mot · FY021872 · 1975-03-19 00:00:00 — Den frågan berördes i propositionen 1972:84, där departementschefen underströk att den vidgade behörigheten inte fick leda till att utgångsnivån för universitets- och högskolestudier sänktes. Detta uttalande, som också utbildningsutskott underströk, är betydelsefull som riktmärke för utformningen av de särskilda förkunskapskraven. I propositionen 1975:9 återfinns inte motsvarande uttalande. Vi föreslår därför att ånyo slår fast att behörighetsreglerna - allmänna och särskilda - skall utformas så att de sammantagna innebär en garanti för att utgångsnivån för högskolestudier blir oförändrad. Eftersom högskolan i fortsättningen kommer att omfatta utbildningsvä 1* 1975. gar, för vilka behörighetskraven varit starkt skiftande, leder ett sådant uttalande inte till att en gemensam utgångsnivå kan fastställas för all högskoleutbildning. Det betyder emellertid att man i inget fall bör utforma de särskilda behörighetsreglerna så, att man reellt sänker förkunskaperna hos de studerande i förhållande till nuläget. För flertalet av de utbildningsvägar som tillhör universitetssektorn (inkl. vissa högskolor) innebär det att förkunskaperna hos de studerande i centrala ämnen bör motsvara de tre- och fyraåriga gymnasielinjerna. för dessa utbildningar - för de elever som genomgår gymnasieskolan - bör även i fortsättningen vara de tre- och fyraåriga linjerna. Det är bl. a. innebörden av det uttalande som föreslagits ovan. Detta betyder inte att man ruckar på principen att alla vägar i gymnasieskolan i princip skall ge möjlighet till fortsatt utbildning. Men det medför att man av de studerande på de tvååriga linjerna i gymnasieskolan måste kräva vissa komletteringar för att de skall kunna uppfylla de särskilda behörighetskraven på vissa utbildningsvägar. Motsvarande krav måste också ställas på en del av de vuxenstuderande. Det är därför viktigt att det skapas enkla och bra möjligheter att komplettera utbildningen för att uppfylla behörighetskraven. Sådana kompletteringsmcTjligheter måste finnas på minst varje gymnasieort. En modell för hur de kan läggas upp har lagts fram av kompetenskommittén och i princip också tillstyrkts av departementschefen. Den innebär en studiegång med en så långt möjligt gemensam timplan och med i princip endast en behörighetsgivande kurs i varje ämne. Varje gymnasieort måste tilldelas sådana resurser att de studerande kan garanteras att inom rimlig tid fä tillgång till kompletteringsmöjligheter i samtliga berörda ämmen. Beträffande de särskilda behörighetsvillkoren tillstyrker departementschefen med vissa modifieringar kompetenskommitténs förslag. På flera punkter finns det dock anledning till skärpningar av förslaget för att garantera oförändrad utgångsnivå för högskolestudierna. För studier vid utbildningsvägar motsvarande nuvarande samhällsvetenskaplig fakultet bör t. ex. liksom för juridiska studier generellt krävas förkunskaper i svenska motsvarande tre årskurser i gymnasieskolan. Inom de samhällsvetenskapliga ämnesområdena ställs stora krav på skriftlig redovisning i form av uppsatser och promemorior. Kraven på muntligt framförande har också ökat i takt med att gruppövningar och examinationer blivit allt vanligare. I likhet med bl. a. experter i kompetenskommittén anser vi det därför motiverat att ställa större krav på kunskaper i svenska för samhällsvetenskapliga studier än vad departementschefen föreslår. En viktig utgångspunkt för U 68:s arbete var den nästan explosionsartade ökningen av antalet nyinskrivna vid universitet och högskolor under senare Den medförde - som vi tidigare berört - påtagliga problem från både undervisnings- och arbetsmarknadssynpunkt. Det var därför naturligt att man för utredningens tillsättande lade särskild vikt vid frågan om utbildningens dimensionering. Men medan U 68 arbetat har förhållandena ändrats kraftigt. Antalet nyinskrivna vid de fria fakulteterna har minskat med ca 10 000 - en minskning som inte motsvaras av en ökning av antagningen till spärrad utbildning. Också i fråga om studiemålen har det skett stora förändringar. Närmare hälften av de nyinskrivna vid de filosofiska fakulteterna avser t. ex. inte att studera fram till en hel examen utan endast att följa några enstaka kurser. Trots de ändrade förhållandena måste naturligtvis erfarenheterna beaktas vid reformeringen av den högre utbildningen. Stora svängningar i tillströmning och examination bör undvikas så långt som möjligt. De försvårar undervisningsplaneringen, medför problem för de anställda, skapar sysselsättningssvårigheter för de nyutexaminerade etc. Men dessa problem bör kunna bemästras utan att man - som föreslås i propositionen -inför en generell antagningsbegränsning. Flera skäl talar tvärtom mot att man nu väljer en så drastisk lösning. En viktig ledstjärna för en högskolereform bör - som vi sagt - vara att skapa en öppen högskola och göra den högre utbildningen tillgänglig för fler. Dett har stor kulturell betydelse i sig, ger redan yrkesverksamma bättre möjligheter till en kvalificerad vidareutbildning och har ett allmänt jämlikhetsvärde. Den högre utbildningens hittillsvarande roll som social skiljelinje minskar i betydelse. En öppen skola förutsätter bl. a. att utbildningen blir mer lättillgänglig från geografisk synpunkt. Vidare fordras att kompetensreglerna utformas så att behörighet kan uppnås på olika vägar, både inom och utom det reguljära utbildningsväsendet. Det krävs också att utbildningsutbudet vidgas på ett sådant sätt, att det kan motsvara en breddad efterfrågan. Slutligen måste det finnas ett ordentligt studiesocialt stöd för både äldre och yngre studerande. Propositionen innehåller förslag i denna riktning. Mot dem står emellertid förslaget om en generell begränsning av antagningen till högre utbildning. Det innebär att man sätter en gräns för dels hur många som över huvud taget skall få utnyttja de nya möjligheterna till utbildning, dels hur många som skall kunna få den utbildning som de vill ha. Vi anser för vår del att en allmän antagningsbegränsning står i strid med strävandena att öppna och demokratisera högskolan. En öppen högskola bör innebära att man ger den enskilde stor valfrihet i sitt utbildningsval. Det gör man inte med en totalspärr. Utvecklingen borde egentligen vara den motsatta, dvs. mot en begränsning av antalet spärrade utbildningar. En sådan utveckling skulle vara betydelsefull också för arbetsförhållandena i underliggande skolformer. Det är uppenbart att kampen om åtråvärda studieplatser i många fall påverkar dem negativt och gör det svårt att uppfylla intentionerna i de nya läroplanerna. För arbetssituationen i grund- och gymnasieskolan skulle därför en generell antagningsbegränsning få allvarliga konsekvenser och möjligheterna att komma bort från de negativa effekterna av betyg försvåras. En begränsning av antalet spärrade utbildningar skulle däremot ändra förutsättningarna för att lösa betygsfrågan och öka möjligheterna att uppfylla målen för skolan. Som skäl för en totalspärr åberopas i propositionen de möjligheter som därigenom ges att fördela de studerande mellan olika orter, studievägar och yrkesutbildningssektorer. Till det vill vi helt allmänt säga att vi har svårt att se fördelarna med en sådan styrning från vare sig de studerandes eller det allmännas synpunkt. Underlaget för en fastare styrning är dessutom synnerligen bräckligt, vilket också framkom under remissbehandlingen av U 68:s förslag. Den faktiska dimensioneringen - för högskolan i dess helhet, för olika yrkesutbildningssektorer samt för olika regioner och högskoleorter - bör därför enligt vår mening växa fram främst som ett resultat av de studerandes egna önskemål och utbildningsbehov samt av utbildningsutbudet på de olika orterna. Med en vettigt upplagd studie- och yrkesvägledning bör man därigenom kunna fä en från arbetsmarknadssynpunkt lika god fördelning av de studerande som genom en central styrning, byggd på osäkra arbetsmarknadsprognoser. Helt allmänt vill vi också varna för att låta arbetsmarknadens behov och efterfrågan helt styra utvecklingen av den högre utbildningen. Det är visserligen, som TCO framhöll i sitt yttrande över U 68, "ett rimligt krav att de som genomgått en yrkesinriktad högskoleutbildning har möjlighet att fä en anställning, där deras yrkeskunskaper kan utnyttjas. Från detta till att acceptera behovsprognoser som enda dimensioneringskriterium är emellertid steget långt. Det finns flera goda skäl för denna uppfattning: O En behovs- eller arbetsmarknadsprognos består av (lera led, där varje led innehåller betydande osäkerhetsfaktorer. O Arbetsmarknadens efterfrågan avser yrken, medan däremot prognoserna gäller utbildningsgrupper. Endast undantagsvis motsvaras ett visst yrke av en viss utbildning. O Även om man lyckas fastställa ett framtida behov av olika yrkesgrupper och fördela dessa på olika utbildningar, återstår att bestämma den årliga antagningskapaciteten till olika utbildningar, och då ställs man inför den påtagliga svårigheten att fastställa yrkesbenägenheten hos olika utbildningsgrupper. Antagningsbegränsningar utgör således inte någon garanti mot arbetsmarknadssvårigheter av det slag som uppträtt . De ämnen som varit spärrade harju inte heller visat sig vara kvanitativt bättre anpassade till arbetsmarknadens efterfrågan än andra utbildningar. Det räcker med att hänvisa till t. ex. de senaste årens överskott av tekniker och lärare och den samtidiga bristen på läkare och sjuksköterskor. U 68:s förord för en allmän antagningsbegränsning byggde i hög grad på uppfattningen att expansionen av den högre utbildningen måste begränsas , bl. a. med hänsyn till behovet av insatser inom förskolan och vuxenutbildningen. Från denna utgångspunkt skisserade U 68 ett dimensioneringsförslag, som i fråga om antalet studerande på utbildningslinjer innebar att man fastställde en övre och en nedre gräns för tillströmningen. Den övre gränsen var - med hänsyn till utredningens egna resonemang - ett uttryck för vad den högre utbildningen maximalt kunde få ta i anspråk av resurser inom utbildningssektorn, medan den nedre gränsen skulle motsvara arbetsmarknadens behov av personer med högre utbildning. Så länge som tillströmningen håller eller kan förväntas hålla sig inom de båda gränserna fordras inga särskilda åtgärder vare sig för att stimulera tillströmningen eller för att begränsa den. I U 68:s förslag angavs den övre gränsen för antagningen till utbildningslinjer till ca 42 000 studerande och den nedre till ca 37 000. Mellan de båda talen skulle den årliga antagningen ligga. Dessutom skulle det enligt förslaget finnas ett utrymme för studerande i enstaka kurser motsvarande 20 000 heltidsstuderande. Enligt reviderade beräkningar från ligger tillströmningen till högre utbildning avsevärt under U 68:s minimialternativ. Mot denna bakgrund konstaterar SCB i sitt remissvar på U 68 att det är "svårt att tro att tillströmningen till hela utbildningslinjer /77 kommer att nå upp till U 68:s nedre planeringsgräns. Detta bekräftas också i propositionen. Av beräkningarna framgår vidare att antalet närvarande studerande i högskolan kommer att bli 13 000 färre än vad man ursprungligen antagit. Dessa reviderade uppgifter bekräftar vad många hävdat i debatten om U 68, nämligen att huvudproblemet inte är att tillströmningen till högre utbildning är för stor utan att den är för liten. Tillströmningen kommer att ligga avsevärt under den gräns som U 68 angav för vad högskolan kan ta i anspråk av resurser. Därmed bortfaller huvudargumentet för en generell antagningsbegränsning det statsfinansiella. Det utesluter inte att det senare - genom en snabbt ökad tillströmning eller kraftigt ökade anspråk på statsfinansiella insatser inom andra områden - kan uppkomma situationer som gör att frågan om antagningsbegränsning får förnyad aktualitet. Det är därför viktigt att regeringen i samband med budgetpropositionen för redovisaren prognos, för t. ex. kommande femårsperiod, över den väntade tillströmningen till högskoleutbildning och dess fördelning mellan olika orter och utbildningsvägar. Med de skäl som anförts ovan avvisar vi nu tanken på en allmän antagningsbegränsning. I stället bördimensioneringsfrågan lösas enligt följande riktlinjer: O Riktgivande planeringsramar, byggda på U 68:s dimensioneringsförslag, fastställs för en planeringsperiod som sträcker sig fram till /82. Dessa bör innefatta riktlinjer för fördelningen av de studerande mellan utbildningslinjer och enstaka kurser samt på yrkesutbildningssektorer. Beträffande utbildningslinjerna bör också riktpunkter ges för avvägningen mellan allmänna och lokala/individuella utbildningslinjer. O Kombinationen av spärrat och fritt tillträde bibehålls. En annan fördelning än är dock önskvärd. Antalet spärrade utbildningar och kurser bör begränsas så långt som möjligt och endast förekomma då en begränsning av elevantalet är nödvändig med hänsyn till lokal- och laboratorieresurser, praktikantplatser etc. eller då en utbildning leder fram till en avgränsad arbetsmarknadssektor, där efterfrågan är förhållandevis lätt att förutse. O Efter förslag från den centrala organisationskommittén fastställer till vilka utbildningslinjer och enstaka kurser som tillträdet bör begränsas samt antalet studerande på dessa linjer och kurser. Beslutet bör avse grupper av utbildningslinjer för att ge de lokala utbildningsmyndigheterna möjlighet att inom vissa gränser med hänsyn till de studerandes efterfrågan fastställa antalet studerande på olika utbildningslinjer. O inom högskolan och skolväsendet i övrigt ges förstärkta resurser i syfte att åstadkomma förutsättningar för en mjuk styrning av studievalet genom information och vägledning. O För att ge bättre förutsättningar för undervisningsplaneringen införs ett generellt anmälningsförfarande vid icke-spärrade utbildningar. De studerande bör i förväg klargöra sina studieplaner genom en obligatorisk föranmälan till avsedda kurser. En sådan anmälan bör innehålla dels ett definitivt val av kurs under kommande termin, dels ett preliminärt val för därpå följande termin. Närmare detaljer för ett obligatoriskt anmälningsförfarande bör utarbetas av organisationskommittén och förslag läggas fram för . I propositionen görs en viss nedjustering av ramarna för den högre utbildningen. Den nedre planeringsgränsen föreslås bli 33 000 studerande /78 och den övre 38 000 studerande . De skäl som anförs för en sänkning av den nedre gränsen - framför allt ändrade bedömningar av arbetsmarknadsförhållandena för vissa utbildningsgrupper - kan vi för vår del ansluta oss till. Dessa ändrade bedömningar kan emellertid inte tas till intäkt för att sänka även den övre gränsen. Denna är ju, som vi påpekat tidigare, ett uttryck för det statsfinansiella utrymmet för högskoleutbildning, och endast en ändrad bedömning i fråga om det bör föranleda en justering. Någon sådan redovisas emellertid inte i propositionen. Vi anser därför att det inte föreligger något skäl för att sänka den övre planeringsgränsen i förhållande till U 68:s förslag. Mot denna bakgrund bör planeringsramarna för högskolan /82 i vad gäller antalet studerande på utbildningslinjer - allmänna, lokala och individuella - fastställas till mellan 33 000 och 42 000 studerande med en årlig ökning om . Inte heller i fråga om kapaciteten för enstaka kurser finns det någon anledning att avvika från U 68:s förslag, 20 000 heltidsstuderande med en årlig ökning på , som en riktpunkt för planeringen. Med hänsyn till att denna del av dimensioneringsbeslutet berörs av arbetsfördelningen mellan högskolan och studieförbunden bör dock ett slutgiltigt beslut anstå i avvaktan på att utredningen om arbetsfördelningen mellan studieförbunden och det allmänna skolväsendet skall slutföra sitt arbete. Det är svårt att utforma enkla och rättvisa regler för urval till spärrad utbildning redan närde sökande har samma utbildningsbakgrund. Problemet blir naturligtvis ännu större när det är fråga om att konstruera urvalsregler som skall gälla för sökande med vitt skilda erfarenhetsbakgrunder och med olika utbildning. Dessa svårigheter är i sig ett viktigt skäl till att man inte bör tillämpa antagningsbegränsning i större utsträckning än vad resurs- och andra praktiska skäl gör det nödvändigt. Ofullkomligheterna i urvalssystemet upplevs naturligtvis ännu mer påtagligt när det handlar om möjligheterna att över huvud taget få tillgång till högre utbildning. Vi säger för vår del nej till en allmän antagningsbegränsning. Det gör det inte mindre viktigt att urvalet till spärrad utbildning görs på ett enkelt och rättvisande sätt. Men brister i urvalsreglerna drabbar färre och kan inte leda till en total utestängning från möjligheterna till högskoleutbildning. Vid riksdagsbeslutet om gymnasieskolans kompetensvärde uttalades från folkpartihåll att man vid antagningen borde ha så få kvotgrupper som möjligt. Bakom det låg en önskan att uppnå så stor rättvisa som möjligt. Ju fler av de sökande som jämförs inbördes, desto mer rättvisande blir rangordningen. Från den synpunkten skulle det vara naturligt att ha enbart tre kvotgrupper vid urval till spärrad utbildning - en för dem med allmän behörighet, byggd på gymnasieskola, en för dem som vunnit allmän behörighet genom yrkesverksamhet och en för utländska studerande m. fl. Vi är emellertid inte beredda att förorda en sådan lösning med hänsyn till konsekvenserna för de tre- och fyraåriga linjerna. Den skulle nämligen kunna leda till ett ökat taktikval till förmån för de tvååriga linjerna och ytterligare undergräva de studieförberedande linjernas ställning. Vi ansluter oss därför till kompetenskommitténs och propositionens förslag om fyra kvotgrupper. Enligt vår mening är det riktigt att arbetslivserfarenhet i fortsättningen kommer att tillmätas meritvärde vid antagning till spärrad utbildning. Det ligger i linje både med strävandena att vidga den sociala rekryteringen och med strävan att stimulera till återkommande utbildning. Också för arbetsklimatet i gymnasieskolan bör det vara till fördel. Betygen får ju inte samma definitiva betydelse som . Genom att frångå kompetenskommitténs förslag om skilda kvotgrupper för gymnasieutbildade med och utan arbetslivserfarenhet minskar man antalet grupper. Också andra skäl talar för en sådan lösning. Helt allmänt finns det många fördelar med att de studerande har arbetslivserfarenhet innan de påbörjar sina högskolestudier. De har uppnått större mognad och fått bredare erfarenhetsbakgrund. Men har de också hunnit glömma bort en del av sina kunskaper och i vissa ämnen, t. ex. språk, kan det leda till sämre studieresultat och förlängda studietider. Därför är det viktigt att det finns möjlighet för de studerande att fortsätta sina studier direkt efter gymnasieskolan. Ett annat skäl för att sådana möjligheter måste finnas är att det kan vara svårt för eleverna från de treåriga linjerna att hävda sig på arbetsmarknaden. Deras utbildning är ju avsedd som en förberedelse för studier och innefattar inga egentliga yrkesförberedande moment. I urvalssystemet måste det därför finnas bättre möjligheter till övergång till högskoleutbildning direkt från gymnasieskola än vad som ges med förslagen i propositionen. Enklast kan det ske genom en höjning av andelen direkt antagna från gymnasieskolan inom kvotgrupperna 1 och 2 från föreslagna . Därigenom dämpar man också de konkurrensdrivande effekterna av gemensamma kvotgrupper för gymnasieutbildade med och utan arbetslivserfarenhet. De föreslagna reglerna för beräkning av betygspoäng innebär vissa förändringar i förhållande till nuläget. rangordnas t. ex. sökande från gymnasieskolan efter ett medelbetyg, där betyg i ämnen som avslutas i årskurs I och 2, frivilliga ämnen och ämnet gymnastik medtas endast i den mån de överstiger medelvärdet av betygen i de obligatoriska ämnena i årskurs 3. 1 fortsättningen skall emellertid enligt propositionen sökande från gymnasieskolan rangordnas efter ett medelbetyg byggt på samtliga ämnen i avgångsbetyget, oavsett i vilken årskurs de avslutas. Rätt till strykning av två ämnen skall dock finnas. De nya reglerna kommer att tillämpas för en del av de elever som går i gymnasieskolan. För deras del kan utfallet bli avsevärt olika om man tillämpar den nuvarande eller den föreslagna beräkningsmetoden. Med hänsyn till detta bör det enligt vår mening finnas vissa övergångsregler mellan nuvarande och framtida urvalssystem. En tänkbar lösning är därvid att man under en femårig övergångsperiod antar en viss del av de sökande från gymnasieskolan enligt nuvarande regler. Denna andel kan i utgångsläget vara för att successivt sjunka till 0. Förslag till utformning av övergångsreglerna bör utarbetas av den centrala organisationskommittén och läggas fram för senast . För antagningen till utbildningsvägar som i huvudsak motsvarar de nuvarande filosofiska fakulteterna föreslås i propositionen ett förfarande som i realiteten innebär en dubbelspärr, dvs. en spärr både vid inledningen av utbildningen och senare i studiegången. När den sökande antas kommer vederbörande således inte att veta om han kommer att få den avsedda Ett sådant system är enligt vår mening förkastligt. De studerande måste redan vid början av sina studier kunna få veta om de har möjlighet att få den önskade utbildningen, inte först sedan de bedrivit studier eller mer. Att då byta studieväg innebär ju en avsevärd förlängning av studietiden och kanske också uppoffringar av annan karaktär. Om man - som vi föreslagit - inte inför generell antagningsbegränsning, behöver man inte heller antagningsregler som leder till orimligheter av det här slaget. Men om trots allt skulle acceptera förslaget om totalspärr bör man säga ifrån, att spärren skall finnas vid inledningen av studierna och inte mitt i studiegången. Till de verkligt viktiga inslagen i propositionen hör departementschefens uttalande att reformeringen av högskoleutbildningen måste förankras i ett lokalt förnyelsearbete. Det kan vi helhjärtat instämma i. Det centrala i reformarbetet är ju, som vi berört inledningsvis, själva utbildningen och dess förnyelse. De organisatoriska förändringarna måste anpassas härefter. Men att höja utbildningens effektivitet och kvalitet eller förnya dess innehåll är ingenting som bara kan beslutas fram av riksdag och regering. Det är till stor del en fråga om insatser inom utbildningsenheterna själva, där samspelet mellan forskning och arbetsmarknadens krav spelar en viktigt roll. Vad statsmakterna kan göra är därför framför allt att ge bättre eller sämre förutsättningar för förnyelsearbetet. Det är bra att utbildningsministern ansluter sig till detta synsätt och tar avstånd från den styrinriktade filosofi som U 68:s förslag byggde på. Den nya högskolan kommer att inrymma studievägar med mycket skiftande mål. Det är då inte lämpligt med en studieorganisation som för de olika delarna av högskolan är uppbyggd efter en och samma mall. För en kraftigt integrerad och yrkesinriktad utbildning av den typ som bedrivs vid åtskilliga fackhögskolor behövs en annan organisation än som kan vara lämplig för de filosofiska fakulteterna. De senare skall kunna erbjuda såväl en allmän ämnesutbildning som yrkesinriktade studier, vilket förutsätter betydande anpassningsförmåga i studieorganisationen. Erfarenheterna av PUKAS visar också att det för de filosofiska fakulteternas del är svårt att passa in de studerandes önskemål i ett renodlat linjesystem. Deras syfte med studierna och deras förutsättningar är alltför skiftande för att kunna fogas in i en studieorganisation, som enbart bygger på utbildningslinjer. Inte heller haren studieorganisation av PUKAS-modell visat sig vara något universalmedel för att öka studieeffektiviteten eller för att hålla nere de statsfinansiella kostnaderna. Även utbildningsministern medger ju numera att PUK AS-reformen "inte motsvarat förväntningarna". Vi avvisar därför tanken på en studieorganisation byggd på ett renodlat linjesystem. Det måste finnas betydande frihet för de studerande att på