mot · FY021020 · 1975-01-27 00:00:00 — Skulle det inte visa sig möjligt att uppnå enighet om ett program mot inflationen av ovan skisserat slag, ökar detta kraven på särskilda stimulansåtgärder. Vi är starkt kritiska mot finansplanens beräkningar rörande den privata konsumtionens utveckling . Det synes oss inte realistiskt att utgå från att den privata konsumtionen kommer att öka snabbare än de reala disponibla inkomsterna. Som framhållits i det föregående är det vidare troligt att inkomsttagarnas reala nettolöneökning har överskattats i kalkylerna bakom finansplanen. Mot denna bakgrund anser vi att åtgärder bör sättas in för att stödja konsumtionen. I valet mellan olika slag av behövliga stimulansåtgärder är generella sådana avgjort att föredra framför selektiva. Visserligen kan det vara motiverat att dra fördel av den allmänna stimulanseffekt på ekonomin som riktade stödåtgärder för att förbättra situationen för eftersatta grupper i samhället kan medföra. Motivet för sådana åtgärder bör emellertid främst vara stödbehovet i sig och inte konjunkturpolitiskt. Denna typ av åtgärder kan nämligen i regel inte återtas, om konjunkturen vänder och behov av restriktiva insatser snabbt påkallas. De är ägnade att minska den konjunkturpolitiska handlingsfriheten genom att de driver upp den allmänna utgiftsnivån och vidgar den offentliga sektorn samt därmed kraven på höjda skatter. Då konjunkturdämpande åtgärder åter blir nödvändiga, kan resultatet därmed bli skattehöjningar av bestående natur. Därigenom går den flexibilitet och smidighet som bör känneteckna en klok konjunkturpolitik förlorad. Då i det vikande konjunkturläge, vari vårt land enligt vår mening obestridligen befinner sig, nu skall dra upp riktlinjer förden ekonomiska politiken, bör dessa alltså inriktas på generella stimulansåtgärder, vilka snabbt kan insättas och lika snabbt återtas om och när konjunkturen åter vänder. Enligt vår mening bör i första hand tillfälliga sänkningar av den direkta skatten eller mervärdeskatten komma i fråga. 1 vår motion (1974:932) med anledning av finansplanen prioriterade vi en sänkning av den direkta skatten; i andra hand förordade vi en sänkning av mervärdeskatten. Anledningen härtill var att den direkta skatten och särskilt de höga marginalskatterna enligt vår mening är en starkt bidragande orsak till de ekonomiska problem som har brottats med. att den skattesänkning som skulle träda i kraft skulle tidigareläggas till . När vi senare i tog ställning till förmån för en mervärdeskattesänkning sammanhängde detta med att det stod klart att kravet påen direktskattesänkning inte hade parlamentariska möjligheter att vinna gehör. Vår principiella uppfattning är även att en sänkning av den direkta skatten är att föredra. , som hade till uppgift att studera dessa frågor, tog upp ändringar av uttagsprocenten som en möjlighet att åstadkomma önskade konjunkturpolitiska effekter. Ändringar i uttagsprocenten är emellertid förenade med komplicerade fördelningspolitiska följder. Mot denna bakgrund är det lämpligare att sänkningen av den direkta skatten ges formen av en skattereduktion motsvarande av den till statlig inkomstskatt beskattningsbara inkomsten, räknat på helårsbasis. Preliminärskattetabellema bör omräknas så att skattereduktionen slår igenom i de preliminära skatteinbetalningarna om möjligt från . Skattereduktionen blir då . En skattereduktion av detta slag är fördelningspolitiskt neutral. Skatten minskar i direkt proportion till inkomsten och är sålunda fördelningsmässigt närmast jämförbar med en sänkning av mervärdeskatten. Om det inte heller finns parlamentariskt underlag för en sänkning av den direkta skatten i stimulanssyfte, vill vi i andra hand förorda en sänkning av mervärdeskatten. En sänkning av samma storleksordning som vi yrkade - - genomförd från skulle ge den stimulans på de ca som erfordras. Enligt riksdagsordningen ankommer det på finansutskottet att behandla ärenden om penning-, kredit- och valutapolitiken samt att bereda ärenden om allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken. Då den nya utskottsorganisationen genomfördes framhöll föredragande departementschefen att finansutskottet är avsett att i budgetarbete fylla centrala funktioner som delvis saknar motsvarigheter i nuvarande system. En av utskottets huvuduppgifter blir att avge utlåtande över den i statsverkspropositionen ingående finansplanen och de motioner som väcks i anslutning därtill. Avsikten är att utskottet i utlåtandet skall ta ställning till huvudlinjerna i finanspolitiken, såsom frågorna om avvägningen mellan statsinkomster och statsugifter, mellan beskattning och upplåning, mellan direkta och indirekta skatter, mellan utgifter för konsumtion och utgifter för investering. Utlåtandet är tänkt att få en allmän och principiell karaktär och inte innehålla bindande ramar vare sig för utgiftsanslagen eller för beskattningen. Däremot skall utskottet kunna göra allmänna uttalanden om den grad av restriktivitet som bör iakttagas vid utgiftsprövningen. Det är meningen att utlåtandet skall ligga till grund för en allmän finansdebatt i ungefär efter sessionens början. Debatten skall resultera i att tar ställning till utskottets uttalanden och eventuella reservationer till dessa. - hette det i grundlagberedningens förslag även bereda ärenden av allmän penning- och valutapolitisk art. I själva verket är det naturligt att utskottet också i sina utlåtanden över finansplanerna - liksom i finansdebatterna - kan gå in på dessa ämnen. I konjunkturpolitiken kan det ofta vara fråga om att avväga finanspolitiska medel mot penningpolitiska. Då finansutskottet nu på grundval av finansplanen och sin egen konjunkturbedömning har att dra upp sådana riktlinjer för den ekonomiska politiken, utgör självfallet behovet och valet av stimulansåtgärder den centrala frågeställningen för utskottets beredning, liksom också hur behövliga åtgärder bör utformas med hänsyn till det allmänna syfte de skall tillgodose. Vi har utgått från att den svenska ekonomin behöver stimuleras. I vad gäller den enskilda efterfrågan bedömer vi stimulansbehovet till . En sådan stimulanseffekt bör i första hand åstadkommas genom generella åtgärder. De bör utformas som en tillfällig sänkning av den direkta skatten eller - om det icke är möjligt att få erforderligt parlamentariskt underlag därför - genom en motsvarande sänkning av mervärdeskatten. Under en följd av år har moderata samlingspartiet förordat en regionalpolitisk differentiering av arbetsgivaravgiften för att stimulera sysselsättningen i glesbygdsområden. Trots den förhållandevis gynnsamma konjunkturutvecklingen består den regionala obalansen. Mot denna bakgrund bör enligt vår uppfattning någon allmän arbetsgivaravgift inte tas ut inom det inre stödområdet. Allmänt gäller om den allmänna arbetsgivaravgiften att den är en betungande börda för näringslivet. Den slår ojämnt; särskilt besvärande är den för arbetsintensiva företag, liksom för den mindre företagsamheten. Genom de olika skatter och avgifter som undan för undan lagts på näringslivet har vi fått en situation där företagen betalar in större belopp till det allmänna - inklusive deras inbetalningar av de anställdas skatter - än de utbetalar i löner. beslöt om en utredning om differentiering av arbetsgivaravgifterna. Det är angeläget att denna utredning bl. a. undersöker möjligheten att successivt avskaffa arbetsgivaravgiften, i första hand för de mindre företagen. I årets finansplan förs ett långt resonemang om nödvändigheten av åtgärder ägnade att stimulera näringslivets investeringar. I allt väsentligt kan vi instämma i de synpunkter som där framförs. Inte minst är det väsentligt att den ekonomiska politiken inriktas på att reducera det underskott i handelsbalansen gentemot de oljeproducerande länderna som uppstått genom de höjda oljepriserna. Detta kan endast ske genom 1. en ökad export till dessa länder, 2. en ökad inhemsk energiproduktion och 3. åtgärder ägnade att åstadkomma ett effektivare energiutnyttjande. I samtliga fall erfordrar detta en ökning av näringslivets investeringar, liksom investeringar i bl. a. bättre isolering av våra bostäder. Det är mot denna bakgrund anmärkningsvärt att så litet av konkreta åtgärder ägnade att åstadkomma en ökad investeringsaktivitet finns med i finansplanen. Enligt vår uppfattning bör näringslivet få generell rätt att utnyttja investeringsfonden för konjunkturutjämning för investeringar fram till . bör vidare uttala att den ser det som ett centralt mål att genom att begränsa den offentliga sektorns expansion garantera näringslivet fortsatt expansionsutrymme. Uttalandet i finansplanen att ytterligare höjningar av de samlade avgifterna på företagen av storleksordningen 5 å skall genomföras är med tanke på nödvändigheten att stimulera investeringar och industriproduktion utomordentligt anmärkningsvärt. Sannolikt får också ett sådant uttalande redan innan en höjning förverkligas negativa återverkningar på sysselsättningsutvecklingen. För att den eftersträvade uppgången av näringslivets investeringar skall kunna förverkligas är det nödvändigt att erforderliga krediter kan ställas till näringslivets disposition. Som nämnts i det föregående, har det skett en nedgång i näringslivets reala likviditet och i den nominella likviditeten . På grund av den förda kreditpolitiken har det skett en betydande neddragning av affärsbankernas utlåning till näringslivet. Det är mot denna bakgrund angeläget att också kreditpolitiken läggs om i en mer expansiv riktning och att nuvarande restriktioner successivt mjukas upp. kommer en betydande utländsk upplåning att vara nödvändig. Enligt finansplanen framstår det sorn rimligt att näringslivet får ta på sig en relativt betydande del av utlandsupplåningen. De lånevillkor som gäller för denna är ju likartade de som i allmänhet gäller för företag som konkurrerar med den svenska exportindustrin varför man knappast kan hävda att detta skulle verka återhållande på det svenska, utlandskonkurrerande näringslivets investeringsbenägenhet. Vi kan i princip instämma i detta. Det måste emellertid understrykas att det endast är ett mindre antal svenska storföretag som har möjlighet att gå ut på den internationella kreditmarknaden för att lösa sina finansieringsproblem. För större delen av det svenska näringslivet, för de mindre och medelstora företagen, står endast den svenska kreditmarknaden till buds. Finansplanen behandlar dessa problem på ett oroande lättvindigt sätt. Där konstateras blott att frågan om hur de mindre och medelstora företagen skall få tillgång till de utländska lånemarknaderna får dock närmare övervägas. Enligt vår bedömning blir ett väsentligt större statligt engagemang i utlandsupplåningen än vad finansplanen antyder nödvändigt. Enligt finansplanen beräknas totalbudgeten för /76 komma att visa ett underskott av ungefär samma nominella storleksordning som för innevarande budgetår, dvs. till åtgärder som redovisats i det föregående - vare sig programmet mot inflationen genomförs eller inte - torde komma att leda till en ytterligare ökning av detta underskott. Vi delar emellertid inte den oro för en sådan utveckling som ibland framförs från regeringen. För det första är det statliga budgetunderskottet en dålig mätare av den ekonomiska politikens inverkan på samhällsekonomin. Det statliga budgetunderskottet inkluderar nämligen inte socialförsäkringssektorns utfall. För att budgetsaldobegreppet skall få någon relevans är det nödvändigt att den statliga sektorn och socialförsäkringssektorn i ekonomisk-politiska sammanhang behandlas som en enhet. Detta är angeläget inte minst från pedagogisk synpunkt. Det statliga budgetunderskottet har ökat och måste öka för att bl. a. hålla sysselsättningen uppe därför att socialförsäkringssektorns överskott har ökat. För den konsoliderade offentliga sektorn, dvs. stat, kommuner och socialförsäkringssektor sammantagna, har några underskott inte uppkommit. För det andra har hushållssparande! visat en påtaglig uppgång . Det betyder att hushållssektorns betydelse för den svenska kreditförsörjningen har ökat. Kravet på ett högt finansiellt sparande inom den konsoliderade offentliga sektorn har därigenom minskat. Hade inte genom ett ökat statligt budgetunderskott sparandet inom den konsoliderade offentliga sektorn begränsats , hade sannolikt det totala finansiella sparandet inom hushållssektorn plus den offentliga sektorn blivit så stort att det fått en klart depressiv inverkan på den svenska ekonomin. Vad som hände , då den ekonomiska politiken enligt vår uppfattning hade en allt för restriktiv prägel, var just att det totala finansiella sparandet uppnådde en betydligt högre nivå än normalt. För det tredje har investeringsutvecklingen varit sådan att den inte svarat mot det totala finansiella sparandet. ökade som redan nämnts bruttoinvesteringarna inte alls. Om den totala sparbenägenheten i samhället ligger kvar på oförändrad nivå eller ökar som investeringsbenägenheten minskar, leder detta till att ekonomin utsätts för depressiva impulser. Vi betecknar, som framhålls på annat håll i denna motion, ett högt personligt sparande som angeläget. Vi bedömer det vidare som nödvändigt att investeringarna får öka. Men självfallet måste den faktiska situationen och den sannolika utvecklingen inom ramen för den förda politiken vara avgörande vid en bedömning av hur stort det offentliga finansiella sparande skall vara och vilket budgetunderskott som är rationellt. Den ekonomiska politiken på Vi har bl. a. i det inledande avsnittet om den internationella utvecklingen pekat på de utomordentligt stora problem som sammanhänger med de oljeimporterande ländernas enorma underskott i handeln med de oljeproducerande länderna på grund av de höjda oljepriserna. Under en kortare följd av år torde det vara möjligt att begränsa dessa problem genom en effektiv s. k. recycling av oljepengarna. På torde det emellertid inte vara möjligt för industriländerna att finansiera en stor del av sin energikonsumtion genom krediter från de oljeproducerande länderna. Detta framstår som en utomordentligt dålig affär för oljeländema med tanke på att deras fordringar snabbt minskar i värde på grund av den internationella inflationen. I och för sig skulle man kunna se den snabba inflationen som en världsekonomins reaktion mot orealistiskt höga oljepriser. Genom inflationen blir ju oljan i reala termer successivt billigare. Det är inte uteslutet att oljeprisernas stegring inte kommer att hålla takt med den internationella inflationen och att den verkliga prisnivån alltså kommer att sjunka något. Det torde emellertid vara uteslutet att oljepriserna kommer att falla tillbaks till den nivå som var rådande . Huvudsakligen måste det bli genom ökad export till de oljeproducerande länderna samt genom minskad import av oljeprodukter som underskottet i handeln reduceras. Flera av de största oljeproducenterna har inte möjlighet att öka sin import från industriländerna ens tillnärmelsevis i takt med de ökade oljeinkomsterna. torde emellertid de oljeproducerande ländernas importkapacitet komma att öka väsentligt, varigenom balansen i världshandeln kommer att förbättras. Denna utveckling kan komma att ställa världsekonomin inför nya problem och problem av helt annan karaktär än dagens. De höjda oljepriserna motsvarar storleksmässigt av den svenska bruttonationalprodukten. För flertalet andra länder ligger siffran, på grund av ett mindre oljeberoende, något lägre. har vi huvudsakligen klarat finansieringen av de höjda oljepriserna genom att acceptera en försämring av vår betalningsbalans. Trots de högre priserna har det alltså inte varit förenat med någon uppoffring av reala resurser att trygga energiförsörjningen. Problemen har skjutits . Detsamma har gällt övriga industriländer. I och med att de oljeproducerande ländernas importkapacitet ökar, ställs emellertid ökade krav på sådana reala resursuppoffringar. För svenskt vidkommande skulle det vid oförändrat oljeberoende bli erforderligt att öka vår export till de oljeproducerande länderna med ca . För att en sådan ökning skall vara möjlig fordras en betydande ökning av den svenska exportindustrins kapacitet . Den erforderliga, årliga merexporten är i själva verket av sådan storleksordning att den motsvarar bruttonationalproduktens årliga ökning under normala förhållanden. Och vid en sådan jämförelse bör man hålla i minnet att endast en del av bruttonationalproduktens ökning består av produktion av varor, som kan avsättas på exportmarknaden. Till betydande del består ökningen av sådant som ökad produktion av offentliga tjänster och ökade statliga och kommunala investeringar. Vi måste alltså realistiskt räkna med att oljan fortsättningsvis inte kan komma att spela samma roll i industriländernas energiförsörjning som . Såväl de höjda priserna som de risker som sammanhänger med ett stort oljeberoende och som demonstrerades i samband med mellanösternkonflikten motiverar dessutom en strävan att minska oljans andel i energiförsörjningen. Ett centralt mål för den svenska energipolitiken måste vara att begränsa vårt oljeberoende och öka den inhemska energiproduktionen. Betydande investeringar inom energisektorn kommer att bli nödvändiga. Regeringen kommer att förelägga en proposition rörande riktlinjerna för den svenska energipolitiken. Vi avser att själva i samband därmed närmare utveckla våra egna synpunkter på detta område. Moderata samlingspartiet har haft en särskild arbetsgrupp för energifrågor med uppgift att bl. a. förbereda partiets ställningstagande. Arbetsgruppens rapport är på remiss inom partiorganisationen. Det vore mot den bakgrunden fel att i denna motion binda oss för preciserade ställningstaganden. För att skall kunna möta här berörda problem kommer det att bli nödvändigt att ge prioritet åt en utbyggnad av produktionskapaciteten inom industrin inklusive energisektorn. Detta betyder i sin tur att andra sektorers relativa resursanspråk måste begränsas. Detta ger ökad aktualitet åt vårt krav på åtgärder ägnade att begränsa den offentliga sektorns expansion samt genom effektivisering och rationalisering hålla tillbaks kostnaderna för dess verksamhet. Vi har länge begärt tillsättandet av en parlamentarisk besparingsutredning. Sedan våra motionskrav härom bifölls av förra årets riksdag har regeringen nu beslutat tillsätta en sådan. Det är enligt vår uppfattning utomordentligt angeläget att utredningen snabbt kommer i gång med sitt arbete och att detta bedrivs med skyndsamhet. För den ekonomiska politiken på är det också nödvändigt att genomföra en genomgripande skattereform, som ger oss ett modernt och rättvist skattesystem, som stimulerar till arbete, initiativ, företagande och sparande. De skattepolitiska frågorna har alltmer kommit i centrum för den politiska debatten. Orsaken härtill torde inte minst vara att en allt större grupp människor kommit att uppfatta det nuvarande skattesystemet som otidsenligt och orättvist och skattetrycket som orimligt. Speciellt har skattedebatten kommit att röra sig kring marginalskatterna. I samband med skatteomläggning utlovades skattesänkningar åt två tredjedelar av inkomsttagarna. I realiteten lade den i stället grunden till betydande skattehöjningar för normalinkomsttagarna genom en avsevärd skärpning av marginalskatterna. har vi haft ett skattesystem där av normal inkomsttagarens löneökningar gått till direkt skatt. I förening med sociala förmåner, som avtrappas med stigande inkomster, har den totala marginaleffekten blivit än större - i vissa fall har den närmat sig . Utan tvivel har skattesystemet varit en bidragande orsak till vårt lands ekonomiska problem första år. Regeringen tycks inte ha varit medveten om storleksordningen på skattesystemets restriktiva inverkan på ekonomin. I själva verket blev det reala nettoutbytet av erhållna löneförbättringar utomordentligt litet, och för betydande grupper var löneökningen efter skatt inte ens tillräcklig för att kompensera prisstegringarna. Den ökning av hushållens reala disponibla inkomster som ändå ägde rum var huvudsakligen att hänföra till ökade transfereringar. Särskilt gällde detta . Skattesystemet har också medverkat till att pressa upp prisnivån i , eftersom inkomsttagarna varit tvungna att begära väsentligt större löneökningar än den förutsedda penningvärdeförsämringen enbart för att bibehålla sin reala köpkraft. En köpkraftsförbättring skulle ha fordrat än större lönepåslag. Men lönepåslag av sådan storleksordning har inte varit möjliga utan ytterligare prisstegringar. Det är symtomatiskt att finansplanen år har underskattat den verkliga penningvärdeförsämringen. Sambandet mellan priser, löner och skatter har utförligare behandlats i det föregående avsnittet om den ekonomiska politiken. Moderata samlingspartiet var ensamt om att gå emot skatteomläggning. Undan för undan har vi emellertid, tack vare en allt starkare opinion mot den socialdemokratiska skattepolitiken, vunnit en ökad uppslutning kring våra skattepolitiska krav. beslöt i enlighet med motionskrav från moderata samlingspartiet att begära tillsättandet av en parlamentarisk skatteutredning. Den tillsattes följande år. Det är med tanke på de allt större uppgifter som senare lagts på denna utredning värt att erinra om att regeringspartiet fram till och med riksdagsbeslutet därom kategoriskt avvisade tanken på en sådan skatteutredning. 1972 fann sig regeringen nödgad att lägga fram förslag om den första av de provisoriska skatteomläggningar som därefter blivit ett återkommande inslag i den svenska skattepolitiken. Den följdes av nya skattepropositioner 1973 och 1974, och även skall fatta beslut om ytterligare en skatteomläggning avsedd att träda i kraft från . Bortsett års skattebeslut, som fattades av dåvarande majoritet av socialdemokrater och kommunister, har det i fråga om de senare skatteomläggningarna förelegat en betydande enighet mellan de politiska partierna. omläggningsbeslut innebar en icke försumbar nedjus tering av marginalskatterna. En stor del av dessa sänkningar har dock raderats ut genom att inflationen fört löntagarna upp i högre inkomstskikt med högre marginalskatt. Jämfört med den skatteutveckling vi skulle ha fått utan dessa omläggningar har de också inneburit en viss dämpning av takten i skattestegringarna. Principen bakom skatteomläggningarna har varit att sänkningarna av den direkta skatten finansierats genom höjningar av olika arbetsgivaravgifter. Till viss del har vi kunnat acceptera detta förfarande. 1973 gick vi med på att löntagarnas folkpensionsavgift fördes över på arbetsgivarna i form av en arbetsgivaravgift för folkpensionering men krävde att egenföretagarna skulle befrias från avgiften. 1974 biföll vi att löntagarnas sjukförsäkringsavgift fördes över på arbetsgivarna. Däremot vände vi oss mot de ytterligare höjningar av arbetsgivaravgiften för socialförsäkring och arbetsgivaravgiften för folkpensionering utöver vad som erfordrades för sjukförsäkringens finansiering och förbättrade pensionsvillkor som regeringen föreslog och som slutligen en majoritet av socialdemokrater och folkpartister genomdrev i . slutligen beslöt i enlighet med ett upprepat krav från bl. a. moderata samlingspartiet, att skatteutredningen skulle ges i uppgift att utarbeta ett förslag till indexreglering av skattesystemet. I vår motion (1974:1888) angående skattepolitiken redovisades nedanstående sammanfattning av de skattepolitiska riktlinjer som moderata samlingspartiet förordat : Skattepolitiken bör syfta till en sänkning av det totala skattetrycket. En plan för skattesänkningar bör utarbetas. Lämpligen bör uppdraget att utarbeta en sådan plan läggas skatteutredning. För att skapa finansiellt utrymme för en sådan politik måste den statliga utgiftspolitiken präglas av strikt återhållsamhet. En primär uppgift är att åstadkomma en nedjustering av de höga marginalskatterna. En genomgripande skattereform är nödvändig för att vi skall få ett tidsenligt skattesystem, som stimulerar till arbete, initiativ och sparande. Skattesystemet bör indexregleras.