mot · FY028 · 1975-01-10 00:00:00 — angående medlemskap i politiskt parti eller religiöst samfund. Ett av demokratins kännemärken är att den lämnar åt den enskilde att själv suveränt få bestämma i livsåskådningsfrågor av profan och religiös art. Det är därför utomordentligt anmärkningsvärt och synnerligen otillfredsställande att principen om den enskildes oförytterliga rätt härvidlag inte är erkänd och inte tillämpad i vårt - demokratiska - land. Det borde vara en helt självklar regel att ingen kan bli medlem i politiskt parti eller religiöst samfund utan att det föreligger en dokumenterad personlig önskan om medlemskap från individen själv. Motståndarna till individens frihet och exklusiva rätt i här berört avseende plägar som argument för sin uppfattning anföra - när det gäller den politiska kollektivanslutningen - att fackföreningarna måste ha rätt att besluta i sina egna angelägenheter. Det är sannerligen ett bräckligt argument som vilar på falska premisser. Fackföreningar kan givetvis inte ha rätt att fatta beslut som förgår sig mot individens demokratiska fri- och rättigheter. Fackföreningarnas och andra sammanslutningars beslutanderätt kan givetvis inte vara oinskränkt; det är inte ens statsmakternas. Den enskilde medborgaren i en demokratisk stat har en egen skyddad intressesfär som varken lagstiftare eller självutnämnda överförmyndare skall ha minsta inflytande över. Dit hör självklart den enskildes avgörande i frågor om politisk och religiös tillhörighet. Fackföreningarna på LO-sidan tillämpar i stor utsträckning kollektiv anslutning av föreningsmedlemmar till det socialdemokratiska partiet. I princip skulle naturligtvis kunna med samma rätt - eller rättare med samma brist på rätt - ansluta sina medlemmar till exempelvis eller annat religiöst samfund utom statskyrkan, dit svenska folket genom andra odemokratiska metoder redan är kollektivt massanslutet. Detta skulle givetvis fackförbunden i kraft av sin förmenta rätt att besluta om sina egna angelägenheter kunna ordna om de hade intresse därav. Att detta saknas är för huvudfrågan ovidkommande. Exemplet åskådliggör det horribla i påståendet att fackförbunden skulle förfoga över en oinskränkt rätt att fatta beslut som angår medlemmarnas personliga förhållanden. Det är illavarslande att framträdande representanter för vårt största politiska parti med dess väldokumenterade insatser för demokratins breddning och fördjupning kan bestrida att den enda demokratiskt fullödiga anslutningsformen till politiskt parti är individens egen personliga viljeyttring. Förnekandet härav är liktydigt med att trampa en elementär demokratisk princip under fötterna. Trots en betryggande majoritet inom för statskyrkosystemets avskaffande, synes förhoppningarna om ett snart förverkligande av principen om religionsfrihet ha grusats, vilket givetvis också från rent demokratisk synpunkt är att djupt beklaga. I vilket fall som helst fordrar all demokratisk anständighet att medlemskap i religiöst samfund kräver en klart tillkännagiven personlig önskan därom. Här liksom i politiskt avseende skall den enskilde medborgaren inte behöva nödgas begära utträde ur något som hon eller han aldrig begärt inträde i. Medborgerliga fri- och rättigheter av här avsett slag bör grundlagsskyddas. Med åberopande av det anförda hemställer jag att beslutar hemställa att regeringen ger den sittande utredningen om grundlagsskydd åt våra fri- och rättigheter i uppdrag att utarbeta förslag till bestämmelser som garanterar den enskildes suveräna och exklusiva rätt att besluta i frågor om medlemskap i politiskt parti eller religiöst samfund.