mot · FY02473 · 1975-01-23 00:00:00 — om normer för privatpraktiserande läkares verksamhet m. m. Den sjukvårdspolitiska utvecklingen i vårt land har kännetecknats av en betydande satsning på den offentliga öppna vården. Målet har varit att skapa en lättillgänglig läkarvård av hög kvalitet i alla delar av landet. Välutrustade vårdcentraler och läkarstationer finns i stort antal inom den offentliga öppna vården, och fler planeras av sjukvårdshuvudmännen. och Spri svarar för rekommendationer till huvudmännen i syfte att uppnå en så hög vårdstandard som möjligt. Av betydelse för kvaliteten i den offentliga öppna vården är också de regler för läkares specialistutbildning och därtill kopplade behörighetskrav för tjänster inom den öppna vården som införts i lagstiftningen . En nyhet är bl. a. utbildningen till allmän läkarkompetens, som f. n. omfattar 3 1/vidareutbildning efter legitimation som läkare. Sjukvårdshuvudmannen är ansvarig för vårdens kvalitet och har stora möjligheter att leda verksamheten. När det gäller privat utövad läkarverksamhet har också utvecklingen kännetecknats av en kvalitetshöjning framför allt i de s. k. läkarhusen. Varje privatpraktiserande läkare är emellertid i princip ansvarig för utformningen av verksamheten, utrustningen vid mottagningen etc. För att bedriva allmän praktik krävs ingen utbildning utöver legitimation som läkare. Rätt att inför allmänheten annonsera specialitet tillkommer dock endast den som har fastställd specialistkompetens. De genomförda ändringarna i lagen om allmän försäkring - den s. k. privatläkarreformen - innebär att samhället engagerat sig ytterligare i denna sektor av den öppna vården. Kvalitetskravet har markerats bl. a. genom att endast läkare med allmänläkar- eller specialistkompetens får tilllämpa de högre arvodesgrupperna i läkarvårdstaxan. Tillsynen över den öppna vården utövas av , bl. a. genom länsläkarorganisationen. Varje läkare är enligt allmänna läkarinstruktionen skyldig att i sin befattning med de vårdsökande handla i enlighet med "vetenskap och beprövad erfarenhet. Förutom vissa hygieniska krav på lokalerna finns i övrigt inga normer för den privata läkarvården i vad avser verksamhetens utformning, mottagningens utrustning m. m. Även om det stora flertalet av de privatpraktiserande läkarna bedriver en kvalitativt tillfredsställande verksamhet, fö rekommer det att vården hos enskilda läkare utförs på ett icke acceptabelt sätt. Detta kan bl. a. gälla äldre läkare som icke upphör med sin verksamhet , men också andra orsaker finns till att privatläkare ägnar sig åt sjukvård vars kvalitet kan ifrågasättas. Det kan i sammanhanget erinras om en i tidigare väckt motion om en övre åldersgräns för innehav av läkarlegitimation. Denna motion avslogs bl. a. med hänvisning till att förväntades intensifiera sin tillsyn över de äldre yrkesverksamma läkarna. Som framgått bl. a. av ett antal fall i medicinalväsendets ansvarsnämnd skulle länsläkarna vid inspektion av läkarmottagningarna vara hjälpta av centralt utfärdade normer med minimikrav på utrustning, verksamhetens utformning m. m. Det måste vidare anses otillfredsställande att länsläkarna saknar möjlighet att med omedelbar verkan stoppa en privatpraktiserande läkares verksamhet i det fall man kunnat konstatera allvarliga brister. Med hänvisning till det anförda hemställs att får i uppdrag att utreda dels frågan om normer för privatpraktiserande läkares verksamhet, utrustning m. m., dels möjligheterna att ge länsläkarna befogenhet att effektivt ingripa mot läkarverksamhet som ej uppfyller ovan nämnda normer.