mot · FY02961 · 1975-01-23 00:00:00 — av m. fl. om ambulerande skrivbyråverksamhet. I propositionen 1970:166 lade regeringen fram förslag till skärpning av lagen om arbetsförmedling sedan en utredning lagt fram förslag om möjligheterna att effektivare hindra vinstsyftande arbetsförmedling. Enligt utredningens förslag skulle detta kunna ske genom skärpta straffregler. Utredningens förslag blev föremål för en ganska omfattande remissbehandling, varvid åtskilliga instanser var mer eller mindre kritiska mot förslagen. Sålunda var kommerskollegium, de handelskamrar som yttrat sig, SAF och allmänt positiva till uthyrningsverksamhet inom kontorsområdet, och , som borde besitta full sakkunskap på detta område, gick ännu längre och t. o. m. bestred vissa av utredningens uppgifter. Ärendet avgjordes i sedan andra lagutskottet avgivit sitt utlåtande (2LU 1970:93). Utlåtandet var icke enhälligt. De borgerliga ledamöterna avgav två reservationer. Den ena behandlade gränsdragningsproblemet, som uppenbarligen medför särskilda svårigheter för skrivbyråerna, som i åtskilliga fall funnit det praktiskt att låta sin personal utföra arbetet hos beställaren. Under vissa - och mycket oklara - förutsättningar kan sådant arbete komma att anses som olagligt, vilket framstår som en orimlig konsekvens av bristen på en klar definition. I den andra framhölls att skrivbyråerna fyller en värdefull funktion genom att på ett effektivt sätt förmedla personal för korttids- och vikariatstjänstgöring inom kontorsbranschen, vilket har fördelar för både arbetsgivare och arbetstagare. Vid omröstningen i segrade majoritetsförslaget, och reservationerna lämnades utan bifall. som gått sedan beslutet har det visat sig att reservanterna fått rätt i sitt förmodande, nämligen att den nya lagen skulle få svåra konsekvenser för skrivbyråerna. bör betonas att sammanblandningen mellan arbetskraft till varvsindustrin och kontorspersonal är olycklig, därför att förutsättningarna är så olika. Som exempel på orimliga konsekvenser kan nämnas, att en skrivbyrå antar ett uppdrag att utföras på kundens kontor under förutsättning att arbetsledningen stannar hos skrivbyrån och att uppdraget är klart avgränsat vid beställningen. Skulle kunden däremot tillägga att uppdraget tillkom därför att någon av hans egna medarbetare var sjuk eller på semester, då hade skrivbyrån inte rätt att åtaga sig uppdraget, ty då skulle det avse ett sjukvikariat resp. en semestervikarie, varvid skrivbyrån bröt mot lagen och därmed riskerade straff. Det måste anses stötande för svensk rättsuppfattning att en lag skall fungera på detta sätt. En kort, koncis order utan angivande av orsakerna är utan anmärkning; en något fylligare order, som även anger orsaken och medför straff, vågar skrivbyrån inte acceptera ty då begår den en straffbar handling. Det arbete som avses bli utfört är dock i bägge fallen helt identiskt. Någon liknande lagstiftning finns inte i de övriga nordiska länderna, och även andra europeiska länder tillämpar en betydligt liberalare lagstiftning i vad gäller ambulerande skrivbyråverksamhet. Starka skäl talar således för att lättnader i den nuvarande lagstiftningen införs för skrivbyråverksamheten genom att lagen om arbetsförmedling (1935:113) ändras. Det torde få ankomma på vederbörande utskott att utforma erforderlig lagtext. Med stöd av vad som anförts hemställs att beslutar om ändring i lagen om arbetsförmedling av den innebörden att ambulerande skrivbyråverksamhet undantas från det generella förbudet mot arbetsförmedling. () HANS () () () ()