mot · FZ027 · 1975-10-29 00:00:00 — 1975/76 7-8 Motion 1975/76:7 av m. fl. med anledning av propositionen 1975/76:1 med redovisning av programskedet i den fysiska riksplaneringen Propositionen 1975/76:1 ger en bred redovisning av programskedet i den fysiska riksplaneringen. Vid riksdagsbehandlingen kan hela fältet av miljöpolitiska frågor komma att behandlas. Vi har dock ansett det angeläget att i denna motion begränsa oss till de principella frågor om markstrukturering, säkerställning av mark och beslutsfunktioner som propositionen berör. Den fysiska riksplaneringen har inneburit en ytterst värdefull kartläggning av vårt lands mark- och naturresurser och en unik inventering av den fysiska miljön och förutsättningarna för dess användande. Med den fylliga rapporten med mark och vatten (SOU 1971:75) gavs underlag för en analys av konsekvenserna med markutnyttjande i ett modernt, industrialiserat samhälle. Med riksdagsbeslutet fördes den fysiska riksplaneringen från experterna och teknikerna i dåvarande ut till kommuner och län som underlag för allmän debatt. Enligt vår mening borde förarbetet till den fysiska riksplaneringen bedrivas under ledning av en parlamentariskt sammansatt grupp. Detta vårt krav kvarstår även under program- och planeringsskedena och får ytterligare styrka bl. a. av de många oklarheter som f. n. råder beträffande styrmedlens utformning. Remissyttrandena från ämbetsverk, länsstyrelser och - främst - kommunerna visar vilka svåra avvägningsfrågor och kompetenskonflikter, som möter i den praktiska hanteringen av riksplaneringen. Dessa konflikter, som berör såväl beslutsansvar mellan regering, länsstyrelser och kommuner som konflikter mellan olika markanvändningsintressen, pekar på behovet av en ledningsgrupp med parlamentarisk sammansättning. Inför genomförandet av riksplaneringen skärptes marklagstiftningen. Skärpningen av expropriationslagstiftningen, den vidgade användningen av den kommunala förköpsrätten och borttagandet av glesbebyggelserätten samt justeringar i byggnadslagen och naturvårdslagen ger sammantaget mycket starka samhälleliga instrument för att möjliggöra ändring av markanvändning och markägostruktur. De problem som i programskedet aktualiserats beträffande säkerställning av mark visar behovet av en ananlys av såväl lagtillämpningen som beslutsnivåernas kompetens. Många kommuner har påpekat i sina remissvar att oklarhet råder huruvida byggnadslagen eller naturvårdslagen skall utnyttjas vid säkerställning av mark för det rörliga friluftslivets behov. Moderata samlingspartiet påtalade i partimotion till riskerna med den nuvarande säkerställningen av mark. 1 1975/76. 1975/76: 7 Från rättssäkerhetssynpunkt är det klart otillfredsställande att den s. k. säkerställning av mark som sker i riksplaneringens efterföljd de markområden som har det högsta marknadsvärdet icke får utbjudas till försäljning eller får bli föremål för någon form av bebyggelse. Mindre attraktiv mark som har ett lägre marknadsvärde är den enda mark för vilken försäljning och bebyggelse kan förekomma och för vilken markägaren kan få ersättning. Sådana konsekvenser av säkerställningen av mark kan icke accepteras, eftersom de medför en konstlad markvärdering med allt vad detta för med sig. De följder den fortsatta riksplaneringen kan komma att få för såväl enskilda markägare som lokala beslutsfattare och för en rationell markanvändning bör bli föremål för saklig prövning i en parlamentariskt sammansatt utredning. Moderata samlingspartiet avseratt återkomma med konkreta förslag i dessa avseenden i samband med att tar ställning till frågan om den fysiska riksplaneringens vidare utveckling . Det är uppenbart att även kommunerna upplever den omfattande säkerställningen av mark som en begränsning i markanvändningen. framhöll i sitt yttrande: Styrelsen vill också framhålla det angelägna i att en precisering görs av vad som skall betraktas som riksintresse i den fysiska riksplaneringen. Trots att endast vissa verksamheter berörs av pågående etapp och de antagna geografiska riktlinjerna i huvudsak endast omfattar havskuster och fjällområden så omfattar de i programmen upptagna områdena av riksintresse mer än en tredjedel av landets yta. Även om kommunerna i sitt programarbete accepterat riksintressen av angiven omfattning så vill styrelsen ändå ifrågasätta om detta överensstämmer med de intentioner som låg till grund för ställningstagande. Riksplaneringens syfte i dess första etapp angavs vara att skydda s. k. klenodområden och dessa kan rimligen inte omfatta så stor del av landets samlade areal. En viss gradering av riksintressena kan sägas ha ägt rum genom att kommuner och länsstyrelser i samråd föreslagit att endast av den aktuella arealen behöver skyddas genom förordnanden enligt naturvårdslagen och att för av arealen tillräckligt skydd förde angivna riksintressena erhålls genom riktlinjer i en av kommunen i samråd med upprättad kommunöversikt som antagits av kommunfullmäktige. Det kan ifrågasättas om inte dessa områden i stället för att anges som riksintressanta borde rubriceras som områden av intresse för vetenskaplig naturvård, rörligt friluftsliv resp. kulturminnesvård och att dessa intressen skall beaktas i kommunernas översiktliga planering och vid beviljande av byggnadslov m. m. Om bygglagutredningens förslag om vidgad byggnadslovsplikt genomförs så torde härigenom ett fullt tillräcklig skydd erhållas. Om alltför stora områden anges som varande av riksintresse finns det stor risk för att respekten för de restriktioner som föreslås gälla för områdena tunnas ut till förfång för de verkligt värdefulla områdena där skyddsföreskrifter är angelägna. säger i sitt yttrande att verket inte kan acceptera ett synsätt som innebär att det för säkerställande skulle vara till fyllest att notera riksintresset i en kommunöversikt. Eftersom kommuner och länsstyrelser är överens om att riktlinjerna i en av kommunfullmäktige antagen kommunöversikt är ett tillräckligt styrmedel för att tillgodose riksintressena i 75 96 av fallen innebär verkets ställningstagande ett underkännande av såväl kom munernas som länsstyrelsernas bedömningar. misstro mot kommunernas vilja och förmåga att tillvarata angivna intressen är förvånande inte minst mot bakgrund av de åtaganden kommunerna gjort under programskedet. Kommunerna har anförtrotts huvudansvaret för bebyggelseutvecklingen i landet, och planeringen härför måste rimligen samordnas med planering och bedömning av andra intressen t. ex. av bevarandekaraktär. Många kommuner har också gjort betydande insatser för att säkra ur naturvårdssynpunkt och rekreationssynpunkt värdefulla områden. Det torde också vara svårt att inför allmänheten motivera att för en tredjedel av landets yta, i många fall okomplicerade, avgöranden om markanvändning och bebyggelse inte skulle kunna anförtros åt kommunerna. synsätt strider mot strävandena till ökad insyn och ökat inflytande för allmänheten genom att besluten och ansvaret flyttas från en demokratiskt vald institution på lokal nivå till en byråkratisk instans på regional- eller riksnivå. Även om propositionen inte innehåller några konkreta förslag, finns det anledning för oss att påpeka vikten av en förutsättningslös prövning av hur säkerställning av mark skall hanteras, vilken nivå som skall fastlägga säkerställningen samt vilken lagstiftning som skall utnyttjas. Hittillsvarande säkerställning innebär bl. a. att långvariga byggförbud läggs som en tung hand över attraktiva markområden och förhindrar kommunerna att omstrukturera markutnyttjandet och låser den enskilde markägarens disposition av sin mark. Enligt vår uppfattning ger programskedet också anledning till oro för den kommunala självstyrelsen. De värderingar som kommunerna ger uttryck åt i markanvändningsplaner och översiktsplaner kan nu underkännas av och regeringen. Det kan allvarligt ifrågasättas om denna intressekonflikt alltid skall lösas till förmån för det statliga organets bedömning. Vi anser att denna principfråga bör närmare analyseras. I nästa skede bör enligt vår mening bedömningarna på statlig nivå förankras i den av oss påyrkade parlamentariskt sammansatta ledningsgruppen. Programskedet ger också anledning till slutsatsen att den fysiska riksplaneringen icke nog beaktat jordbrukets och skogsbrukets betydelse. Vi instämmer i det remissyttrande som LRF har avgivit: LRF är starkt kritiskt till de enligt förbundet omfattande förslagen till förordnanden enligt naturvårdslagen för att tillgodose landskapsvårdens och friluftslivets intressen. Förbundet anser att sådana förordnanden över jordbruksområden, vilkas kvaliteter beror på lantbrukarnas odlingsverksamhet, upplevs som onödiga och som ett underkännande av den nuvarande generationens verksamhet. Expertgruppen inom , som genom betänkandet Hushållning med mark och vatten (SOU 1971:75) förberedde den fysiska riksplaneringen, gjorde bedömningar till förmån för det rörliga friluftslivet och markstruktureringar som innebar att fast fritidsbebyggelse endast skulle accepteras i koncentrerade, hårdexploaterade områden. partiet kritiserade 1972 denna fixering vid det rörliga friluftslivets behov och underkända en planering syftande till koncentrerad, fast fritidsbebyggelse. Vi noterar, att i programskedet markreservationer görs för en fast fritidsbebyggelse främst i kustlandskapen med tanke på koncentrerad fritidsbebyggelse. Vi noterar också en markerad ovilja att tillgodose människors önskemål om spridd fritidsbebyggelse och beklagar att borttagandet av glesbebyggelserätten fått de ovan redovisade resultaten. Över huvud taget vill vi varna för en detaljerad styrning av den fasta fritidsbebyggelsen och för en begränsning av dess volym. Vi anser att fritidsbebyggelsen skall utvecklas efter människornas efterfrågan och konstaterar att ett land med så enorma markområden utan miljökonflikter kan tillgodose en efterfrågan på spridd fritidsbebyggelse. Det är enligt vår mening nödvändigt att se över de strukturella värderingarna i den fysiska riksplaneringen och klara upp kompetenskonflikter. Det fortsatta arbetet med fysisk riksplanering bör därför fl en parlamentariskt sammansatt ledningsgrupp. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att beslutar att handläggningen av den fysiska riksplaneringen i fortsättningen skall ledas av en parlamentariskt sammansatt grupp, 2. att uttalar att i den fortsatta handläggningen beaktas de synpunkter angående säkerställning av mark som i motionen anförts. () i Vrångbäck H. () ()