mot · FY021257 · 1975-01-25 00:00:00 — av m. fl. De riskfyllda arbetsmiljöerna under vilka många arbetare tvingas utföra sina insatser i produktionen ställdes i blixtbelysning genom avslöjandena från KemaNord och . Arbetare sysselsatta med framställning av vinylklorid på KemaNord har förgiftats och avlidit i levercancer. Arbetare som arbetat med MC 77-reabränsle på har skadats och invalidiserats. Larmrapporter har tidigare kommit från måleribranschen där färger och lösningsmedel misstänks ha samband med nerv- och hjärnskador. Sambandet mellan arsenik och cancer har i kartlagts, vilket inneburit att gränsvärdet radikalt sänkts. Rapporter kommer även från träindustrin där arbete med vissa träslag misstänks framkalla cancer. Dessa avslöjanden har med rätta väckt stark indignation både på de berörda arbetsplatserna och bland allmänheten. Stark kritik riktas mot ansvariga företagsledningar, bolagsläkare och myndigheter. Kravet ställs att ingen skall vara tvungen att arbeta under sådana förhållanden att hans hälsa och liv skadas. De hälsorisker i arbetet som avslöjats genom dessa tragiska händelser är dock endast några få av många tusen. Det är inte heller så att de ansvariga myndigheterna anser att läget undan för undan kommer att förbättras - tvärtom. Generaldirektör , chef för arbetarskyddsstyrelsen, säger: Vi får tyvärr räkna med fler yrkesskador orsakade av kemiska ämnen. Det är en följd av att samhället inte kan klara sig utan dessa ämnen, men också en följd av forskningens framsteg. Att testa varje nytt ämne ur alla synpunkter är dock en praktisk omöjlighet, eftersom det rör sig om 1 000-tals ämnen som växer fram efter hand. Inställningen från myndigheter som skall handha arbetsmiljön präglas av uppgivenhet och därmed ett tyst accepterande av att arbetsmiljörisker skall vara något som vi måste lära oss leva med. Dagens utveckling av arbetslivet skall fortgå och därmed skörda fler liv och föda ytterligare ohälsa. En sådan inställning godkänns inte av dem som blir utsatta för hälsoriskerna i produktionen. Man måste bestämt vända sig mot påståenden av typen att den vetenskapliga och tekniska utvecklingen eller behovet av nya produkter automatiskt måste medföra ökade hälsorisker i arbetet. Det är produktionsprocessens kapitalistiska form som skapar riskerna för olycksfall och sjukdomar i sam band med arbetet. En viktig roll spelar härvid den alltmer ökande arbetshetsen som i sin tur är en direkt följd av kapitalägarnas jakt efter största möjliga profit. Profithänsynen får väga tyngre än hänsyn till arbetarnas hälsa. Därför brukas kemiska ämnen i produktionsprocesserna, trots att deras oskadlighet inte kan garanteras eller deras skadeverkningar t. o. m. är kända. kommunisterna framförde vid förändringarna i arbetarskyddslagen som vidtogs stark kritik mot lagens målsättning: "Arbetsgivare och arbetstagare skall samverka för att åstadkomma sunda och säkra arbetsförhållanden. Denna samarbetsmålsättning har präglat arbetsmiljöarbetet. antog SAF och LO ett samarbetsavtal om arbetarskyddet. Resultatet av denna samarbetspolitik kan vi se . De alarmerade canceravslöjandena . dödas mellan 300 och 400 människor och över 100 000 olycksfall i arbetet rapporteras . av LO:s medlemmar upplever hälsorisker i sitt arbete. Samarbetsideologin har inte lett till några förbättrade arbetsmiljöer. Den kommer inte heller att göra det . Samarbetsideologin bygger på illusionen om att arbetare och arbetsköpare har gemensamma intressen. Kapitalisternas krav på ökad profit och lönearbetarnas krav på en rimlig lön, lugn arbetstakt, trygga anställningsförhållanden och en säker arbetsmiljö är oförenliga. Kampen för en bättre arbetsmiljö är därför en viktig del av den oförsonliga kampen mellan kapital och arbete. En bättre arbetsmiljö kan nåsnärsamarbetspolitiken har kastats överbord och arbetarna tillkämpar sig verkliga arbetsmiljöförbättringar. Arbetarskyddslagstiftningen måste inriktas på att stödja denna kamp. Åtgärder från samhällets sida skall även syfta till att underlätta arbetarnas kamp för en bättre arbetsmiljö. Det är därför hög tid att vidta snabba åtgärder på följande områden: Skyddsombudens och fackföreningens befogenheter. Merparten av företagshälsovården bedrivs i privat regi. Statlig och företagshälsovård finns för de egna förvaltningarna i viss utsträckning och på några ställen i landet har kommunala och privata företag gått ihop om företagshälsovårdscentraler. Det är vpk:s principiella inställning att all hälso- eller sjukvård bör vara i offentlig regi. Detta gäller i hög grad företagshälsovården. Så länge företagshälsovårdens personal är anställd av arbetsgivaren kommer misstanken alltid att finnas att denna personal tvingas ta utom-medicinska hänsyn. I ett kapitalistiskt samhälle är det ofrånkomligt att arbetsgivaren lägger profitsynpunkter på varje del av företaget, inklusive företagshälsovården. Det finns fler exempel på företagsläkare och företagssköterskor som lämnat sina tjänster i protest mot att deras rekommendationer inte följts och att otillbörliga direktiv givits den medicinska verksamheten. I långt fler fall torde företagshälsovårdspersonal medvetet eller omedvetet ha tagit hänsyn till arbetsgivarintressen i sina beslut och åtgärder. Det råder också en utbredd misstro mot den nuvarande företagshälsovården inom fackföreningsrörelsen, dokumenterad på fackliga kongresser och i de omfattande arbetsmiljödebatterna i TV . Landstingen bedriver praktiskt taget all annan offentlig sjukvård, och det är därför rimligt att låta landstingen även organisera och anställa företagshälsovården. Då kan företagshälsovården även samordnas med den övriga öppna vården. Detta får inte innebära att företagshälsovården lokalmässigt skiljs från de stora arbetsplatserna eftersom en geografisk närhet är nödvändig. De anställda på företaget skall ha det avgörande inflytandet över vilka personer som anställs, efter sedvanligt tjänsteutlysningsförfarande. Företagshälsovården bör helt bekostas av arbetsgivaren. Det råder läkarbrist vilket försvårar den fulla utbyggnaden av företagshälsovården. Det är emellertid den tekniska, förebyggande delen av företagshälsovården som är den viktigaste. Därför finns det inget som hindrar att man lagstiftar om att landstingsanställda skyddsingenjörer/skyddsinspektörer skall finnas på varje företag med mer än 1 000 anställda liksom även företagssköterska. En snabbutredning bör tillsättas med direktiv att organisera landstingsdriven teknisk och medicinsk företagshälsovård enl. ovanstående riktlinjer. Vpk har länge krävt en lista över hygieniska gränsvärden, och det är därför med tillfredsställelse vi konstaterar att en del av detta krav tillgodosetts genom arbetarskyddsstyrelsens anvisning nr 100. Genom sin karaktär av anvisning har den ökad juridisk status jämförd med den föregående rekommendationen, och den är också kraftigt utökad till antalet. Själva listan har emellertid en helt avgörande svaghet i att den inte presenterar vilken dokumentation som värdena baserat sig på. I inledningstexten nämns flera källor, men varje diskussion om eller precisering beträffande de individuella gränsvärdena saknas. Det är välbekant att den föregående rekommendationen i stort sett varén avskrift av den nordamerikanska listan (presenterad av ACGIH), och fortfarande torde merparten av värdena härstamma från denna lista. I åtskilliga fall finns mycket lägre värden i andra länder, speciellt i de socialistiska. Det är ett oavvisligt krav att arbetarskyddsstyrelsen motiverar sina värden, särskilt i de fall där andra länder har lägre värden. De anställda måste få klarhet om vilka risker arbetarskyddsstyrelsen anser att de skall ta, och de måste själva kunna ta ställning till om värdena är skäliga eller inte. Några jämförelser med de nya gränsvärdena från arbetarskyddsstyrelsen med gränsvärdena i visar att arbetarskyddsstyrelsen måste dokumentera sina gränsvärden och motivera varför har högre. Siffrorna från är . Gränsvärdet är mätt i mg/m. Nuvarande lagstiftning medger inte att arbete avbrytes, om överträdande av de hygieniska gränsvärdena sker. Lagstiftningen bör ändras så att detta blir fallet. I gränsvärdeslistan finns numera markerat vilka ämnen som framkallar cancer. Vissa ämnen förbjuds helt, men för en grupp (grupp C) anges gränsvärden, vilket således innebär att de får förekomma. Del kan visserligen vara svårt att förbjuda alla cancerogena (=cancerframkallande) ämnen eller kräva 100 %-iga inkapslingar, men detta måste självfallet vara målet. Det finns inga bevis för att inte minimala mängder av t. ex. asbest, arsenik och vinylklorid skulle åstadkomma cancer hos ett mindre antal arbetare, även om risken uppenbarligen är mindre ju lägre gränsvärdet sätts. Redan nu bör emellertid arbetarskyddsstyrelsen utarbeta regler för när dessa ämnen skall vara helt försvunna ur luften på arbetsplatserna, dvs. då ersättningsmaterial kan erhållas, alternativt när inkapsling av processen kan påbörjas. Den nya gränsvärdeslistan kräver mätningar. Förutom att kontrollera arbetsmiljön för dagen ger detta också möjligheter till forskning för att avslöja okända yrkesrisker. Genom att datoriellt registrera alla mätningar, genom att undersöka vilka som uppehåller sig på de inmätta arbetsplatserna och de anställdas sjukdomar och symtom, kan nya samband upptäckas, liksom också genom epidemiologisk forskning. Det sker ingenstans i . Kostnaderna för en sådan forskningscentral, vilket kräver stora datarutiner, är dryga -uppskattningsvis 5-15 milj. kr. per år-men det är väl använda pengar. I arbetarskyddsstyrelsen finns inte ens embryot till en epidemiologisk avdelning. arbetsmiljökatastrofer i har ställt den otillräckliga forskningen i brännpunkten. Ett bör upprättas, förslagsvis inom arbetarskyddsstyrelsens ram, där rutiner utarbetas för yrkeshygienisk och yrkesmedicinsk registrering med rapportskyldighet från alla företag och medicinska instanser. sjukdomar tar decennier att avslöja, kan inte resultaten från denna forskning förväntas utan fortst . Detta är emellertid ännu ett skäl att starta denna verksamhet . En ytterligare begränsning av användbarheten av den nya gränsvärdeslistan ligger i de ytterst begränsade möjligheterna till korrekta yrkeshygieniska mätningar. Arbetarskyddsstyrelsens och yrkesinspektionernas mätningsmöjligheter är synnerligen små i förhållande till behoven. Ansvaret för att mätningar utfores bör ligga på företagen. För att få dessa mätningar jämförbara och standardiserade måste arbetarskyddsstyrelsen utarbeta noggranna instruktioner där mätteknik, mätapparatur och analysmetod preciseras.Endast ett fåtal mätinstrument bör godkännas. Det råder en skriande brist på välutbildad skyddspersonal. Arbetarskyddsstyrelsens skyddsingenjörskurser söks av långt fler än vad som antas. Det teknikeröverskott som finns kan här sättas in i angelägna arbetsuppgifter om utbildningsmöjligheterna mångfaldigas. Skyddsingenjörer kan utföra de flesta mätningar och göra många bedömningar, men större företag och institutioner med flera skyddsingenjörer och komplicerade arbetsmiljöer behöver även mer kvalificerad personal i form avyrkeshygieniker. Ett fåtal välutbildade yrkeshygieniker finns i . Det saknas t. o. m. utbildningsmöjligheter för andra än dem som själva är anställda av arbetarskyddsstyrelsen. En cirka ettårig yrkeshygienikerutbildning för civilingenjörer och erfarna skyddsingenjörer måste startas. Behovet torde vara 30-50 . Förden medicinska personalen inom företagshälsovården finns f. n. hyggliga utbildningsmöjligheter, som delvis prövas i nya former som bör utvärderas (med praktik inlagd i utbildningen). torde emellertid företagsläkar- och företagssköterskeutbildningen väsentligt behöva förlängas och antalet utbildade utökas. Den stora bristen inom den medicinska utbildningen gäller den yrkesmedicinska personalen med längre utbildning. finns endast omkring ett dussin specialistkompetenta yrkesmedicinare. Alla dessa tjänstgör inte på de fyra yrkesmedicinska kliniker som finns (två i , en i och en i ). Yrkesmedicin har accepterats som specialitet. S. k. FV-block (fortsatt vidareutbildningsblock) har inte ordnats, vilket i praktiken omöjliggör rekrytering bland underläkarna. måste inrätta 4-6 FV-block för yrkesmedicin. I olika statliga utredningar rekommenderades inrättandet av yrkesmedicinska kliniker vid regionsjukhusen. Det enda tillskottet är . I och planeras inrättande av yrkesmedicinska kliniker, men detta har dragit orimligt långt ut . Yrkesmedicinska kliniker med en medicinsk och teknisk del är den naturliga och nödvändiga basen för företagshälso vården, för medicinsk till yrkesinspektionerna och som en referenspunkt för skyddsombud. Mot bakgrunden av tilltagande yrkessjukdomar och internationell erfarenhet måste utbyggnaden av dessa kliniker komma till stånd. Om landstigen inte åtar sig denna uppgift frivilligt måste tvångslagstiftning tas i bruk. Satsning på yrkesmedicinska kliniker ligger väl i linje med prioritering av öppen och förebyggande vård. Skyddsombudens möjligheter att övervaka arbetsmiljön beror i stor utsträckning på deras kunskaper. Den nuvarande utbildningen är otillräcklig, speciellt i vad den avser giftlära och mätteknik. Skyddsombuden måste själva kunna bedöma om mätningar utförts på ett korrekt sätt och kunna värdera resultaten. Yrkesskadestatistiken är under utredning. Det bör dock utan varje utredning stå klart att den nuvarande treåriga eftersläpningen är helt otillfredsställande. Utredningen bör ge förslag på hur en preliminär snabbstatistik skall tas fram, som presenteras var 3:e-6:e månad. Y rkesskadebegreppet är också under utredning. Här måste särskild hänsyn tas till yrkessjukdomarna, som underskattats kolossalt. Som vpk tidigare hävdat måste principen omvänd bevisföring tillämpas. Det är alltså arbetsgivarens sak att bevisa att en uppkommen skada eller sjukdom inte rimligen har med arbetsförhållandena att göra. Enligt uppgifter från WHO torde t. ex. av all cancer vara miljöbetingad. De som är ansvariga för utredningen av dessa båda frågor bör skyndsammast lägga fram sina resultat, så att en genomgripande debatt kan ta vid. interpellation av krävdes en skärpning av tillämpningen av lagen om hälso- och miljöfarliga varor och en ökning av produktkontrollnämndens resurser. Vi hälsar därför arbetsmarknadsministerns tilläggsuppdrag till arbetsmiljöutredningen med tillfredsställelse och förväntar oss resultat . I ett kapitalistiskt system där profiten för ett fåtal är huvudinriktningen för produktionen kan lönearbetarna aldrig känna sig trygga. har framhållits misstron mot privatanställda företagsläkare. Fackföreningarna är de anställdas försvarsorganisationer mot utsugning och utstampning. Inom arbetsmiljöområdet, som ytterst gäller liv och hälsa, behöver fackföreningarna egna experter förutom välutbildade skyddsombud och landstingsanstalt skyddstjänst. Det är visserligen fackföreningarnas och löntagarorganisationernas egen sak att upprätta och driva sina arbetsmiljöin stitut, men de bör ha statliga garantier för kostnaderna, om de väljer att upprätta sådana. LO har några egna experter, men behovet torde vara tio eller hundra gånger större. Eftersom många fackförbund (och därmed branscher) har speciella problem och risker, är det antagligen nödvändigt med kunna få en omfattande service till de lokala fackföreningarna och skyddsombuden. alla omständigheter bör redan nu uttalas att statliga medel kommer att ställas till förfogande för arbetsmiljöexpertis som fackförund, LO, TCO eller vill anställa. Medlen uttages lämpligen genom höjd arbetsgivaravgift. Detta krav är väl förankrat inom fackföreningsrörelsen, vilket framgått av fackliga kongresser och uttalanden. Det ger vidare ett ytterligare argument för den utökade utbildning av skyddspersonal som motiverats ovan. Åtgärder mot arbetshets och utslagningar Allt fler människor blir utestängda från arbetsmarknaden som många har svårt att hänga med i de ständigt ökade krav som ställs på dem. Dessa fenomen kallas utslagning och utsortering. Utslagningen har flera orsaker. Det viktigaste är den alltmer ökande arbetsintensiteten och den omstrukturering av näringslivet som kallas strukturomvandling. En hög arbetsintensitet - att utföra ett arbete i högt tempo - blir allt svårare att klara, framförallt med stigande ålder. Speciellt gäller detta löpande bandsarbeten och andra liknande styrda arbetsprocesser. Arbetsförhållandena vid löpande band och de hårt styrda arbetsprocesserna präglas av en högt uppdriven arbetstakt, baserad på långtgående MTMstudier. Arbetet är enformigt och därmed monotont. Den enskilde arbetaren binds hårt vid sitt arbete och rörligheten är begränsad. Resultaten blir därför som på , där medelåldern vid det löpande bandet är . Personer avråds från att ta anställning. Man har upp mot 30 procents sjukfrånvaro. Vid lindningsarbetena på ASEA anses arbetarna förbrukade redan . Exemplen kan mångfaldigas. Men de konventionella metoderna för rationaliseringar börjar spela ut sin roll. Arbetsköparna har upptäckt att man kan öka produktiviteten utan att använda piskan. Det är de självstyrande grupperna eller produktionsgrupperna som är den nya given. Försöken med sådana grupper har bedrivits i samarbete mellan för samarbetsfrågor och dess forskningsgrupp URAF. Det finns en uppsjö av modeller. Man kan inte plocka ut en särskild modell och säga att så här ser den ut. Vad som utmärker en s. k. självstyrande grupp eller en produktionsgrupp är att man inom gruppen tillämpar arbetsrotation. Målet är att detta skall ske spontant inom grupperna. Vissa arbetsledande funktioner läggs på grupperna. Gruppen själv styr emellertid inte arbetstakten. Den styrs effektivt genom lönesystem som har , arbets- och meritvärdering. De styrs hårt uppifrån genom produktionspla nering, fastställda produktionsnormer och gruppträning. Gruppen skall även fungera självsanerande. Arbetskamrater som inte passar in i det uppgjorda gruppmönstret eller som inte kan hålla takten eller avviker på något annat sätt stöts ut. Kvar blir eliten. Begreppet självstyrande är därför missvisande. Grupperna är i själva verket tvångsstyrda. Det uppenbara syftet med produktionsgrupperna är tydligast inom bilindustrin. Sex amerikanska arbetare som "pryat på i var mer än nöjda med att få återvända hem till det annars så förhatliga bandet. Arbetstakten i är för hög, sade de. Arbetarna på i med en produktion som bygger helt på produktionsgrupper protesterar. - Vi arbetar hellre på Torslandaverken vid det löpandet bandet. Här orkar vi inte hänga med, säger de. Genom produktionsgrupperna har arbetsköparna kommit fram till att arbetstiden utnyttjas effektivare vid dessa än vid den traditionella sönderdelningen av arbetsprocessen. Denna grundläggande funktion hos s. k. självstyrande grupper eller produktionsgrupper är densamma oavsett typ av arbetsplats, industri, kontor, sjukhus osv. Försöksverksamheten med nya arbetsorganisationer, s. k. självstyrande grupper och produktionsgrupper, har två sidor. I en del fall har den lett till bättre arbetsmiljö och mer omväxlande och stimulerande arbetsuppgifter. I en del fall, t. ex. vid Volvos Kalmarfabrik, handlar det mer om en ny form för löpandebandsproduktion. Det som förvränger den nya arbetsorganisationen är produktionens kapitalistiska karaktär: produktion för maximal profit. Stark ökning av arbetsintensiteten är det främsta kännetecknet för produktionsgrupperna. I experimenten med ny arbetsorganisation och i SAF:s redovisning av experimentverksamheten vid 500 företag dras riktlinjerna upp för framtidens arbetsorganisation, byggd på produktionsgrupper. Arbetsledarna tilldelas i dessa en ny roll som samordnare för att engagera de anställda för ökad effektivitet. Olika former för gruppträning i samarbete utvecklas. Den mest hänsynslösa av dessa gruppträningsmetoder är sensitivitetsträningen, som sker i SAF:s regi genom dess personaladministrativa råd som i olika frågor arbetar i samarbete med det av LO, TCO och SAF instiftade för samarbetsfrågor. Skrämmande exempel på sensitivitetsträningens resultat har kommit . Deltagare i träningen har avlidit. Många har fått psykiska skador. Hela detta komplex av gruppträning och utvecklingssamtal tjänar arbetsköparnas syfte att engagera de anställda för ökad effektivitet och produktivitet. Dessa former är en ny variant av ideerna bakom Mentalhälsokampanjen. De objektiva motsättningarna skall skjutas åt sidan. I stället görs motsättningarna till individuella. Hela denna fråga måste bli föremål för utredning och kartläggning. Den värsta formen, sensitivitetsträningen, bör förbjudas. Utvecklingen på arbetsmarknaden gör att snara åtgärder måste sättas in, som motverkar de negativa effekter med hög arbetsintensitet som löpandebandsarbeten, hårt styrda kontinuerliga arbetsprocesser samt produktionsgrupper och s. k. självstyrande grupper medför. I arbetarskyddslagen och dess anvisningar måste införas regler som innebär att arbetsintensiteten kan minskas. Det gäller alla arbetsplatser av kontinuerlig art. 10 minuters paus varje timme, inbakad i den ordinarie arbetstiden, fler avbytare och ökad bemanning vid löpande band samt reservstyrkor som kan rycka in vid sjukdom o. d., är åtgärder som verksamt skulle bidraga till minskad arbetsintensitet. Skyddsombuden och fackföreningens befogenheter I arbetarskyddslagen paragraf 40 stadgas: Innebär visst arbete omedelbar och allvarlig fara för arbetstagarens liv eller hälsa och kan rättelse icke genast uppnås genom hänvändelse till arbetsgivaren, kan skyddsombud bestämma att arbetet skall avbrytas i avvaktan på ställningstagande av yrkesinspektionen. kommunisterna kritiserade denna paragrafs utformning vid riksdagsbehandlingen av ändringarna i arbetarskyddslagen. Omedelbar och allvarlig fara är ett allt för begränsat område att få avbryta ett arbete på. Utanför detta kommer ju alla smygande hälsorisker, gifter, kemikalier, lösningsmedel m. m. Likaså är det otillfredsställande att yrkesinspektionen skall avgöra det berättigade i ett skyddsombuds åtgärd att avbryta ett arbete. I stället bör de som drabbas av de dåliga arbetsmiljöerna, arbetarna, själva genom sin lokala fackliga organisation pröva det berättigade i ett skyddsombuds åtgärd. Vid arbetsavbrott efter anmälan från skyddsombud visar erfarenheterna att yrkesinspektionen efter bedömning i de flesta fall låtit sätta i gång arbetet på nytt. Detta beror givetvis på lagens vaga bestämmelser och även arbetarskyddsstyrelsens tillämpning av lagen. Redan nu är det berättigat att ändra lagen på denna punkt. I stället för omedelbar och allvarlig fara för arbetstagares liv eller hälsa bör i stället fara för arbetares hälsa ingå. I en sådan lagtext skulle de smygande hälsoriskerna inrymmas, och ett skyddsombud skulle vara berättigad att avbryta arbetet. Vid bedömandet av skyddsombuds åtgärd skall i stället för i avvaktan på ställningstagande från yrkesinspektionen" stadgas att skyddsombudets lokala fackliga organisation äger att pröva det berättigade i skyddsombudets åtgärd. Med hänvisning till det anförda föreslås 1. att hos regeringen hemställer om en snabbutredning och förslag om: a) att all teknisk och medicinsk företagshälsovård underställs huvudmannaskap, med kontroll av de arbetande över företagshälsovårdens utformning och personalanställning. b) att lagstifta om att varje företag med minst 1 000 anställda skall ha landstingsanstalt skyddsingenjör och företagssköterska på heltid och att varje företag med minst 2 000 anställda skall ha företagsläkare (en läkare på 2 000 anställda), c) att ålägga landstingen att på motsvarande sätt ordna företagshälsovården även för anställda inom företag med mindre än 1 000 anställda genom företagshälsovårdscentraler, d) att arbetsgivarna görs skyldiga att betala för denna landstingsdrivna företagshälsovården i full utsträckning, 2. att hemställer hos regeringen om förslag om: a) att lagstiftningen ändras, så att arbetet skall upphöra när de fastlagda gränsvärdena överträdes och så att förbättringar genomföres ,