mot · FY022086 · 1975-04-16 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1975: 70 med förslag till lag om sambruksföreningar, m. m. Den föreslagna lagen ersätter lag. Lagförslaget innebär bl. a. att sambruksförenings verksamhet skall kunna avse inte bara gemensamt jordbruk på fastighet som ägs eller arrenderas av föreningen utan även samverkan över ägogränser och inom delar av medlemmarnas jordbruksproduktion. I propositionen föreslås vidare vissa stödåtgärder för att främja samverkan inom jordbruket och trädgårdsnäringen. För att förebygga varje möjlighet till vantolkning av de förslag som följer vill vi inledningsvis deklarera att kommunisterna är för en politik till stöd för de jordbrukare som brukar sina egna gårdar. Vi stöder åtgärder som syftar till en effektivisering av familjejordbruken genom yttre rationalisering (komplettering med mera mark) och inre rationalisering (täckdikning, uppförande av moderna byggnader etc.). Men det räcker inte med detta för att säkra marken åt dem som brukar den eller åt de ungdomar som vill välja jordbrukarens yrke. Utvecklingen inom det svenska jordbruket under har ställt problem som inte kan lösas utan energiska åtgärder efter delvis nya linjer. Jordbrukets omstrukturering några statistiska uppgifter Mer än en tredjedel av den odlade åkerarealen har lagts ner . har i runt tal odlad jord och beräknas med något minskad nedläggningstakt ha 2 1/1980. Denna utveckling har ägt rum inom ramen för en i stort sett oförändrad produktionsvolym, heter det i årets budgetproposition (1975: 1, bilaga 11, s. 17). Antalet brukningsenheter (gårdar) minskade med i genomsnitt 5 000 enheter och med över 8 000 . Nedgången har senare dämpats och torde de två tre ha varit omkring 5 000 enheter . fanns i hela landet 139 000 brukningsenheter med mer än åker (mot 420 1937). Antalet lantarbetare, som 1951 beräknades vara omkring 90 000, hade reducerats till endast cirka 10 000. Antalet i jordbruket förvärvsarbetande minskade 1965 med och med . Förändringens takt var dock inte lika i hela landet. Norrlandslänen jämte och uppvisade så* lunda i genomsnitt i årlig minskning under det att motsvarande siffra för södra och låg på . Men trots att denna statistik pekar hän mot en total avfolkning av stora delar av landsbygden inom loppet av ett pär decennier, uttrycks alltjämt i tongivande skrifter förhoppningar om en fortsatt utveckling i samma riktning. För oss marxister har de senaste decenniernas utveckling inte varit någon överraskning. Vi har för övrigt aldrig pläderat för en konservering av småjordbruket så som det bedrevs innan mekaniseringen och moderna brukningsmetoder slog igenom. Renodlar man begreppet lönsamhet blir det till slut inget annat än en fråga om rationalisering av jordbruket med allt vad detta ord omsluter, skrev kommunistiska partiets ordförande i sin bok i (Arbetarkultur 1943, s. 161). Vi kan vara motståndare härtill, vi kan förresten tycka vad vi vill härom, men mot utvecklingens krav går det inte att rida spärr. Denna rationalisering, jämte viss omställning av livsmedelsförsörjningen, kommer emellertid att på frigöra tiotals tusen småbönder från deras jordbruk. Småbruken kommer att bli oräntabla och hänvisade till vad kallade socialhjälp, vilket på landsbygdens språk heter fattighjälp. Och här är det arbetarrörelsen måste sätta in sin kraft för att i samverkan med småböndernas egna organisationer skydda dessa och deras familjer mot den kapitalistiska rationaliseringens hänsynslösa krafter. På vilket sätt och med vilka metoder detta skall ske avgöres av omständigheterna och av den allmänna utvecklingen i övrigt. Huvudsaken är härvidlag inte att söka efter ett allmängiltigt recept, utan huvudsaken är att klarhet finns i problemens grundelement och att en målsättning finns, som skapar garantier mot opportunistiskt kvacksalveri. Storjordbruket och de aktiva jordbrukarna Den statistik vi refererat är obeveklig. Den bekräftar vad förutsåg . läggs driften ner vid mellan fem och tio tusen jordbruksenheter . Detta betyder att i runda tal en gård har lagts ner varje timme av dygnet . Troligen har nedläggningstakten dämpats som en följd av B-stödet i norra och stödet till begränsat utvecklingsbara företag med mjölkproduktion i landet i övrigt. De kvarvarande bärkraftiga jordbruken, bl. a. många av dem som ge nom lantbruksnämndernas aktiva inköps- och försäljningsverksamhet har bildats genom sammanläggning av ett flertal småbruk och blivit stora, rationella enheter, är inte sällan omänskligt betungande för innehavarna. De flesta som blivit ägare till dessa kr- eller sr-jordbruk har kedjats fast vid en obegränsad arbetstid och ständiga ekonomiska bekymmer. Det finns också en obestridlig nackdel med sr-stödet, dvs. stödet till särskild rationalisering. Det är, som en framgångsrik jordbrukare uttryckte det, bra för den som får det men förödande för den som kommer efter och ska köpa gården. Det är denne som får betala värdestegringen. Storjordbruket på slättlandet i södra och är i stort sett oåtkomligt för de ungdomar som har utbildning, energi och intresse för jordbruket som yrke. I den bok vi just citerat, Bondefrågan i , analyserade det agrara äganderättsbegreppet och visade med siffror att parollen jorden åt dem som brukar den i betydande utsträckning är en illusion i vårt nuvarande samhälle och att ägandet i sig inte har en avgörande betydelse: Om den privata äganderätten till jorden vore en avgörande förutsättning för en högt uppdriven jordbruksproduktion, då skulle exempelvis jordbruket i stå på en låg nivå jämfört med eller , alldenstund antalet arrendatorer utgör av jordbrukare i , medan motsvarande siffror är arrendatorer i och . (I hela landet finns i runt tal 60 000 arrendatorer vilka brukar sammanlagt omkring 1 miljon hektar åkerjord.) För den som till äventyrs tror att alla gårdarna i de främsta jordbrukslänen nu brukas av de egna ägarna kan uppgifter från fyra län vara en tankeställare. Av hela åkerarealen brukades av arrendatorer i , i , i och i . Ett ofta oöverkomligt och ständigt växande problem för dem som önskar etablera sig som aktiva jordbrukare på egen gård är fastighetsprisernas branta kurva uppåt. För de yngre jordbrukare som inte händelsevis ärvt gård och rörelsekapital är det svårt, i många fall omöjligt, att starta eget jordbruksföretag. Spekulationen i egendomar i stora delar av landet har drivit priserna långt utom räckhåll för den som inte har förmögenhet. För icke-jordbrukare kan innehavet av en jordbruksfastighet vara utomordentligt fördelaktigt. Den kapitalist som har i beskattningsbar förmögenhet kan betala denna miljon för en jordbruksfastighet som är taxeringsvärderad till en halv miljon och där med komma undan skatten på halva sin förmögenhet i första omgången och därefter minska sin beskattningsbara inkomst genom en intelligent bokföring. Det är på detta sätt vi fått ett utbrett system med absentee landlords, dvs. godsägare bosatta i storstäderna eller utomlands. Men det är inte bara i de traditionella jordbruksbygderna som denna flagranta spekulation bedrivs. Värmlandsdistriktet av kommunisterna biföll en motion från vpk om snabba åtgärder mot en väldig skovling av skogen i de värmländska skogsbygderna. Den moderna tidens baggböleri kan bedrivas på ett lagligt sätt med stöd av jordförvärvslagen och med lantbruksnämndernas bistånd, heter det i motionen, som fortsätter: Att köpa jord och skog är en rättighet som tillkommer de förmögna. Penningstarka affärsmän från tätorter och städer köper upp gårdar och skogar i glesbygden. De kalhugger allt som finns och investerar den profit de får ut i ett nytt köp. Ty med lagens bestämmelser får de tillstånd av lantbruksnämnden att inköpa nya skiften. Har man på ett eller annat sätt kommit över ett skogsskifte så går det sedan av bara farten. På så vis sker ett ständigt ökat virkesuttag och det ena kalhygget följer på det andra. Det är ett spel för affärsmän, stora satsningar och stora vinster. Vinsterna ökas också genom de lagliga skattetekniska manipulationerna som gör att stora skattepengar dras undan stat och kommun. Men, skulle en småbrukare eller skogsarbetare, som jobbar i skogen åt de stora bolagen, fråga lantbruksnämnden angående förvärv av ett mindre skogsskifte, så blir det ett blankt nej. Även om han genom omänskligt slit lyckats spara ihop några tiotal till kontantinsats plus att han i några tiotal år har skaffat sig en grundlig praktik i skogsarbete och vet hur skog skall skötas. Nej, anser lantbruksnämnden, man måste genom arv vara delägare i en skogsfastighet, man måste vara ett bolag eller affärsman i trävarubranschen. Vi anser att den nuvarande jordförvärvslagen endast värnar om de besuttnas rikedomar och leder till en skovling av glesbygdernas naturtillgångar. Lagen måste enligt vår mening ändras så att det ges möjlighet för småbrukare och skogsarbetare att förvärva en skogsfastighet. Och kommunerna i skogsbygderna måste erhålla förköpsrätt. I det samhälle vi lever i är det pengarna som avgör ett köp. Därför bör de fattigaste kommunerna inom inre stödområdet erhålla statlig ekonomisk hjälp för inköp av större skogsfastigheter. Detta kan i många fall vara nödvändigt för att kunna trygga råvaran och därmed sysselsättningen till de statligt-kommunala industrisatsningar som gjorts och kommer att göras. Vid en uppvaktning för jordbruksministern påpekade LRF-styrelsen att f. n. av de av lantbruksnämnderna beviljade förvärvstillstånden avser icke-jordbrukare. Stora arealer åker och skog överflyttas således, enligt LRF, från den aktiva jordbrukarbefolkningen till bolag och icke-jordbrukare. Enligt riksdagsbeslut syftar statens medverkan i rationaliseringsarbetet till uppbyggnad av s. k. effektiva jordbruksföretag utan begränsning till någon särskild företagsform. Men i princip är det specialisering och övergång till drift i stor skala som bör främjas enligt riktlinjer. Uppbyggnaden av bärkraftiga familjejordbruk har dock kännetecknat utvecklingen även . Stödet har därför i hög grad lämnats till successiv rationalisering. Det ekonomiska instrumentet för den yttre rationaliseringen (sammanslagning av småbruk till större enheter) har jordfonden varit. Fondens medel, f. n. kr., skall enligt beslut av riksdag användas för att bestrida lantbruksnämndernas kostnader för fastighetsförvärv i samband med åtgärder för yttre rationalisering på jordbrukets område. De mål för jordbrukspolitiken, som uppställdes av riksdag, bör gälla också i fortsättningen, framhöll jordbruksministern i direktiven till jordbruksutredning. I tilläggsdirektiv fick utredningen i uppdrag att göra en översyn av rationaliseringspolitiken. Vidare har en utredning om jordförvärvslagstiftningen tillsatts . Priset på jordbruksmark drivs i höjden till förfång för såväl jordbruket som konsumenterna, hette det i direktiven. En skärpning av jordförvärvslagen är påkallad, menar jordbruksministern. De sakkunniga bör överväga att i lagen införa en bestämmelse som ger möjlighet att vid tillståndsprövningen beakta om det avtalade priset överstiger fastighetens beräknade avkastningsvärde vid användning för jordbruk eller skogsbruk. Från tillkomsten av lagen om sambruksföreningar 1948 hade bildats endast fem sådana föreningar, varav två tvingats upphöra efter sju respektive på grund av att den arrenderade marken togs i anspråk för annat ändamål. Ytterligare en upphörde den hade ett ovanligt ogynnsamt utgångsläge på grund av dåliga dräneringsförhållanden. I fortsättningen har tillkommit en sjätte sambruksförening. Det framgick av sambruksutredningens betänkande Jordbruk i samverkan (SOU 1974: 30) att erfarenheterna av sambruksföreningen som företagsform i stort sett varit mycket goda. Bristen på information om sambruksföreningens fördelar och bristen på statligt stöd utgjorde, enligt utredningen, trösklar som hindrar utvecklingen på detta från bl. a. strukturrationaliserings- och sociala synpunkter viktiga område. Överraskande är sambruksutredningens inställning till frågan om ägandet. Inte heller i propositionen är denna fråga analyserad. är lantbruksnämnderna som köper gårdar för jordfondens medel för att sälja dessa gårdar till lantbrukare, som bygger upp bärkraftiga jordbruk. Utredarna menar tydligen att förfaringssättet skall vara detsamma i de fall där en sambruksförening kommit eller kommer till stånd, alltså att föreningen skall köpa gården. Enligt vår mening borde man åtminstone överväga betydelsen av att få till stånd kooperativa jordbruk på samhällsägd marje. Det finns flera uppenbara fördelar med detta. Dels är det lättare för intresserade personer att besluta sig för inträde, när skuldsättningen blir begränsad från början och även i fortsättningen. Dels kan sambruksföreningen då bli ett projekt på lång sikt, inte bara för en generation, vilket den sannolikt blir i de fall där initiativtagarna förvärvar fastigheten och inträdesbeloppet för en nytillkommande medlem kan bli lika stort och avskräckande som vid köp av ett s. k. familjejordbruk. Dels slutligen undandras marken spekulation. En jämförelse med tomträttsinstitutet ligger här nära till hands. Vi tror inte att kooperativa jordbruk är en möjlighet enbart för de traditionella jordbruksbygderna i . Vi tror att stora mjölkproducerande företag och även andra storjordbruk i kooperativ form kan bildas också i , i och i norra för att nu nämna de län där landsbygdens avfolkning drivits längst. Den närmast epidemiska nedläggningen av jordbruk i har ännu inte avstannat. Jordbrukarna i stora delar av norra har en hög medelålder, och om inte radikala åtgärder snabbt vidtas för att göra jordbruket attraktivt för jordbruksintresserad ungdom kommer avgången från yrket att innebära en fortsatt avfolkning av landsbygden. Jordbrukarna i , och har sällan haft en rejäl chans att övergå från småjordbruk till stordrift. Ett främjande av det kooperativt drivna jordbruket skulle ge ett konstruktivt alternativ, i vissa bygder det enda alternativet till den nedläggnings- och avfolkningspolitik som på många håll varit förhärskande. Vi är i stort sett till freds med propositionen i övrigt men kan inte acceptera att man upphäver villkoret för medlemskap att medlemmarna deltar i föreningens verksamhet med egen arbetsinsats. Detta skulle innebära ytterligare en möjlighet för trottoarbönderna att skumma av grädden och övervältra det tunga arbetet på de kapitalsvaga medlemmarna i sambruksföreningen. Vi anser också att högre ekonomiska bidrag bör utgå till sambruksföreningar än till enskilda. Detta av två skäl. Dels stimulerar man till samverkan. Dels behöver det allmänna inte ha bekymmer och utlägg för att lösa avbytarfrågan, eftersom en av de mycket stora fördelarna med sambruksföreningen är just att avbytarfrågan löses inom kollektivet. Med stöd av det anförda föreslås att i anledning av regeringens proposition 1975: 70 beslutar 1. att frågan om sambruksförening på samhällsägd mark skyndsamt utredes och att jordfonden kan användas i syfte att tillföra staten eller kommunerna mark, som köpes för rationaliseringsändamål, 2. att som villkor för medlemskap även i fortsättningen krävs att medlemmarna deltar i föreningens verksamhet med egen arbetsinsats, 3. att högre ekonomiska bidrag bör utgå till sambruksföreningar än till enskilda. PER (vpk)