mot · FY021596 · 1975-01-23 00:00:00 — av herrar Åsling och om ökat stöd åt jordbruksnäringen i . F.tt viktigt inslag i den socialdemokratiska jordbrukspolitik som konkretiserades riksdagsbeslut har varit strävan att begränsa jordbruksproduktionen i vårt land och öka vårt beroende av import. Målet var att sänka den s. k. självförsörjningsgraden i fredstid från dåvarande till . Enligt beräkningar som gjordes förutsatte detta att inemot en miljon ha åker, dvs. en tredjedel av nuvarande areal, skulle läggas ner. I många bygder betecknades huvuddelen av åkerarealen som icke bestående på lång sikt. Beträffande jordbruket i norra uttalade 1967 att en betydande jordbruksproduktion av flera skäl även i fortsättningen bör upprätthållas i dessa delar av landet. Med hänsyn härtill borde jordbruket där få ett särskilt stöd. utgår också sådant stöd. Inte minst genom insatser från har dessutom en uppräkning av prisstödet efter hand företagits som vissa förbättringar av rationaliseringsstödet genomförts. Det är emellertid ofrånkomligt att produktionsmålsättningen verkar som en allmän restriktion på jordbruket även i norra . Särskilt i inland har den kalla hand, som legat över jordbruket, starkt påverkat utvecklingen. I dessa bygder har nedläggningen av åker gått mycket snabbt. Hela byar har efter hand avfolkats och ligger öde. I andra är medelåldern mycket hög och inslaget av pensionärer långt över genomsnittet. Det betyder nedlagda skolor, bussförbindelser och butiker samt allmän försämring av samhällets service. Insatser i form av statsbidrag för att stödja upprätthållandet av en viss minimistandard är ingen långsiktig lösning. Det är på sin höjd ett uppehållande försvar. Enligt vår uppfattning är det hög tid att gå till offensiv mot problemen i dessa bygder. Målet måste vara att återskapa och nyskapa försörjningsunderlag för så många människor att vi fåren tillräcklig bas för en rimlig samhällsservice. Ju längre vi väntar desto svårare blir det att åstadkomma ett sådant resultat. Vi har aldrig godtagit den socialdemokratiska nedbantningspolitiken för jordbruket. borde var och en inse att vårt land inte kan föra en politik som syftar till att begränsa jordbruksproduktionen. Vi måste i stället ta vår del av ansvaret för världens livsmedelsförsörjning och se till att alla de produktionsresurser som kan bidra till att begränsa livsmedelsbristen utnyttjas så effektivt som möjligt. En sådan inriktning av jordbrukspolitiken står också i samklang med det uttalande som gjordes av världslivsmedelskonferensen i . Det måste här betonäs att livsmedelsbristen i världen inte är vare sig ett hastigt påkommet eller ett övergående problem. Alla skäl talar för att vi kommer att ha mycket stora svårigheter att producera tillräckligt med livsmedel för att försörja jordens befolkning. De överskott som vi kan få fram i vårt land kommer därför alltid att fylla ett behov. Delta ger inland en chans, som inte får försittas. De allmänna förutsättningarna för jordbruksproduktion är visserligen inte de allra gynnsammaste i denna del av landet, men i en situation då alla produktionsresurser bör utnyttjas är bara det bästa gott nog. Vid lämpligt val av produktionsinriktning och teknik är det möjligt att även i dessa områden med framgång bedriva jordbruk. Här finns också outnyttjade resurser, som naturligtvis i ett globalt och nationellt sammanhang endast ger ett marginellt tillskott men som lokalt kan ha mycket stor betydelse som försörjningsunderlag. På jordbruksområdet är det fråga om arealer som i första hand är lämpade för vallfoderproduktion, men även vissa slag av specialodlingar kan komma i fråga, t. ex. testutsäde för potatis. En ökad jordbruksproduktion i dessa bygder är också nödvändig för att ge underlag för en effektiv livsmedelsindustri. Moderna mejerier och slakterier behöver ha ett stort produktionsunderlag för att nå önskvärd effektivitet. Samma förhållanden gäller på förnödenhetssidan. De långa avstånden i förening med låg produktionstäthet innebär ett allvarligt handikapp för jordbruket i det inre . Det kan lättast bemästras om produktionsvolymen utökas. En satsning av det slag vi förordar bör givetvis inte enbart avse jordbruket. Det är tvärtom nödvändigt att anlägga ett vidare perspektiv, där allt näringsliv och alla andra sysselsättningsobjekt tas med i bilden. Jordbrukets betydelse som basnäring och från t. ex. miljösynpunkt medför dock oftast att ett livskraftigt jordbruk är en förutsättning för en bygds fortbestånd. Det självklara komplementet till jordbruket i dessa bygder är skogsbruket. Även för denna näring har de pessimistiska bedömningarna fått revideras. Enligt dessa skulle tekniken i form av processorer överta praktiskt taget allt manuellt arbete, varigenom skogens roll för sysselsättningen skulle reduceras kraftigt. I samma riktning verkade uppfattningen att skogsprodukterna skulle ersättas med andra material och att man därför borde exploatera de tillgångar som fanns. börjar allt fler få klart för sig att skogen är en råvarukälla, som det gäller att ta till vara gallringsvirke och annat klenvirke, går det inte att enbart lita till avancerad teknik; det behövs avsevärda insatser av arbetskraft. Denna ändrade syn måste läggas till grund för skogspolitiken och utnyttjas för att främja näringsliv och bebyggelse i våra skogsbygder. Inte minst i inland finns stora arealer som skulle kunna lämna avsevärt större skogsproduktion än som är fallet, därest man systematiskt utnyttjade de möjligheter som finns. Därmed ökas också sysselsättningsoch försörjningsunderlaget för den lokala befolkningen. Självfallet måste även de naturliga förutsättningarna i övrigt utnyttjas för att stärka sysselsättningsunderlaget i inland. Turism och fritidsaktiviteter i övrigt är sådana naturliga inslag i dessa bygder. Detsamma gäller tillverkningsindustri baserad på lokala råvaror. En intensifierad prospekteringsverksamhet skulle kunna ge uppslag till intressanta projekt. har också öppnats nya möjligheter för utnyttjandet av torv, som det finns god tillgång till i området. Om den av oss avsedda effekten skall uppnås måste bl. a. det statliga stödet till jordbrukets rationalisering ges en vidare syftning än som är fallet. Rationaliseringspolitiken måste ses som ett led i en aktivitet för att förbättra förhållandena i bygden och inte enbart som en metod att öka lönsamheten vid det aktuella företaget. Ensidigheten har t. o. m. drivits så långt att man vid prövningen av olika projekt gör en konstlad uppdelning av företagen i en jordbruksdel och en skogsbruksdel och därefter enbart ser till jordbruksdelen. Detta snäva synsätt har varit till oerhört stor nackdel för de delar av landet där kombinationen jordbruk-skogsbruk är den naturliga och i alla avseenden mest ändamålsenliga företagsformen. Vi anser det självklart att jordbruksutredning kommer att föreslå en ändring som innebär att kombinerade jord- och skogsbruksföretag betraktas som en enhet vid prövningen av rationaliseringsstöd. Detta är emellertid inte tillräckligt. Mot bakgrund av vad vi sagt anser vi att man nu måste ta djärvare grepp vid reformarbetet. gäller i huvudsak samma regler för rationaliseringsstödet i hela landet. Det s. k. B-stödet, som tillämpas i norra , ger visserligen något större handlingsfrihet än det s. k. mjölkstödet, men principerna är i stort sett desamma. Enligt vår mening borde de regionala organen ha betydligt större frihet än nu att utnyttja rationaliseringsstödet till jordbruket för t. ex. regionalpolitiska syften. Med hänsyn härtill borde de centrala reglerna för det statliga stödet förenklas och begränsas till vissa allmänna riktlinjer om stödformer och stödnivå. skulle med utgångspunkt i ett regionalt program för verksamheten tilldelas vissa belopp som skulle få användas för bidrag samt vissa kreditgarantiramar. Med en sådan decentralisering av beslutsfunktionerna skulle en anpassning av stödets omfattning, syfte och inriktning kunna ske till de lokala förhållandena. Vi är övertygade om att totaleffekten skulle bli bättre än med nuvarande system. Vid prövningen av olika ärenden skulle lantbruksnämnderna fästa stor vikt vid de lokala förhållandena och inrikta stödet så att den totala effekten blir den bästa möjliga. Nuvarande uppdelning i A-, B- och SR-stöd skulle upphöra. Självfallet skulle stöd också kunna utgå till deltidslantbruk. Nuvarande uppspaltning i hel- och deltidslantbruk är enligt vår mening konstlad och otidsenlig. Det väsentliga borde vara att produktionen med hänsyn till förutsättningarna bedrivs rationellt och ger ett tillskott till sysselsättning och försörjning åt den bofasta befolkningen. Stödet bör avse åtgärder som eljest inte kan beräknas komma till stånd. Särskilt i inland är det orealistiskt att räkna med att jordbruk endast skall bedrivas som heltidsföretag. Olika sysselsättningskombinationer är nödvändiga för att ge arbete året runt och ett tillräckligt befolkningsunderlag. En satsning på jordbruket i detta område förutsätter således att rationaliseringsstöd, t. ex. i form av investeringsstöd, kan utgå även till deltidslantbruk. Bland åtgärder som bör komma i fråga för stöd vill vi nämna dikning samt stenröjning och nyodling för åstadkommande av bättre arrondering och ägoförhållanden. Fullgod dränering är ofta en förutsättning för odling, och arealer som lämnats obrukade är i regel i behov av dikning. Allmänt sett anser vi att samhället på olika vägar bör stimulera dikningsverksamheten. I det inre bör så ske för att underlätta en utökning av åkerarealen, varvid tidigare nedlagda åkrar åter tas i bruk. Därmed skulle produktionsunderlaget bli större. I samma syfte bör också stöd till stenröjning kunna utgå. Därmed blir det lättare att använda moderna maskiner, och behovet av arbetskraft minskar. Om viss nyodling krävs för att få bättre arrondering bör också stöd kunna utgå för en sådan åtgärd. Ett effektivt utnyttjande av tillgängliga produktionsresurser i inland förutsätter att det finns möjligheter att ingripa i fall då odlingsvärd lämnas obrukad. Nuvarande jordhävdslag är i stort sett verkningslös. Vi har noterat att jordförvärvsutredningen fått i uppdrag att göra en översyn av jordhävdslagen, och vi avstår därför från att på den punkten ställa något yrkande. Vi utgår därvid ifrån att utredningen observerar de problem som föreligger inte minst i dessa områden till följd av splittrade ägarformer inom enskilda fastigheter, t. ex. i form av dödsbon, och som kan försvåra en rationell markanvändning. I avvaktan på att rationaliseringsstödet genomgripande överses bör av hänsyn till jordbrukets regionalpolitiska roll en komplettering i tillämpningsföreskrifterna för B-stödet omgående ske. En reformering av B-stödet till att även omfatta nyetableringar kan nämligen betraktas som en av de främsta åtgärderna för att bevara och utveckla jordbruksproduktionen och garantera bosättning i bygder med begränsade alternativa arbetstillfällen. kan serviceunderlaget för alla i dessa bygder bosatta härigenom förbättras. Det föreligger därför starka skäl för att det regionalpolitiska stödet åt företagsamhet inom framför allt industrin i här avsedda bygder kompletteras med ett regionalpolitiskt betingat verkningsfullt jordbruksstöd, i form av både högre mjölkpristillägg (vilket redan har skett) än annorstädes och ett på föreslaget sätt utvidgat B-stöd. Såsom framhållits i det föregående kan några marknadsmässiga eller rationaliscringspolitiska skäl inte anföras som motiv för att B-stöd inte skall kunna utgå till nyetablerade inte utvecklingsbara brukningsenheter i här avsedda delar av landet. I många bygder i inland finns det helt enkelt inga förutsättningar för en långtgående strukturomvandling av lantbruket, men det finns goda möjligheter att upprätthålla en jordbruksproduktion i de befintliga företagen under förutsättning att stöd, utan nuvarande begränsningar i vad gäller nyetableringar, kan utgå till samma slag av investeringar, för vilka lämnas lånegarantier och bidrag i övrig rationaliseringsverksamhet. Det är också motiverat med en uppräkning av bidragsprocenten (f. n. ) tillsamma nivåsom gäller för SR-företagen (). Som regel är det i brukarfamiljerna mannen som står som ägare av jordbruksfastigheten, och han är den som vid ansökan om rationaliseringsstöd bedöms som huvudansvarig för företaget. Detta formella betraktelsesätt vid bedömningen av B-stödsansökningar medför ofta, att sådana avslås endast därför att mannen haft inkomster från andra källor än jordbruket, främst från skogsarbete. Eftersom lantbrukarhustrun ofta gör en insats som till huvudsaklig del hänför sig till lantbruksföretaget (ladugårdsarbetet) innebär nu angett förhållande en klar diskriminering av den kvinnliga arbetskraften inom lantbruket. I många ladugårdar, där inte minst hustrurna gör en betydelsefull arbetsinsats, skulle arbetsmiljön få en angelägen förbättring, om denna diskriminering vid stödgivningen eliminerades och stöd (B-stöd eller annat) lämnades utan hänsyn till vem av makarna som formellt är brukare. Med hänvisning till det anförda hemställs A. att beslutar att hos regeringen att ändrade tillämpningsföreskrifter för B-stödet utarbetas i avvaktan på en mer genomgripande reform av rationaliseringsstödet, B. att uttalar att uttalar 1. att målsättningen för jordbrukspolitiken bör innefatta en kraftig satsning på jordbruket i det inre , som ett led i en regionalpolitisk motiverad förstärkning av försörjningsunderlaget i denna del av landet, samt att stöd därvid skall kunna utgå till bl. a. dikning av åkrar som kan återtas i bruk samt stenröjning och nyodling i arronderingsförbättrande syfte, 2. att reglerna för stöd till jordbrukets rationalisering bör möjliggöra en anpassning till förhållandena i olika regioner och lämna frihet åt lantbruksnämnderna att inom vissa ramar variera stödets omfattning, syfte och inriktning, så att den för bygden bästa effekten uppnås. . ÅSLING (c) GOTAB 75 8819 S 1975