mot · FY02730 · 1975-01-24 00:00:00 — av m. fl. bör slå fast att en växande andel av vad vi gemensamt producerar i skall gå till u-landsbistånd. Enprocentsmålet är bara en etapp på vägen inget slutmål. De dramatiska förändringarna i världsekonomin visar hur beroende aila länder är av varandra. och andra rika länder måste följa maningarna från FN:s extra generalförsamling 1974 om en ny ekonomisk världsordning och pröva såväl sina samlade relationer med som sitt sätt att producera och konsumera. Världshandeln måste reformeras och få större tillträde till de rika ländernas marknader. bör vidga varuområdet för sitt system med tullfördelar för och arbeta för att andra industriländer genomför motsvarande förbättringar. måste få garantier mot verkningarna av oförutsedda minskningar av exportintäkterna. Vårt u-landsbistånd bör i än högre grad inriktas på de fattigaste länderna. Dessa länder har också drabbats hårdast av de mångdubblade priserna på olja, konstgödsel och spannmål. och bör 1975/76 få vardera 20 milj. kr. mer i svenskt bistånd än regeringen föreslår. De fattigaste är mest utsatta för naturkatastrofer. Den katastrofmotiverade delen av u-landsbiståndet bör öka, eftersom katastroferna visat en tendens att öka i antal och omfattning. Katastrofinsatser står inte i motsats till långsiktiga åtgärder. Om man tillåter den akuta svälten breda ut sig blir miljontals människor mentalt handikappade. De får inte kraft att förändra sina samhällen. bör öka sitt stöd till regionala program, t. ex. för att reglera floder så att översvämningar förebyggs. bör lova större bidrag än regeringen föreslår till internationell katastroflagring av spannmål och livsmedelsbistånd. hade en rekordskörd av vete och skulle ha kunnat ställa mycket stora kvantiteter till förfogande. Men även med normal skörd kan vi utan svårighet utfästa oss att ge , och vi bör göra det . Vi skall dessutom vara beredda att ge extra bidrag, om det svenska spannmålsöverskottet gör det möjligt och hungerländerna behöver det. Vi bör också bidra till en bättre samordning av katastrofbiståndet genom att stärka för katastrofbistånd och Internationella röda korset. För att nå de fattigaste grupperna och för att klara den växande arbetslösheten i måste mer satsas på att utveckla landsbygden. Ett effektivare småjordbruk kan utgöra grogrund för en begynnande industrialisering. Detta samband mellan jordbruk och industri måste uppmärksammas. En kapitalsnål lagomteknik måste användas, väl anpassad till de lokala förhållandena. Biståndspolitiska utredningen bör få i uppdrag att pröva hur i större utsträckning skall kunna bidra till att få fram lämplig teknik. Problemen att ge arbete och mat åt alla hänger samman med den snabba befolkningstillväxten. fördubblar sin folkmängd , . bör understryka den förpliktelse att ge ökat stöd till familjeplanering som bör följa av i . Den ekonomiska utvecklingen i ett u-land leder lätt till att kvinnans situation försämras. bör vidga sitt stöd till insatser för att stärka kvinnans ställning, bl. a. genom särskilda program för utbildning i samarbete med FN och dess fackorgan. Frihetskampen i södra går in i ett avgörande skede. stöd till befrielserörelserna och till de fria staterna bör ytterligare öka. och bör få vardera 10 milj. kr. mer i svenskt bistånd än regeringen föreslår, , och (när det blir självständigt) bör göras till programländer. bör med all kraft verka internationellt för att bistånd inte binds till inköp i det biståndsgivande landet. bör inte ställa upp något mål för total omfattning av formellt förhandsbestämda köp av varor i . Det svenska biståndet bör i högre grad ta vara på det kunnande som finns inom svensk industri - vare sig företagen är privata, kooperativa eller statliga. Ett statligt utvecklingsbolag bör bildas. (lenom bolaget skall både expertis och kapital kunna ställas till förfogande för projekt där önskar medverkan av svenska företag. Systemet med investeringsgarantier bör utvidgas till att i princip omfatta alla . Det är väsentligt att u-landsbiståndet även inriktas på projekt och områden som främjar en demokratisk utveckling och som stimulerar till ett ökat medborgerligt deltagande i utvecklingsansträngningarna. Här kan de frivilliga organisationerna i spela en viktig roll. Missionen har genom sina insatser på skolans och sjukvårdens område visat att storverk kan uträttas på frivillig väg. består de svenska missionsorganisationernas arbete i huvudsak av stöd till de inhemska kyrkornas verksamhet. Möjligheterna att stödja utvecklingsfrämjande projekt i frivilliga organisationers regi måste tas till vara, särskilt i fråga om utbildning och sjukvård. För det fordras en smidig tillämpning av bidragsreglerna. Inga välmotiverade projekt skall heller kunna avslås av brist på pengar. Stöd till forskning i skall kunna ges också direkt vid sidan av länderramarna. SIDA bör få den personalförstärkning man begär. rätt att kräva, med den storlek biståndsanslagen nu fått, att effektivitet och kontroll blir betryggande genom att det i biståndsförvaltningen finns tillräckligt många kunniga människor. En enda värld. När det mottot myntades för i kunde ingen förutse hur väl det skulle komma att beskriva utvecklingen de allra närmaste åren, inte bara på miljöområdet utan än mer i fråga om världsekonomin. Femdubblade oljepriser och en dramatisk försämring av livsmedelsförsörjningen har påverkat alla länder. På ett enda år har de västliga industriländernas traditionella överskott i handeln med andra länder förbytts i ett underskott på långt . De oljeproducerande länderna har som grupp fått betydligt större inkomster än de kan produktivt göra av med för egen räkning. En del av de som inte har någon olja har också klarat sig hyggligt, åtminstone än så . De har kunnat ta ordentligt betalt för export av konstgördsel, socker, koppar, ris m. m. Men: de fattigaste bland de fattiga är än en gång de stora förlorarna. Det är länder som inte kunnat bli nyrika på olja utan som tvärtom behöver importera olja och konstgödning för att klara sin försörjning. Det är länder som inte har kunnat hävda sig på världsmarknaden, utan tvärtom är starkt beroende av bistånd utifrån. Det är länder där miljontals människor också normalt lever på katastrofens brant. Det normala tillståndet i denna fattigvärld är ett tillstånd, där en halv miljard människor är allvarligt undernärda, får för lite mat och framför allt för litet av viktiga näringsämnen. De kan inte få ens ett glas friskt vatten . Det normala är att ett barn på fyra dör innan det hinner bli . Det normala är att var fjärde invånare är arbetslös eller undersysselsatt. Det normala är att människor som inte får arbete och försörjning på landsbygden drar in i miljontal till de stora städerna där rucklen av brädlappar, papp och i bästa fall plåtbitar växer som svampar ur jorden. För dessa människor är det normala tillståndet så eländigt att varje ytterligare försämring innebär massdöd. Därför har de senaste två årens förändring i världsekonomin slagit så hårt. De länder som redan tidigare hyser massfattigdom har inte råd att betala en oljeräkning som på ett enda år stiger med . De har inte råd att betala . mer för konstgödsel och . mer för import av livsmedel. Att inte ha råd, det är inte för dessa länder som för en del industriländer en fråga om att dra åt svångremmen. Det är att tvingas ge dödsdomen åt miljontals människor. Till det får vi inte vara passiva åsk åd are. Att fördyringen av nödvändig import inte begränsar sig till oljan framgår av följande tabell ur SlDA:s anslagsframställning: räckte till följande mängd vara i ton Handelsgödsel (CAN) FN borde i detta läge bli ett forum som med större kraft än tidigare för fram krav och förväntningar från den tredje världens länder, framför allt från dem vars ekonomi allvarligt försvagats som följd av prisstegringarna på olja. Det är glädjande när u-landsgruppen, trots många motsatta ekonomiska intressen, kan hålla samman i kraven på en ny internationell ekonomisk ordning. På konferens efter konferens har det gjorts klart att problem kan diskuteras skilda från de rika ländernas sätt att producera och konsumera och att lösningen på dessa problem inte bara ligger i mera u-hjälp, även om det är en viktig sak. De eländiga levnadsvillkoren för en majoritet av jordens befolkning är en utmaning mot hela mänskligheten. Förändringar krävs inte bara i de fattiga länderna, utan också i de rika länderna, och i förhållandet dem emellan. Lika viktigt är att de oljeländer vilkas inkomster nu växer sensationellt snabbt använder en allt större del av sina resurser för stöd åt de länder i tredje världen som saknar egen olja. Oljeländerna bör visa sitt ansvar för framtiden, inte genom att använda oljebojkotter som vapen för politisk utpressning i t. ex. konflikten i utan som en möjlighet att snabbt bygga upp sina egna länder och ge omfattande stöd åt de som drabbats av oljeprisernas stegring. FN:s extra generalförsamling om råvaru- och utvecklingsfrågor blev den hittills mest dramatiska manifestationen av det nya läget som utgör av världens befolkning svarar för av världens inkomster, konstaterade generalförsamlingen i sin viktiga deklaration om upprättandet av en ny internationell ekonomisk ordning: Med beaktande av andemening, syften och principer att främja ekonomiska framsteg och socialt framåtskridande för alla folk förklarar vi högtidligen vår fasta föresats att med beslutsamhet gemensamt arbeta för upprättandet av en ny internationell ekonomisk ordning baserad på rättvisa, oinskränkt jämlikhet, ömsesidigt beroende, gemensamma intressen och samarbete mellan alla stater, oberoende av deras ekonomiska och sociala system. Denna ordning skall rätta till ojämlik heter och gottgöra orättvisor, göra det möjligt att undanröja den allt större klyftan mellan utvecklade länder och och tillförsäkra dagens och morgondagens generationer en stadigt ökande ekonomisk och social utveckling under fred och rättvisa. Kraven och synsätten från den extra generalförsamlingen fullföljdes vid de tre övriga stora FN-konferenserna : havsrättskonferensen, befolkningskonferensen och världslivsmedelskonferensen. Inför och under befolkningskonferensen redovisades skrämmande uppgifter om den framtid som ligger i förlängningen av att dagens elände tillåts fortsätta och breda ut sig. föds fyra människor. dör två människor. ökar jordens befolkning med 72 miljoner människor. 64 av dessa 72 miljoner kommer till i . Det är åtta nya på ett enda år att föda, att ge skolgång, att ge arbete. Nära hälften av de fattiga ländernas befolkning är . är de unga vuxna och föder nya barnkullar. Nästan vad vi än gör ökar u-världen sin befolkning med ca 2 miljarder på de 25 åren fram . De rika länderna ökar sin folkmängd med 200 miljoner. För tar det att fördubbla folkmängden. fördubblar sin folkmängd ; på 23. Påfrestningarna av en så snabb takt i folkökningen blir oerhörda. Reformarbetet hinner inte med. För varje analfabet som man lär läsa, skriva och räkna kommer två nya i stället. man produktionen går större delen åt till att hålla fler vid liv på samma låga nivå i stället för att höja standarden. Ändå är det bara om människor får det bättre om de har mat och friskt vatten för dagen, om deras barn överlever i stället för att dö av infektioner och undernäring, om de garanteras trygghet på ålderdomen som man kan begära och förvänta sig att de skall vara villiga att skaffa sig färre barn. Därmed är en viktig del av vårt ansvar för världens ödesfråga kapplöpningen mellan nya människomiljarder och ökad produktion av bl. a. livsmedel given. och andra rika länder måste föra över en större del av sina resurser som bidrag till de fattiga ländernas utveckling. I ett läge där vi blir 1 miljard människor fler är det nödvändigt att öka den samlade världsproduktionen och fördela den rättvisare. I detta globala perspektiv skulle ett stopp i produktionsökningen innebära att ytterligare många hundra miljoner människor döms till ett liv i misär. Men den rika världen har också ett annat ansvar, som starkt underströks inför och under befolkningskonferensen. Vi får inte producera och konsumera på ett sådant sätt att vi gör av med knappa naturtillgångar som det tagit årmiljoner för naturen att skapa och som är hela mänsklighetens gemensamma egendom. Den rika världens misshushållning är ett minst lika stort problem för framtiden som den snabba befolkningstillväxten i de fattiga länderna. Innebörden i detta konstaterande framgår med stor tydlighet av några beräkningar av 1 * 1975. i hans lilla skrift Befolkningsfrågan (Världspolitikens Dagsfrågor 1974:6): För att få ett nytt och mera rättvisande perspektiv på frågan och på överbefolkningens verkliga natur kan man ställa sig följande grundfråga: Hur många indier skulle kunna hållas i gång med de resurser, som förbrukas i ? Bedömt med indiska mått svarar med sina 210 miljoner mot 940 miljoner människor i mat, 1,8 miljarder i vatten till livsmedelsproduktion, 10,5 miljarder i förbrukning av naturtillgångar och 18 miljarder i energiåtgång. Samtliga dessa tal fördubblas om man tar hänsyn till att indierns medellivslängd bara är hälften av amerikanens. I den extra generalförsamlingens deklaration, Upprättandet av en ny internationell ekonomisk ordning, sägs det bl. a.: Det är nödvändigt att alla stater upphör att misshushålla med naturtillgångar, däribland livsmedel. Motsvarande fakta och synpunkter kom fram inför och under världslivsmedelskonferensen. De långsiktiga problemen att klara livsmedelsförsörjningen är framför allt två: dels den snabba befolkningstillväxten, dels den ojämna fördelningen mellan rika och fattiga länder och de rika ländernas konsumtionsmönster. Genom den stora köttkonsumtionen med betydande omvandlingsförluster tar t. ex. en nordamerikan i anspråk fem gånger större resurser i spannmålsproduktionen än en genomsnittlig konsument i . Kaloriförbrukning, kilokalorier per person och dag (1970) Total förbrukning i primärkalorier (vegetabilier och foder) Källa: Ambio 6/1973 Det är glädjande att sett FN som ett allt viktigare forum för att driva sina krav. I likhet med regeringen anser vi det viktigt att FN:s roll stärks i arbetet på att skapa en rättvisare värld. ger dock sättet att fullföja FN-beslut, som framför allt betraktat som viktiga, anledning till stor besvikelse. I strategin för FN :s andra utvecklingsårtionde lovade de rika länderna att överföra av sin samlade produktion i form av statligt u-landsbistånd till fattigvärlden. är vi där i tiden men inte i fråga om resursöverföringar! Tvärtom har de västliga industriländernas u-landsbistånd sjunkit kraftigt som andel av deras samlade produktion. Bara , och kommer att nå det 0,7-procentsmål alla anslutit sig till i FN. Det genomsnittliga biståndet från na 1975 kommer att ligga kring av deras BNP mot utlovade . Om fick vad de lovats skulle det nästan helt kompensera dem för verkningarna av prisförändringarna på världsmarknaden. Den särskilda fonden för de hårdast drabbade , som beslöts vid den extra generalförsamlingen , har inte kommit till stånd sedan flera industriländer vägrat ge bidrag. Den katastrofaktion som beslutades har ännu inte tillförts tillräckliga resurser för att fullt ut kunna möta de akuta behoven För att inte bara klara akuta behov utan dessutom nå upp till den tillväxttakt som anges i FN:s enhälligt antagna utvecklingsstrategi för 1970-talet krävs överföringar om . 1976 1980 utöver det som ges . Hungerländerna bör kunna kräva att oljeländerna tar det ansvar som följer av deras nyvunna rikedomar och internationella ställning. De har själva små möjligheter att tala det maktspråk oljeländerna kunnat göra. De saknar varor av den strategiska betydelse som oljar har. Sanningen är att vi behöver visa solidaritet med , inte bara därför att vissa av dem skulle kunna tillgripa bojkotter mot oss, utan därför att de många hungerländerna behöver vår solidaritet; inte för att de är starka utan för att de flesta av dem är svaga. Och därför att vi nu mer än någonsin måste inse att mänskligheten står inför gemensamma utmaningar som kräver gemensamt handlande, en ny fördelning mellan rika och fattiga och stora omställningar också i vårt eget samhälle. Vi instämmer i hur detta uttryckts av den extra generalförsamlingen 1974: De senaste händelserna har fått alla att klart inse att de utvecklade ländernas och intressen kan isoleras från varandra, att det finns ett nära samband mellan välstånd i i-världen och att tillväxt och utveckling i och att välståndet i världsgemenskapen i sin helhet bestäms av välståndet i alla länder. Allmänna slutsatser för den svenska u-landspolitiken Det är flera viktiga slutsatser vi kan dra av de senaste årens händelsutveckling, både i fråga om biståndspolitiken och i fråga om våra totala relationer med . En första viktig slutsats i fråga om det internationella biståndet är att det är helt otillräckligt. Vi vet t. ex. att enbart extra kostnader för oljeimporten betyder ett större hål i deras budget än vad som täcktes av det internationella biståndet . Naturligtvis skulle svårigheterna ha varit mindre om de rika länderna hade levt upp till sina löften i FN och om både oljeländer och i-länder snabbt hade kommit överens om ett system för extraordinära insatser för de hårdast drabbade . För det andra utgör den nedslående utvecklingen en allvarlig utmaning till de länder som i likhet med har ökat sina De måste via intensifierade ansträngningar inom främst FN och dess fackorgan söka bryta den nuvarande tendensen. De måste själva skrupulöst leva upp till sina löften i fråga om bistånd. De måste basera sitt samarbete med på övertygelsen om att detta samarbete inre är av övergående natur utan kommer att vara ett bestående och allt viktigare inslag i våra internationella relationer. För det tredje visar de senaste årens erfarenheter klart att omedelbara åtgärder måste vidtas för att bistå de hårdast drabbade länderna den grupp som brukar kallas den fjärde världen, dvs. länder som har en per capita-inkomst och vars befolkning levde på lägsta möjliga levnadsstandard. Dessa länder ligger huvudsakligen på den folkrika indiska subkontinenten och i det tropiska det gäller främst , , , och de allra fattigaste afrikanska staterna. De har inte några som helst marginaler att ta till när de t. ex. drabbas av kriser i världsekonomin. De är alltså mest sårbara av alla . tillhör de den grupp av som är mest utsatta för naturkatastrofer. Redan på grund av problemens storleksordning bör en väsentlig del av det svenska biståndet kanaliseras genom FN. Därigenom får vi bättre möjligheter att påverka andra länder både industriländer och oljeländer till större insatser. Genom att ge klara utfästelser på ett tidigt stadium kan undvika att dras in i det olustiga internationella lurpassande i fråga om hjälpinsatser som kännetecknat diskussionerna om FN:s särskilda fond. Vi får också på detta sätt större möjligheter att påverka utformningen av den hjälp som förmedlas av FN. Att katastrofer har blivit ett återkommande inslag i många av de allra fattigaste understryker vikten av att både katastrofinsatser och traditionellt utvecklingsbistånd ges. Det är därvid missvisande att ställa katastrofinsatserna i motsatsställning till de långsiktiga åtgärderna. Den svält som breder ut sig har långsiktiga verkningar. Miljontals människor blir mentalt handikappade. Hur skall de kunna bidra till att förbättra sina samhällen? Katastroferna innebär också förluster för dessa länder, som vida överstiger den hjälp de får. Katastroferna är alltså i sig själva ett stort utvecklingsproblem - och förebyggande åtgärder liksom beredskapsinsatser av olika slag utgör därför i dessa länder en viktig del av utvecklingspolitiken. Katastrofinsatser kan också ha långsiktiga effekter. Att t. ex. bygga bostäder efter en översvämning eller vägar efter en jordbävning utgör investeringar för framtiden. Katastrofförebyggande åtgärder blir en allt viktigare del av katastrofbiståndet. Det behövs en förnuftigare markanvändning och bättre markvård i stora delar av för att komma till rätta med torkan, vilket i sin tur förutsätter jordreformer och i många fall en ny ägandestruktur. Det behövs väldiga dammbyggnader och flodregleringsåtgärder i och för att förhindra de återkommande översvämningarna. För sådana insatser måste dessa länder kunna påräkna ett betydande internationellt bistånd. Eftersom katastroferna visar en tendens att öka i antal och omfattning är det angeläget att den katastrofmotiverade delen av u-hjälpen ökas. Det bör få konsekvenser både för det internationella biståndet och den svenska u-hjälpen. Vår slutsats är att en starkare satsning bör ske på de hårdast drabbade länderna från svensk sida. Landramarna bör ökas för och och dessa länder samt och bör komma i fråga för extra katastrofinsatser. Vi anser också att det är särskilt angeläget att finna sådana hjälpformer som garanterar att våra insatser höjer levnadsstandarden för de hårdast drabbade grupperna. För detta fordras förutom humanitärt och katastrofförebyggande bistånd massiva insatser för att utveckla jordbruket och landsbygden samt bygga ut utbildning och hälsovård m. m. Självfallet måste ha frihet att i sitt utvecklingsarbete söka sina egna vägar. Förmågan att mobilisera de egna resurserna, inte minst i form av mänsklig arbetskraft, har en avgörande betydelse för framgången i deras strävan att förbättra de sociala och ekonomiska villkoren. Biståndet från de rika länderna måste framför allt vara en hjälp till självhjälp, ett stöd till frigörelse socialt, ekonomiskt och politiskt. Men även om de största insatserna måste göras av själva, kan biståndet ha stor betydelse genom att överföra kapital, varor, idéer och kunnande för att stimulera utvecklingsprocessen. Våra insatser måste utgå från egna behov och önskemål. Den länderprogrammering, som genomfört inom den bilaterala biståndsverksamheten, utgör här ett stort framsteg. Den leder fram till hjälpformer som låter mottagarländerna bära det fulla ansvaret för utvecklingsprogrammen. Detta betyder dock inte att vi inte kan påverka mottagarna tvärtom innebär som regel vaije biståndsinsats en viss kunskapsöverföring. I ett förtroendefullt samarbete kan det också vara av intresse för mottagarlandet att få klarlagt hur vissa händelser, som meddelanden om extravaganta militärutgifter, negativt påverkar opinionen. Avgörande är att vi i den dialog som uppstår måste respektera att det är själva som bör fatta besluten. Inom en sådan dialog och inom de internationella organisationerna kan vi från svensk sida ha synpunkter av det slag som framförs i denna motion om bl. a. stöd till de fattigaste folkgrupperna, utveckling av landsbygden och stärkande av kvinnans ställning. har allt klarare markerat att biståndet måste ingå som en del i de totala relationerna mellan rika och fattiga länder. I-ländernas politik har på många områden återverkningar på . Därför kräver att i-länderna i sin politik tar hänsyn till samtliga dessa kontaktytor med . Vi behöver en helhetssyn på våra relationer till . en medveten och samordnad u-landspolitik under vilken den svenska attityden till på olika delområden inordnas. Vi behöver göra en grundlig analys av omfattningen av våra kontaktytor med . Därmed får vi ett bättre grepp om den relativa betydelsen av olika inslag i vår politik och om vilken avvägning som är rimlig mellan inhemska intressen och hänsynstaganden till situation. Vi kan undvika att ågärder på ett område till förmån för motverkas av åtgärder på andra områden. Därmed kan biståndseffekten av vår samlade politik väsentlig förstärkas. I en sådan samordnad u-landspolitik har åtgärder på handelns område stor betydelse. Exportinkomsterna är större än det offentliga u-landsbiståndet och är av speciell betydelse eftersom de utgörs av utländsk valuta. Att öka u-landsexporten måste följaktligen ses som mycket betydelsefullt vid strävandena att påskynda ekonomiska utveckling. U-landsexporten är ojämnt fördelad mellan länder och varugrupper.