mot · FY022016 · 1975-04-07 00:00:00 — av i m. fl. med anledning av propositionen 1975:45 om riktlinjer för arbetsmarknadsutbildningen . Samhället har en ytterst angelägen uppgift i att svara för en god arbetsmarknadsutbildning. Uppnåendet av det arbetsmarknadspolitiska målet om full sysselsättning fordrar kraftfulla insatser för att förbättra situationen för dem med en svag ställning på arbetsmarknaden och fylla angelägna behov av yrkeskunnig personal. Vi vill instämma i det synsätt som redovisas av KAMU och som accepteras i propositionen, där man låter de arbetsmarknadspolitiska målen även fortsättningsvis vara vägledande, som man alltmer bör uppmärksamma den betydelse yrkesutbildningen har för utbildnings- och fördelningspolitiska mål i samhället. Den är ett verksamt medel för att slussa in människor på arbetsmarknaden, vilka eljest av olika skäl stått utanför, och utgör därmed ett viktigt socialpolitiskt medel. Det råder heller inget tvivel om sambandet mellan låga inkomster, bristfällig utbildning och en svag ställning på arbetsmarknaden. Från utbildningspolitisk synpunkt är det viktigt att förmedla så grundläggande och allsidiga kunskaper som möjligt, så att individen kan möta påfrestningarna från en mångsidig arbetsmarknad och få valfrihet vid yrkesval. I jämförelse med andra insatser vid arbetslöshet framstår arbetsmarknadsutbildningen som ett av de bättre medlen för att underlätta för den enskilde att få en anställning. Därför bör goda ekonomiska villkor ges för att utbildningsformen skall framstå som ett positivt alternativ till andra stödformer. Det är värdefullt att eleverna får möjligheter att utöva inflytande över sin egen utbildning. En egen elevorganisation på olika nivåer bör skyndsamt utarbeta propositionens uppfattning att det bör ankomma på eleverna själva att utforma sin organisation på olika nivåer. Vi hälsar med tillfredsställelse att eleverna bereds plats i kursnämnderna, som utvidgas från tre till sju ledamöter. Det bör dock poängteras vikten av att nämnderna med olika medel aktiveras. Inkomstbortfallsprincipen, som föreslås gälla för utbildningsbidragets storlek, är nödvändig för att eleverna skall kunna behålla sin levnadsstandard . Genom anknytningen till arbetslöshetsförsäkringen kommer dock vissa grupper, som av olika skäl inte är anslutna till arbetslöshetskassorna, att få vidkännas en sänkning av sin levnadsstandard. Vi förutsätter därför att utredningen om den allmänna arbetslöshetsförsäkring en beaktar dessa elevers situation, vilket bör ge regeringen till känna. Arbetsmarknadsutbildningen vänder sig i hög grad till grupper som har en kort eller inte användbar utbildning bakom sig. Dessa människor har ofta en bristande studieteknik, varför studierna pedagogiskt bör anpassas till deras förutsättningar. De förberedande studierna vid AMU-centra är nödvändiga men kan inte alltid anpassas till de studerandes krav, bl. a. beroende på att en kontinuerlig intagning förutsätter en hög grad av självstudier. Det är därför viktigt att folkhögskolans och den kommunala vuxenutbildningens resurser även fortsättningsvis kan utnyttjas i vad gäller den förberedande utbildningen. Ett utnyttjande av folkhögskolan också för andra grupper än handikappade skulle dessutom verksamt bidra till den rehabilitering som finns inbyggd i folkhögskolornas verksamhet. Vi förutsätter att folkhögskolans förutsättningar inom arbetsmarknadsutbildningen kommer att beaktas av SVUX och folkhögskoleutredningen i deras fortsatta arbete. Vid gränsdragningen mot andra utbildningsformer är det av stor vikt att man beaktar den lediga kapacitet som finns inom det reguljära utbildningsväsendet: i den kommunala vuxenutbildningen, vid folkhögskolorna och vid de yrkesinriktade gymnasieskolorna. En samverkan med dessa bör ske, då man även där har förutsättningar att anordna de korta kurser som behövs inom arbetsmarknadsutbildningen. Utbildningen inom företagen är en viktig del av arbetsmarknadsutbildningen. Denna utbildningsforms fördelar framstår särskilt klart i situationer då företagen annars tvingas permittera, beroende på vikande konjunktur. I sammanhanget kan påpekas att regeringen nu i tilläggsstat för /75 begär ytterligare medel för utbildning i företagen, beroende på den vikande konjunkturen inom bil- och sågverksindustrin. För att samhälleligt stöd skall utgå förutsätts i propositionen att personen i fråga skall vara anställd. I vissa situationer kan detta innebära att en person med svårigheter att få fotfäste på arbetsmarknaden undanhålls utbildning. Enligt vår mening bör anställningsvillkoret kunna efterges, då andra utbildningsalternativ saknas. En utbildning inom företagen utan anställningstvång kan då leda fram till att personen i fråga får en anställning. Anpassningsgrupperna inom företagen bör ha en viktig uppgift i dessa sammanhang. Ett överförande av utbildningen av intagna vid fängvårdsanstalter till AMS och SÖ är väl motiverat. Härigenom öppnas möjligheter till en mer likvärdig behandling av intagna med andra. Sådan utbildning bör med förändrat huvudmannaskap kunna bedrivas vid samtliga anstalter, där det anordnas yrkesutbildning i regi. Det nya bidragssystemet inom arbetsmarknadsutbildningen innebär en väsentlig förstärkning i förhållande till nuläget. Det nya systemet skall gälla från . Det nuvarande grundbidraget föreslås höjas från med . Enligt vår mening finns en allvarlig risk för att presumtiva elever inom arbetsmarknadsutbildningen nästa halvår avvaktar det nya bidragssystemet och därför inte påbörjar studierna. Det är därför motiverat att, förslagsvis från , höja grundbidraget med ytterligare . Härigenom kommer ledig utbildningskapacitet att utnyttjas, som samhället avlastas andra kostnader för arbetslöshet. I propositionen 1975:45 beräknas reformernas bruttokostnad till 690 milj. kr. Av dessa beräknas 160 milj. kr. återkomma till statsverket i form av ökade skatteintäkter. KAMU beräknade bruttokostnaden av reformen till 550 milj. kr. och inkluderade i detta även vissa delförslag som inte biträds. Skillnaden mellan propositionens och KAMU:s beräkningar av kostnaderna för samma reform är i storleksordningen 200 milj. kr. Med utgångspunkt i KAMU:s beräkningar skulle en arbetsgivaravgift om av lönesumman täcka reformens kostnad mot propositionens föreslagna . Till detta skall också läggas de ökade inkomster för statskassan som det slopade taket för avgifter till socialförsäkringssystemet innebär. Såvitt vi kan finna är KAMU:s kostnadsberäkning väl grundad. Det bör dock ankomma på vederbörande utskott att noggrant beräkna kostnaderna för reformen och att fastställa den arbetsgivaravgift som fordras för kostnadstäckning. Under hänvisning till det anförda hemställs 1. att hos regeringen ger till känna att de icke arbetslöshetsförsäkrades ekonomiska situation under arbetsmarknadsutbildningen beaktas av utredningen om den allmänna a rbetslöshetsförsäkri ngen, 2. att undantag från anställningsvillkoret vid utbildning i företagen skall beviljas, om detta med hänsyn till konsekvenserna för individens situation på arbetsmarknaden är lämpligt, 3. att yrkesutbildning inom fångvården bör bedrivas på samtliga anstalter, där sådan utbildning bedrivs f. n., 4. att grundbidraget, utöver den föreslagna höjningen , höjs med . 5. att reformen finansieras med en arbetsgivaravgift, vilken fastställs på sätt som anges i motionen.