mot · FY021091 · 1975-01-27 00:00:00 — av herrar Träff och Hyltander om reklamskatteförordningen. Genom förordningen (1974:416) om ändring i reklamskatteförordningen har vissa justeringar företagits i annons- och reklambeskattningen, i syfte att bl. a. uppnå en klarare avgränsning av det i många avseenden tekniskt svårbemästrade beskattningsområdet. På vissa punkter framstår redan nu ytterligare förbättringar i samma riktning som angelägna. Bilaga till annan publikation än reklamtrycksak anses enligt reklamskattelagen som annons i publikationen, vars utgivare blir skattskyldig för det vederlag han mottar för att införa bilagan i publikationen. Ett regeringsrättsutslag har givit vid handen att om en annonsör själv låter framställa en bilaga hos någon annan än huvudpublikationens utgivare blir framställningen obeskattad. Om bilagan har en utpräglad karaktär av reklamtrycksak spelar härvid ingen roll - enligt reklamskattelagen är den ingen reklamtrycksak, utan en annons. Tryckeriet kan därför inte ta ut skatt på framställningen. Huvudpublikationens utgivare kan heller inte göra det, eftersom han inte mottar vederlaget för framställningen. Att en sådan olikformighet ej har varit avsedd framgår redan av reklamutredningens betänkande som legat till grund för lagstiftningen. Inget sakligt skäl för skattefri framställning kan heller åberopas. Om framställning av annonsbilaga beskattas endast då den ombesörjs av huvudpublikationens utgivare, innebär detta en olämplig konkurrenssnedvridning. En ändring av gällande regler är därför påkallad. Enligt de ursprungliga reklamskattereglerna fritogs i praktiken huvuddelen av all teknisk och affärsteknisk information från företag till företag, såsom beskrivningar, redogörelser och anvisningar om processer, material, verktyg, maskiner och andra hjälpmedel i produktions- och distributionsförloppet, då informationen lämnades i prislistor, kataloger och tekniska produktbeskrivningar utan egentliga inslag av säljargumentering. För att mildra konstaterade tillämpningssvårigheter förenklades genom ändringsförordningen undantagsreglerna för reklamtrycksaker, varvid andra kriterier än tidigare blev avgörande. Erfarenheterna av nyordningen lär redan ha visat sig mycket positiva på det hela taget. Ändringen skulle enligt departementschefens uttalade intentioner i propositionen 1974:84 medföra att skatteplikten i praktiken begränsades till tryckalster avsedda att spridas separat i reklamsyfte till privatpersoner och andra konsumenter, bland dem staten, kommunerna och företagen. Reglernas utformning har emellertid lett till att företagen något oegentligt kommit att betraktas som konsumenter av alla sina anskaffningar utom av varor för återförsäljning i oförändrat skick. Därigenom har den tidigare undantagna tekniska och affärstekniska informationen från företag till företag och/eller enbart rådgivande led och instanser utan närmare kommentar dragits in under beskattningen, så när som på den mindre del som gäller information enbart till återförsäljare där sådana förekommer. Exempelvis en fabrikants materialprislista till byggnadsindustrin eller ett stålverks tekniska upplysningar till verkstadsindustrin om stålkvaliteter blir sålunda normalt skattepliktiga. Frånvaro av reklamkaraktär i trycksakerna befriar inte längre från skatt i dessa fall. Avgörande blir endast att det även bakom strikt sakliga upplysningar ytterst finns ett avsättningsfrämjande syfte, även när detta är helt underordnat i sammanhanget. En reservdelskatalog, som går dels till såväl grossister som återförsäljare, dels till verkstäder, blir beskattad. Undantaget för information enbart till återförsäljare blir heller aldrig tillämpligt för trycksaker om varor som bilbälten, fönsterglas och så vidare, när mottagarna inte bara vidareförsäljer, utan också inmonterar varorna. Bruksanvisningar som åtföljer varor undantas från skatt. Åtskillig varuinformation från företag till företag har precis samma karaktär, men informationen sänds inte med varorna så som det sker i massdistribution av konsumentartiklar. Då kan den heller inte undantas från skatt. Även i avsaknad av underbyggande statistik kan man tveklöst konstatera att det är en volym- och kostnadsmässigt betydande trycksaksproduktion utan egentlig reklambetoning som på detta sätt - tvärt emot reklamutredningens grundtankar - plötsligt kommit att bli föremål för reklamskatt. Skärpningen framstår som både sakligt och skattetekniskt opåkallad. Att den företagits utan uttrycklig motivering och stämmer dåligt med finansministerns karakteristik av nyordningens huvudlinjer ger skäl till förmodan att den uppkomna konsekvensen av de nya reglerna inte har uppmärksammats eller övervägts i tillräcklig mån. Tekniskt bör det inte möta hinder att återställa eller till och med förbättra den ursprungliga ordningen genom att utvidga målgruppen för undantagna trycksaker med även andra näringsidkare än den mycket begränsade gruppen renodlade återförsäljare. Rätten till återbetalning av reklamskatt på av den årliga annonsomsättningen (s. k. bottenavdrag) förbehålls periodiska publikationer av dags-, fack- eller populärpresskaraktär. Denna ordning kan ses som en del av presstödet. Det är också bara ett sextiotal sådana publikationer av dagspresstyp och ett tjugotal andra som verkligen behöver vidkännas skatt på sina annonser, och i flertalet av dessa fall stannar den effektiva skatten på hela annonsomsättningen . Härvid bortses då från sådana publikationer som är avstängda från återbetalningsrätt därför att större delen av deras distribuerade upplaga tillhandahålles gratis eller till mer eller mindre symboliskt pris. Alldeles oavsett annonsmängden betecknas dessa i reklamskattelagen som annonsblad. Termen återspeglar att utestängningen i första hand tar sikte på sådana gratisutdelade annonstidningar, som utges i huvudsakligt syfte att offentliggöra annonser och vilkas innehåll i övrigt ofta nog ger anledning att antaga, att flertalet mottagare inte skulle vilja betala mycket för dem. Det saknas dock inte exempel på i övervägande utsträckning gratisutdelade tidskrifter med värdefullt redaktionellt innehåll, särskilt då inom fackpressen. Flertalet av dessa torde dock ha kunnat bibehålla sin rätt till återbetalning av reklamskatt genom att från ingången av 1975, då rätten skulle ha bortfallit, övergå till att ta ut ett skäligt pris trots att annonstillflödet tidigare gjorde detta obehövligt. Regeln om gratisutdelning som diskvalifikationsgrund för rätten till återbetalning av reklamskatt är dock långt ifrån invändningsfri. Därför avstängs från återbetalningsrätten många publikationer utöver de i första hand avsedda reklambladen genom att gratisutdelningen får vara enda grund för klassificeringen. Ett önskvärt och väl berättigat korrektiv till nuvarande relger vore dock att låta rätt till återbetalning alltid tillkomma sådana periodiska publikationer som har ansetts helt eller delvis böra undantas från mervärdeskatt. I förordningen (1971:170) om annonsskatt undantogs från skattskyldighet utgivare av sådan publikation som var undantagen från skatteplikt enligt 8 § 6 eller 7 mervärdeskatteförordningen. Då det visade sig att alla sådana publikationer, på något undantag när, ställdes utanför beskattningen redan genom det s. k. bottenavdraget, slopades denna undantagsbestämmelse vid övergången till reklamskatt. I propositionen 1972:58 framhöll därvid departementschefen uttryckligt att undantaget likväl blev bestående. Den nya regeln om diskvalificering på grund av gratisutdelning ändrar i vissa fall detta förhållande. Undantaget i mervärdeskattelagen för periodiska publikationer som är organ för religiösa, nykterhetsfrämjande, politiska, idrottsliga, försvarsfrämjande och miljövårdande sammanslutningar samt för de handikappades intresseorganisationer är gjort som ett stöd för att föra ut de idéer som utgivarna Kan detta genom ytterligare ekonomiskt stöd och tack vare annonsintäkter ske utan kostnad eller till mycket låg kostnad för mottagarna bör för den skull ingen reklambeskattning reducera förmånen i mervärdeskattehänseende. Många publikationer som företräder humanitära, fredsbevarande eller eljest ideella ändamål utanför de uppräknade åtnjuter inte samma skattefrihet i mervärdeskattehänseende men är dock i egenskap av medlemsblad i huvudsak undantagna från mervärdeskatt. I denna del är undantaget i mervärdeskattelagen annorlunda motiverat och annorlunda konstruerat. Gemensamt för båda undantagskategorierna, sammanförda i 8 § 6 ML, är dock att upplagorna levereras skattefritt från tryckeri och att annonseringen är skattefri. Gemensamt är också att båda kategorierna ligger helt vid sidan om den grupp, de typiska annonsbladen, som begränsningen av återbetalningsrätten i reklambeskattningen är avsedd att träffa. Deras tidigare undantagsställning bör därför i detta sammanhang återinföras. Med stöd av det ovan anförda hemställes att beslutar om sådana ändringar i reklamskatteförordningen 1. att framställning av annonsbilagor alltid beskattas, 2. att trycksaker med information enbart till näringsidkare undantages från skatt, 3. att från mervärdeskatt undantagna publikationer alltid tillförsäkras rätt till återbetalning av reklamskatt. () ()