mot · FY02958 · 1975-01-24 00:00:00 — om lån från den statliga lönegarantifonden för täckande av uppsägningslönefordran. Lagen om anställningsskydd (1974:12), vilken trädde i kraft , innebar bl. a. att de anställda som regel fick sina uppsägningstider förlängda med minst och högst . Varseltid infördes dessutom för alla arbetstagare, vilket för tjänstemannasektom som regel innebar en ökning av den reella uppsägningstiden utöver den lagstadgade med en månad och för LO-kollektivet . Under varsel och uppsägningstid infördes kravet på full lön. Genomsnittligt torde den latenta löneskulden till de anställda, med utgångspunkt i att ett företag med omedelbar verkan skulle tvingas avbryta sin verksamhet, ha ökat från . Det innebär en skuldökning från ca 8 96 av företagets lönekostnad inklusive arbetskraftsskatter till ca 42 96. Sannolikheten för en sådan händelse är relativt liten, men avbrott förekommer dock som följd av naturkatastrofer, brand eller annan olyckshändelse. Ännu torde långt ifrån alla företag, och i synnerhet de mindre, ha garderat sig för denna risk genom den särskilda tilläggsförsäkring till gängse avbrottsförsäkringar som fordras för att försäkringen skall gälla även de anställda vilka icke kan beredas arbete. Vanligare är emellertid att företag helt eller delvis tvingas till driftinskränkningar på grund av ekonomiska faktorer. Dessa kan sedan bero på konjunkturförändringar, konkurrens eller ekonomiska missbedömningar och sist men inte minst på ekonomiskt obestånd, konkurs etc. Särskilt utsatta är härvid underleverantörer och i synnerhet de som är beroende av en eller några få stora kunder. Relativt marginella driftinskränkningar eller förändringar hos dessa kunder kan medföra drastiska orderbortfall hos underleverantören. Denne torde i regel ha mycket små möjligheter att erbjuda de anställda alternativa sysselsättningar. Tvingas t. ex. ett sådant företag att med en månads varsel minska sin arbetsstyrka från 20 till 10 personer innebär lagen en lönefordran i storleksordningen . En så stor minskning av företagets likvida tillgångar klarar få företag i den storleksordningen utan att komma på obestånd. Enligt min uppfattning är främst frågan om de mindre företagens utsatta läge vid driftinskränkningar så allvarlig att den måste åtgärdas. Det borde härvid ligga nära till hands att samhället, som genom trygghetslagen skapat dessa problem, också skapade möjligheter för företagen att överbrygga de aktuella likviditetspåkänningama. I ett avseende har statsmakterna redan mot denna bakgrund börjat agera. Det gäller åtgärder för att motverka att företagsinteckningen, som följd av den ökade latenta uppsägningslönefordran, skulle förlora sitt värde som säkerhet för banklån. En utredning har fått i uppdrag att utreda om prioritetsordningen vid konkurs skulle kunna ändras så att lönefordran placeras efter företagsinteckningar. Denna förändring skulle återge företagsinteckningen det värde den hade före lagens ikraftträdande. Förändringen möjliggörs genom förekomsten av den inrättade statliga lönegarantifonden, som tryggar de anställdas lönefordran vid konkurs upp till fyra basbelopp. Fonden arbetar f. n. så, att de anställdas lönefordran förskotteras, varefter fonden övertar de anställdas fordran på konkursboet. För /74 utbetalades således via länsstyrelserna 27,2 milj. kr., medan intäkterna från konkursbevakningama uppgick till 7,8 milj. kr. Fondens huvudintäkt utgörs av en arbetsgivaravgift, som reglerad uppgår till av löneunderlaget för RFV:s avgifter. Det står enligt samstämmiga uppgifter från länsstyrelserna klart att fonden kommer att fä tas i anspråk i större utsträckning för /75 som följd av anställningsskyddslagen. Det är svårt att uppskatta ökningens storlek men den torde bli betydande. En ändrad förrriånsrättsordning skulle dessutom öka medelsbehovet med ca 8-10 milj. kr. En ökning av avgiftsuttaget från till torde därför vara att vänta. En betydande del av kostnadsökningarna kan emellertid komma som följd av att företag tvingats till konkurs som direkt följd av anställningsskyddslagen, på det sätt som inledningsvis berörts. Åtskilliga av de företag som på detta sätt kommer på obestånd skulle emellertid ha kunnat fortsätta verksamheten om likvida medel kunnat mobiliseras . Kostnaden för lönegarantifonden skulle otvivelaktigt bli lägre om det fanns en finansieringsmöjlighet tillgänglig för de nu aktuella situationerna. De samhällsekonomiska vinsterna av att förhindra en konkurs med ty åtföljande kapitalförstöring och kostnader för arbetsmarknadsverket jämte sociala konsekvenser måste också värderas. Det finns därför anledning att ifrågasätta om inte lönegarantifonden som sådan skulle kunna aktiveras på detta område. Det skulle kunna ske på följande sätt: Fonden skulle genom en engångsarbetsgivaravgift eller bidrag över statsbudgeten få ett grundkapital för utlåning om förslagsvis 50 milj. kr. Företag som uppfyllde vissa villkor skulle ha rätt att låna av fonden ett belopp motsvarande uppsägningslönefordran jämte socialavgiften och arbetskraftsskatten. Lånen skulle beviljas utan krav på säkerhet och amorteringstiden vara . Om lönsamheten för företagen icke medgav amortering enligt plan skulle efterskänkning av amortering och ränta kunna ske efter särskild ansökan . Räntesatsen skulle anpassas till gängse bankutlåningsränta. Förändringen skulle kräva en aktivare fondförvaltning. Den rent administrativa handläggningen hos länsstyrelser och kammarkollegium kunde dock bibehållas avseende konkurser. Däremot skulle långivningsverksamheten antingen omhänderhas av en av regeringen utsedd fondstyrelse med särskild administrativ personal ur kammarkollegiet som kanslifunktion eller kunde kollegiet under ämbetsmannaansvar åläggas avgöra ärendena med en rådgivande nämnd knuten till fonden. Villkor för erhållande av lån från fonden skulle t. ex. vara att: Företaget tvingats till driftinskränkningar som följd av omständigheter som företaget icke rimligen kunnat förutse och som innebär att företaget icke kan bereda hela eller delar av sin personal arbete. Storleken av den arbetsstyrka som måste friställas för att lån skall kunna beviljas bör fonden ha rätt att avgöra från fall till fall, men ett riktmärke om av arbetsstyrkan per arbetsställe förefaller rimligt. Företagets ekonomiska ställning bör vara tillfredsställande, vilket innebär att skulderna exkl. uppkommen uppsägningslönefordran bör kunna balanseras mot tillgångarna. Företaget skall inte heller ha ställt in betalningarna eller vara försatt i konkurs vid ansökningstillfället. Som tidigare nämnts föreslås att fonden skall har rätt att avskriva lånet helt eller delvis. Denna möjlighet är av mycket stor vikt. En driftinskränkning innebär som regel lönsamhetsförsämringar, avseende andra faktorer än personal. Företagets fasta kostnader måste t. ex. bäras av en lägre omsättning. En ovillkorlig återbetalningsskyldighet av lån från fonden skulle härvid kunna tvinga företaget till den konkurs som långivningen avsåg att förhindra. Det borde därför vara möjligt för fonden att skriva av den på belöpande amorteringen jämte ränta. Villkor för en sådan avskrivning skulle vara att företaget i sin ansökan om amorteringsbefrielse kunde visa att företagets lönsamhet icke lämnade utrymme för amortering av lånet. Det torde vara omöjligt att uppskatta kostnaden för denna låneavskrivning. Det torde dock knappast råda tvivel om att företag genom arbetsgivaravgifter vore villiga att bekosta denna katastrofförsäkring. En principiellt viktig fråga i sammanhanget är hur detta system av lån och låneavskrivning kan påverka syftet med anställningsskyddslagen. Från arbetstagaroganisationerna har förslaget om försäkring mot uppsägningslönefordran bemötts med krav om att arbetsgivarens primära skyldighet att svara för sina anställdas trygghet icke fick försäkras bort så att ett försäkringsbolag automatiskt övertog varje uppsägningslönefordrna. Man har betonat att det inte är det ekonomiska vederlaget utan den anställdes trygghet i anställningen som är det primära. Å andra sidan har man från LO-håll sagt sig förstå att konsekvensen av trygghetslagarna i vissa fall kan driva en företagare och hans familj i ekonomiska svårigheter. Man har därför icke avvisat försäkringslösningen, men man har krävt att försäkringsvillkoren utformas så att arbetsgivarens primära ansvar för sina anställda i princip icke förändras. Det föreliggande förslaget har haft detta arbetstagarkrav som utgångspunkt. Icke till någon del har ansvaret för de anställda övergått på tredje part. I det fall företaget icke förmår bära amorteringarna bidrar visserligen fonden till täckande av företagets kostnader, men ansvarsfrågan är oförändrad. En annan viktig fråga är riskerna för missbruk. En närmare precisering av hur långivningen i praktiken får gå till är därför nödvändig. Lån från fonden bör utbetalas i två omgångar. Första utbetalningen bör lämpligen ske från de berördas friställningsdatum. Hälften av det belopp som låneansökan avsåg utbetalas då. Före utbetalningen måste dock företaget rekvirera medlen, vilket får ske tidigast före utbetalningsdatum. Rekvisitionen skall ange sysselsättningsläget för de friställda. Har dessa kunnat beredas annan sysselsättning i högre grad än prognosen enligt låneansökningen, skall låneutbetalningen minskas i motsvarande grad. Utbetalningen av återstoden sker med motsvarande rekvisitionefter det att uppsägningstiden för den som har längsta uppsägningstiden enligt lag gått till ända och skall omfatta skillnaden mellan den faktiska uppsägningslönekostnaden för företaget för de friställda med hänsyn tagen till alternativinkomst enligt lagen (13 §) och redan erhållet lånebelopp. Missbruk av fondens medel för annat ändamål än som avsetts kan således icke ske med mindre än att företaget lämnat vilseledande uppgifter till fonden. Brottsligt förfarande kan man tyvärr icke gardera sig emot. Risken för sådant kan dock i det här fallet minskas, om företaget i samband med uppgiftslämnande ger fondens revisorer rätt att granska företagets bokföring i detta avseende. Ett gränsfall avseende missbruk skulle kunna bestå i att företag med vetskap om lånemöjligheten på kort sikt anställde ett stort antal arbetare i ett läge av stor efterfrågan. För att missbruk skulle kunna anses föreligga måste då 1. företagets vinst av åtgärden vara förbrukad före låneansökningstillfället, 2. de som friställts ha haft möjlighet till bättre och tryggare anställning på annat håll. Man borde tvärtom kunna hävda att fondens utlångsverksamhet totalt skulle vara till fördel för samhället genom att den skulle öka arbetsgivarnas benägenhet vid god orderingång att öka antalet anställda. Omsorgen om de anställda har uttryckts i lagar som ökat arbetsgivarnas ansvar. Det ligger emellertid en fara i att de människor som skulle vara beredda att ikläda sig arbetsgivarrollen ryggar tillbaka för den ekonomiskt stora personliga risk som följer av detta ansvar. En minskning av företagarens/arbetsgivarens personliga risktagande utan att för den skull de anställdas trygghet minskar måste därför vara en åtgärd att stimulera ny företagandet, utan vilket det ekonomiska framåtskridandet löper risk att stagnera. Med hänvisning till vad som anförts i motionen hemställer jag att hos regeringen anhåller om förslag till ett system med lån från den statliga lönegarantifonden motsvarande uppsägningslönefordran enligt lagen om anställningsskydd till företag som tvingas vidta driftinskränkningar.