mot · FY02924 · 1975-01-01 00:00:00 — om åtgärder för att främja återvinning av råvaror. Hela den industrialiserade världens välstånd vilar på möjligheten till en fortlöpande varuproduktion under ständigt ökande effektivitet. För denna process erfordras dels energi, dels insatsråvaror, och båda komponenterna måste till för att inte utvecklingsprocessen skall avstanna. har uppmärksamheten fokuserats främst mot energikomponenten - helt naturligt eftersom framtidsproblemen här redan blivit klart skönjbara. Emellertid är det helt nödvändigt att även råvaruproblemet nu uppmärksammas dels därför att det måste vara obetänksamt att såsom i energifrågan avvakta med åtgärder intill dess svårigheterna blivit exemplifierade i verkligheten, dels och kanske framfor allt därför att råvaruproblemet inte har energins evighetslösning i form av sol-, vind- och geotermisk energi. Råvarutillgångarna är begränsade, och till detta faktum måste en snar anpassning påbörjas. som råvaruproblemet är svårare än energiproblemet så är det också enklare. Problemet har nämligen inte den flora av alternativa lösningar som kännetecknar energifrågan. Endast en väg står öppen, nämligen den som innebär att förädlingsprocessen i högre grad än vad som är fallet ges karaktären av kretslopp. Förbrukade varor måste så långt möjligt är återföras som insatsråvaror och får inte bli liggande på sophögar. De svårigheter som sammanhänger med en ökad återvinning kan vid ett hastigt påseende kanske framstå som i första hand betingade av brist på vilja och ambition. De framsteg som kan nås genom att företag och privatpersoner enbart upphör med underlåtenhetssynder och i stället börjar tillvarata allt användbart avfall är emellertid marginella. Huvudproblemet är av teknisk-ekonomisk natur och måste angripas med utgångspunkt i den insikten. Utvecklandet av teknologi för att återvinna avfall som utgör läckage i kretsloppet måste sålunda prioriteras. Redan nu bedrivs och har bedrivits en ansenlig forskning och utveckling på området via enskilda företag med anknytning till återvinningsbranschen. Att emellertid från samhällets sida helt förlita sig på de spontana ansträngningar som det enskilda initiativet i branschen står för måste anses som näst intill oansvarigt i en för framtiden så vital fråga som denna. På olika sätt måste därför det samlade folkhushållet aktivt främja återvinningens utveckling främst på FoU-sidan men även i så måtto att redan utvecklad teknologi också blir ekonomiskt tillgänglig och därmed kommer till praktisk användning. Ty först då har framstegen fått den praktiska betydelse som FoU-arbetet syftar till. För att understryka nödvändigheten av att råvaruproblemet uppmärksammas räcker det med att erinra om tre fakta, nämligen: att möjligheterna till import av avfall minskar trots att de redan nu är marginella, att våra egna råvarutillgångar ständigt minskar, samt att vårt råvarubehov kontinuerligt ökar. Detta är utvecklingsdrag som med visshet kommer att ställa vårt land liksom många andra länder inför oöverstigliga problem ifall vi underlåter att vidta åtgärder. Åtgärderna i fråga bör som ovan antytts syfta till dels en ökad FoUaktivitet inom återvinningsteknologin, dels till att ekonomiskt möjliggöra ianspråktagande av utvecklad teknologi inom återvinningsbranschen. Främjandet av FoU bör primärt ske genom stöd till redan pågående verksamhet på området men dessutom via etablerandet av ett för ändamålet speciellt avsett organ, med i forsta hand samordnande och kartläggande uppgifter men efterhand också med uppgift att bedriva FoU-verksamhet i egen regi. För detta organ bör staten bära huvudmannaskap och finansiellt ansvar genom att det inordnas under industridepartementet. Inrättandet av ett sådant statligt FoU-organ skulle inte minst underlätta den framtida samverkan mellan återvinningsbranschen och samhället som måste bli en följd av en statlig satsning på branschens utveckling. Samordnings- och kartläggningsåtgärderna torde i ett inledningsskede bli av väsentlig betydelse, eftersom det finns skäl att anta att erfarenheter som redan gjorts på olika forskningsområden inte till fullo applicerats på återvinningstekniken. Efter hand som emellertid kanaler upprättats för en systematisk inslussning av forsknings- och utvecklingsrön från skilda områden till återvinningens främjande blir det ett naturligt steg att ta initiativ till FoU-verksamhet i egen regi. Med hänsyn till den här skisserade etappvisa uppbyggnaden av verksamheten skulle organet i ett initialskede kunna ges formen av ett till industridepartementet/industriverket knutet råd med representanter för branschen, forskningssidan och staten. Det direkta och primära FoU-stödet måste tills vidare emellertid inriktas på i första hand den redan etablerade verksamheten på området. Det utvecklingsarbete som pågår hos företag i eller med anknytning till återvinningsbranschen bör stimuleras, vilket företrädesvis kan ske via statliga forsknings- och utvecklingsbidrag. Bidragsmetoden bör väljas framför avdragsvarianten, eftersom förhandenvaron av redovisad vinst inte bör utgöra något urvalskriterium vid stödets fördelning. Bidragsmetoden ger dessutom en möjlighet till riktade insatser som kan visa sig värdefulla ifall stödet i denna form kombineras med ett särskilt FoU-organ av ovan angivet slag. Stödet skulle då nämligen kunna styras på ett sätt som överensstämmer med och bidrar till att realisera fastställda önskemål på området. Beträffande totalramen för ett FoU-stöd till återvinningsbranschen skulle | ett belopp om 25 milj. kr. vara välavvägt för en inledande period. Härav skulle huvudparten, förslagsvis 20 milj. kr., kanaliseras mot redan etablerad verksamhet, medan resterande 5 milj. kr. skulle användas till att bygga upp ovannämnda FoU-organ. Förutom ett statligt stöd till forskningen inom återvinningsbranschen påkallas även åtgärder som är ägnade att ekonomiskt underlätta för branschens företag att ta i anspråk vunna erfarenheter. Att återvinningsbart avfall skall tillåtas gå till soptippen bara därför att ekonomiska resurser saknas att begagna kända återvinningsmetoder måste vara oansvarigt från resurshushållningssynpunkt. Bristande ekonomiska resurser behöver i detta fall inte vara synonymt med brist på investeringskapital. Tvärtom torde det i många fall snarare vara fråga om alltför svag lönsamhet när det gäller omhändertagandet av skilda avfallstyper. Prisnivån ligger helt enkelt så lågt att avfallet från företagsekonomisk synpunkt blir olönsamt att hantera, trots att det från framsynt resurshushållningssynpunkt skulle vara motiverat att återvinna det. Ett statligt stöd skulle här kunna ekonomisera hanteringen, så att det företagsekonomiska utbytet ändå blev acceptabelt. Ett statligt verksamhetsstöd till återvinningsbranschen skulle kunna ges formen av dels ett investeringsstöd, företrädesvis som bidrag, dels ett verksamhetsstöd till företag som ägnar sig åt att återvinna sådant avfall som normalt skulle gå förlorat men som från långsiktig hushållningssynpunkt ändå bör återvinnas. Hit hör t. ex. betydande delar av köksavfallet såsom konservburkar, plåttuber, glas m. m. Att beträffande denna del av stödet precisera en kostnadsram kan inte anses som påkallat. Någon sådan ram finns t. ex. inte heller i fråga om det konjunkturbetingade investeringsstöd som utgick i form av avdrag t. o. m. Vad beträffar det administrativa ansvaret såväl för FoU-stödet som för investerings- och verksamhetsstödet så bör detta kunna påläggas statens industriverk. Med hänvisning till det anförda får jag hemställa 1. att hos regeringen anhåller om förslag beträffande inrättandet av ett till statens industriverk knutet forskningsoch utvecklingsorgan för återvinningsindustrin, 2. att hos regeringen anhåller om inrättandet av ett permanent stöd till dels investeringar, dels olönsam hantering inom återvinningsbranschen.