mot · FY0273 · 1975-01-14 00:00:00 — om rätt för kommun att differentiera hundskatten. Enligt förordningen (1923:116) angående skatt för hundar skall kommunen ta ut hundskatt för varje hund inom kommunen. Kommunen skall bestämma skatten till ett för varje hund lika belopp, lägst 10 och högst . Kommunen får inte differentiera skatten med hänsyn till olika områden inom kommunen eller för olika slag av hundar eller grupper av hundinnehavare. begärde bevillningsutskottet (BeU 1969:65) med anledning av propositionen 1969:135 och vissa motioner en förutsättningslös översyn av hela hundskattefrågan. Förutom förutsättningarna för det nuvarande systemet borde utredningen enligt utskottets mening bl. a. pröva aktualiserade frågor rörande olika slag av differentiering. Den begärda utredningen avlämnade sitt betänkande Hundavgift (SOU 1972:89). Utredningen föreslog att registreringen av hundinnehavet skulle bibehållas och att hundägarna även i fortsättningen skulle svara för de kostnader som förorsakas kommunerna genom registreringsförfarandet. Utredningen ansåg att den differentierade hundskatten borde avskaffas och att en enhetlig avgift över hela landet - en s. k. hundavgift - på . i stället skulle tas ut. Beträffande andra former av differentiering anförde utredningen bl. a. att det skulle verka egendomligt att arbeta med en differentiering inom kommunerna om en enhetlig avgift för hela landet infördes samt att enkelheten i systemet då skulle gå förlorad. förslag mötte dock kritik, något som medfört att lagstiftning i ämnet inte kommit till stånd. Hundskatten kan således alltfort differentieras mellan kommunerna, men - bortsett från att vissa kategorier hundar är undantagna skatteplikt - inte inom kommunen. Sedan bevillningsutskottet avlämnade sitt ovan nämnda betänkande har kommunsammanläggningarna genomförts. anförde beträffande dessa: Vid överläggningarna inom utskottet har särskilt framhållits att behovet av en differentiering blir större då den beslutade kommunindelningsreformen genomförts. Risk föreligger då för att i rena landsbygdsområden med mycket låg hundskatt denna kommer att höjas till belopp som hundägaren inte hade anledning att räkna med då hunden anskaffades och som inte motiveras av kommunernas kostnader. Denna farhåga synes alltmer besannas. Kommuner med övervägande tätbebyggelse har i allmänhet hög hundskatt. När denna höga skattesats måste tillämpas i landsbygdsområden som lagts samman med tätorter kan hundskatten te sig omotiverat hög och orättvis för hundägarna där. Höga hundskatter drabbar vidare hårt den kategori av människor som har det kanske största behovet av hund, dvs. pensionärer och handikappade, för vilka hunden ofta är av ovärderlig betydelse som sällskap, trygghet och sysselsättning. I många olika sammanhang söker man vidga den kommunala självbestämmanderätten för att göra det möjligt för kommunen att vidta de åtgärder som är bäst i just den kommunen. Kommunerna kan, som ovan anförts, av rättviseskäl eller sociala skäl ha starka motiv för att nedsätta skatten för vissa hundar, t. ex. sådana som ägs av pensionärer eller handikappade, eller med hänsyn till olika områden. I hundskatteförordningen finns en övre och en nedre gräns för hundskatten. Det synes rimligt att kommunen inom dessa gränser tillerkänns rätt att vid behov göra erforderliga differentieringar av skatteuttaget. I och med att hundskatteutredningens förslag om en för hela landet enhetlig hundavgift inte följts, blir också utredningens uppfattning att det skulle verka egendomligt med en differentiering inom kommunerna irrelevant. Givetvis kan en differentiering av hundskatten medföra vissa administrativa komplikationer. Dessa får självfallet vägas in i en samlad bedömning av för- och nackdelar med en eventuell differentiering innan en kommun fattar sitt beslut. Med hänvisning till det anförda hemställs att beslutar följande ändring av 4 § förordningen angående skatt för hundar (1923:116): Skatten skall av kommunen för varje hund bestämmas till lägst tio högst etthundra kronor för kalenderår. Skatten får vid behov differentieras med hänsyn till olika områden inom kommunen eller för olika grupper av hundinnehavare. I fall kommun. Skatten skall av kommunen bestämmas till ett för varje hund lika belopp, lägst tio högst etthundra kronor för kalenderår. I fall kommun.