mot · FY02206 · 1975-01-17 00:00:00 — av i m. fl. om vidgad rätt till bilbidrag åt handikappade. Samhällets insatser för att så långt som möjligt undanröja verkningar av handikapp har starkt ökat. I möjligaste mån har också bestämmelser utfärdats som på ett så rättvist sätt som möjligt reglerar människors möjligheter att trots sitt handikapp leva ett aktivt och stimulerande liv. På ett område återstår dock ännu mycket att göra, nämligen de handikappades färdmöjligheter. Det finns nämligen för stora grupper handikappade ingen som helst möjlighet att anlita de allmänna kommunikationsmedlen. Mot bakgrund av detta har många av landets kommuner inrättat färdtjänst. Färdtjänstens innehåll är dock mycket skiftande mellan kommunerna; i några fall har man inrättat en obegränsad färdtjänst, men för det mesta är restriktioner av olika slag förknippade med användandet av denna färdmöjlighet. I ett stort antal kommuner, företrädesvis glesbygdskommuner, saknas fortfarande helt och hållet färdtjänst. Genom inrättande av en effektiv färdtjänst tillgodoses deras behov som inte kan använda allmänna kommunikationsmedel. För dem som inte kan få den valfrihet och service som kan anses skälig genom färdtjänsten, måste till ett individuellt alternativ, nämligen ett eget motorfordon. Eftersom handikappet i sig är orsaken till bilbehovet, måste bilen i dessa fall räknas som ett tekniskt hjälpmedel. Därför måste också bidrag till anskaffande av motorfordon och skattebefrielser för handikappade i fråga om driftskostnader vara frågor som ges hög prioritet. Det behövs alltså en vidgad rätt för handikappade att få bidrag till inköp av bil. Handikappet bör då givetvis vara orsaken till bilbehovet. Däremot bör inte förvärvsarbete eller studier utgöra villkor för att en handikappad skall kunna erhålla bidrag till inköp av bil. Handikappet i och för sig bör vara skäl nog. Bilen måste, som tidigare anförts, betraktas som ett tekniskt hjälpmedel och bidrag utgå på grundval av behov, oberoende av eventuel! sysselsättning eller studier. Det regelsystem vi har, med vattentäta skott mellan villkoren, för att få bidrag till personbil och övriga tekniska hjälpmedel får i en del fall för samhället kostsamma och för individen nedslående följder. Om någon för sin dagliga livsföring, med olika former av sysselsättning, behöver ett hjälpmedel, t. ex. ersättning för sina förlamade ben, kan han/hon som tekniskt hjälpmedel erhålla en permobil, som med extrautrustning för total förlamade kostar ca . Om den handikappade inte vill ha en permobil utan i stället en vanlig bil (som kan köras av någon anhörig), kan bidraget på . inte utgå om hans dagliga sysselsättning inte består av förvärvsarbete eller studier. En totalförlamad, som målar tavlor med munnen och är i behov av bil för att komma ut i naturen och få tillgång till andra motiv än stilleben, kan inte få bidraget till inköp av personbil, därför att måla inte är att förvärvsarbeta. Speciellt för handikappade bosatta i glesbygdsområden kan det vara svårt att uppfylla de villkor som satts upp för bilbidrag. Möjligheterna till förvärvsarbete eller studier är här också ofta starkt begränsade. För en handikappad människa är det ofta förenat med stora svårigheter att kunna bryta sin påtvingads isolering. Med hänvisning till vad som anförts hemställs att hos regeringen begär utredning och förslag som syftar till att vidga möjligheterna för handikappade att erhålla bilbidrag i enlighet med vad i motionen anförts.