regional karaktär stundom eftersatta. Också i sådana sammanhang skulle svensk finansiering och engagerandet av svenska företag kunna tänkas ha gynnsamma utvecklingseffekter. I den mån insatser genom regionala organ kan beräknas medföra utbetalningar redan under /76, skulle medel kunna tas i anspråk av det belopp som i denna framställning föreslås för nya fonder, katastrofbistånd m. m. bör genom ett positivt uttalande göra det möjligt för SIDA att planera för ytterligare svenska insatser till stöd för regionalt samarbete. I den mån det medför krav på utbetalningar redan under /76 bör medel kunna tas i anspråk från posten övriga multilaterala bidrag eller anslaget till katastrofbistånd beroende på insatsernas karaktär. Vi anser också att bör vara berett att ge ökat stöd till FN:s ombildade kapitalfond. Denna skall i fortsättningen inrikta sin verksamhet på de minst utvecklade och i dessa länder på sådana insatser som direkt kommer folkflertalet till del. Landsbygdsutveckling och småindustri avses bli viktiga projektområden. Regeringen avser bidra med 10 milj. kr. till denna fond. bidrag bör bli betydligt större. och behovet av familjeplanering i blev i flera avseenden en viktig milstolpe. Framför allt är det nu klart fastslaget att familjeplanering utgör en av samtliga FN-stater accepterad företeelse. Det antagna handlingsprogrammet utgör en bjudande grund för alla slag av familjeplaneringssatsningar och internationellt bistånd under återstoden av och långt därefter. Viktigt för alla framtida strävanden är att handlingsprogrammets uppföljning skall kontrolleras med täta mellanrum. En fullständig granskning av hur målsättningarna uppfylls skall ske , första gången . Genom att befolkningskonferensen blev den första stora som hölls efter FN:s extra generalsförsamling var det naturligt, att man från u-håll på flera sätt önskade slå fast de på denna antagna målsättningarna. Detta försvagar på intet sätt besluten i befolkningsfrågorna. Vi noterar med tillfredsställelse att nu bl. a. fastslagits: o att en förbättring av kvinnans ställning och ökade deltagande i utvecklingsansträngningarna är ett av familjeplaneringsprogrammets primära mål, o att hög befolkning och hög befolkningstillväxt i stora delar av världen erkännes som problem, o att alla par och individer har den grundläggande mänskliga rättigheten att fritt och ansvarsfullt bestämma antalet och avståndet mellan sina barn, och att erhålla information, undervisning och medel att göra detta, O att det kan konstateras att en minskning av den årliga befolkningstillväxten enligt nuvarande planer i världen för skulle betyda en nedgång från och att detta förutsätter en gradvis sänkning av födelsetalen från 38 till , o att som önskar minska befolkningstillväxten måste bromsa eftersom bromssträckan är mycket lång på grund av att så stor del av befolkningen är ung, o att internationellt bistånd önskas och bör ges till familjeplanering. bör på alla sätt arbeta för att de otvetydiga programpunkterna förverkligas. Genom de kraftigt sänkta dödstalen i många bör förutsättningar finnas för en naturlig övergång också till lägre födelsetal. Denna övergång kan påskyndas och underlättas med en starkt ökad satsning på familjeplanering. Vi vill understryka två ytterligare synpunkter. Familjeplaneringen kan ses som en del av frågan om ett överbefolkat lands eller världens framtid. Men de omedelbara, rent mänskliga hänsynen är i sig tillräckliga. Skall i u-land efter u-land eländet för kvinnorna kunna upphöra, skall man ge ett viktigt bidrag till att fattigdomen inom särskilt de allra fattigaste folklagren minskar, och skall barnens föda, hälsa och utbildning nå en människovärdig nivå? Svaren är självklara. Stöd åt familjeplanering är en uppenbar och grundläggande humanitär insats helt oavsett världsperspektivet i övrigt. Detta centrala synsätt fick ett klart stöd i , där alla länder rekommenderades att oavsett övergripande demografiska mål tillförsäkra människor rätt att på ett fritt, informerat och ansvarsfullt sätt bestämma antalet och avståndet mellan sina barn. Individerna och familjerna skall alltså ha sin valfrihet, sin rätt till beslut i denna centrala fråga. För det andra gäller frågan en klassgräns, som föreligger och som mäste arbetas bort. En grundläggande frågeställning i är nämligen: Skall man ge de fattiga kvinnorna och familjerna samma rätt till kunskap om att skydda sig, som de rika familjerna redan har, eller skall de förvägras den rätten? Skall man med andra ord föredra familjeplanering framför de troliga illegala aborter i stor skala som annars ständigt sker, mest hos de fattiga? Skall man i stället för en höjd befolkning främst inrikta sig på att ge alla de arbetslösa sysselsättning? På dessa båda sätt gäller frågan om familjeplanering dels kampen för valfrihet åt den enskilde och familjerna, dels kampen för rättvisa mellan klasserna en rätt för alla till hälsa och arbete och en satsning på kvalitativ utveckling i stället för enbart kvantitativ. Liberalismens grundtankar om både frihet och rättvisa innebär ett tveklöst och starkt stöd åt familjeplanering, varhelst sådant stöd fordras. Självfallet måste familjeplaneringen vara en del i de totala utvecklingsansträngningarna, där det är avgörande att utveckla landsbygden. Vi behandlar den frågan utförligare på de följande sidorna. har både och flertalet biståndsgivare inriktat sig för mycket på industrisektorn liksom på de delar av infrastrukturen i form av kommunikationer osv., som främst utgjort ett stöd åt industrin. Vi hälsar med glädje att ett omtänkande nu är på väg. Vid flera stora internationella konferenser och inom har jordbrukets och landsbygdens roll alltmer skjutits i förgrunden. Det är på landsbygden som större delen av u-landsbefolkningarna bor, ofta . Det är främst där de stora slagen står i utvecklingsansträngningarna i fråga om livsmedelsproduktion, sysselsättning, lägre befolkningsökning. Varje förbättring av landsbygdens villkor kommer dessutom att minska den inflyttning till städerna som pågår med stor häftighet och är synnerligen kapitalkrävande. De fattigaste på landsbygden ställs ofta vid sidan av utvecklingen. De och deras barn får inte utbildning.