mot · FY021025 · 1975-01-27 00:00:00 — av m. fl. om den ekonomiska politiken. De svenska kapitalisterna skördade frukterna av de hårda rationaliseringar som påbörjats årtiondet . Konjunkturerna var goda, och tillväxttakten under årtiondets forsta hälft hög. Koncentrationen av kapital började gå allt snabbare. Monopolens makt över näringslivet har skärpts. Monopolen kan genom att de kan sätta priser utan större tanke på konkurrenter tillskansa sig extraprofiter. De drar till sig kapital från icke monopoliserade näringar och mindre företag. De urholkar realvärdet av arbetarnas löner. Vissa näringar och branscher hämmas, andra sväller. Ekonomin vrids alltmer snett. För att upprätthålla sina monopolprofiter måste monopolen med reklam och andra åtgärder öka sin försäljning. Alternativt kan de försöka hålla produktionen på en begränsad nivå. Monopolkapitalisterna söker sig med sitt kapital till ständigt nya områden för att inte profiterna skall förstöras i deras basområde. Bilföretaget började producera flygplansmotorer, gick sedan in i båtmotorbranschen för att för sedan köpa in sig i vintersportutrustningsproduktionen. Monopolprofiterna skapar stor kapitaltillväxt men försvårar möjligheterna till expansion. Härav följer för det första att försäljningsansträngningar och andra improduktiva användningar av produktionen ökar, för det andra att man försöker driva upp konstlade behov för att tillfredsställa dem med nya varor, ofta rena skräpprodukter, för det tredje att kapitalet måste svämma ut över gränserna, att kapitalexporten antar allt större omfång. När ett storföretag dominerar en bransch försvåras nyföretagandet. Kapitalkoncentrationen ställer krav på väldiga initialkostnader. Om dessa initialkostnader skulle av, skulle investeringen leda till ett så stort företag med en så effektiv produktion att de höga monopolprofiterna, som branschens tidigare monopolist kunnat tillskansa sig, skulle gå om intet. Kapitalet måste söka sig till nya områden, både näringsmässigt och geografiskt. Resultatet blir skärpt kamp mellan monopolen, nationellt och internationellt. Kapitalexporten ökar, men i tenderar investeringarnas bruttovolym att få allt lägre ökningstakt. Återinvesteringar, dvs. ersättning fysiskt eller ekonomiskt för gamla produktionsmedel, svarar för en ökad andel av investeringarna. Improduktiva - icke mervärdeskapande sektorer - växer. Dessa är ofta med andra mått lågproduktiva. Kapitalismen utvecklas i en lagbunden vågrörelse mellan högkonjunkturer 1* 1975. Dess utveckling har aldrig varit och kommer aldrig att bli rätlinjig. Men konjunkturförloppet har delvis ändrat karaktär. De stora monopol företagen kan möta nedgångarna med växlingar i sitt kapacitetsutnyttjande eller med förändringar i sin lagerhållning. Konjunkturuppgångar tenderar därför att leda till allt färre absoluta produktionsutvidgningar och till allt fler relativa, dvs. man förändrar användandet av den redan befintliga produktionsförmågan. Detta gör att konjunkturuppgångarna har en tendens att bli allt lägre och kortvarigare. Men detta motsvaras inte av allt mindre arbetslöshet. Stagnationstendenser följer ur monopolkapitalismens funktionssätt, så som det ovan beskrivits. Kampen mellan monopolen tilltar. För att hålla varandra stången och hålla uppe sina profiter ökar de trycket på de arbetande. Utsugningen skärps, arbetstempot piskas upp, arbetare ersätts i ökad omfattning med maskiner. Allt fler blir utslagna ur arbetslivet. Konjunkturvariationer kan inte dölja att arbetslösheten håller på att växa. Antalet förtidspensionärer blir allt större och allt fler av dem anses bli förtidspensionerade av arbetsmarknadsskäl: den skärpta utsugningen kräver sina offer i förtidigt utslitna människor, otillräcklig tillväxt gör att de inte kan få nya jobb. Antalet långtidssjukskrivna ökar. Antalet nyanmälda lediga platser minskar så kraftigt, att det knappast enbart kan vara en statistisk fiktion. Monopolföretagen försöker öka sina profiter inte bara genom skärpt utsugning av de arbetande. De bedriver en medveten prishöjningspolitik. 1 tider av stagnation och vikande försäljningssiffror söker de kompensera sig genom att öka priserna ytterligare. Deras beteende ställer alltmer den borgerliga nationalekonomins teorier på huvudet. Kapitalkoncentrationen orsakar stagnationstendenserna och möjliggör att monopolen får en så stärkt ställning att de kan bedriva en hänsynslös prishöjningspolitik. Resultatet blir att ökad arbetslöshet och prisstegringar uppträder . Vi har fått ett relativt nytt fenomen i de kapitalistiska ekonomierna, en s. k. stagflation. För att skyla över och dämpa de tilltagande motsättningarna och krissymtomen ökas statens omedelbara ekonomiska insatser. Staten försöker på allt sätt stärka kapitalismens ekonomi. Den stöttar upp fallfärdiga företag. Med lock och pock men också med egna företag söker den mildra den regionala obalansen. Med bidrag och suventioner, skattelättnader, avdragsregler, avskrivningsmöjligheter bidrar den till att hålla uppe kapitalets profiter. Den spelar en vidgad roll inom kreditväsendet. Den träder in som delägare med kapitalet. Den övertar allt större delar av kostnaderna för utveckling och forskning. Den svarar för allt större insatser för en växande och alltmer kostsam infrastruktur. Staten svarar för en omfattande upphandlingsverksamhet från näringslivet, ibland i stödjande syfte. Den planerar eller rättare försöker förutsäga kapitalismens utveckling. Dess egna investeringar kan ha en viss styrande verkan. Genom kredit-, penning-, finans och ekonomisk politik försöker staten på alla områden att trygga kapitalismen och minska dess motsättningar. Det påstås ibland att statsapparatens ekonomisk-politiska medel och insikter blivit så förbättrade att de förmår stävja djupare kriser. Om det vore så, tycks inte dessa förbättrade medel och insikter ha kommit till användning. Den starkt växande statsapparaten har inte förmått förhindra allt tydligare stagnationstendenser från att breda ut sig. Tvärtom talar många ekonomer om att den svenska finanspolitiken är lika framgångsrik som . Detta beror inte på större oskicklighet från statsapparatens sida. Det beror på att kapitalismen tycks vara på väg in i en allt djupare kris, som inte bara är av kortsiktig natur. Internationellt är det ekonomiska läget krisartat och ibland nära nog kaotiskt. Inom landet ökar utslagningen av arbetskraft, skärps obalansen, kommer de ekonomiska växlingarna snabbare, tilltar olikmässigheten mellan ekonomins olika delar. När högkonjunkturen 1969-1970 började närma sig s. k. överhettning försökte regeringen slå till bromsarna och dämpa utvecklingen. Men innan dessa åtgärder börjat verka hade kunjunkturen svängt om. Tillbakahållande ekonomisk politik fördjupade lågkonjunkturen. 1974 tänkte regeringen stimulera konsumtionen och sänkte tillfälligt mervärdeskatten. Knappt hade denna åtgärd trätt i kraft förrän storkapitalisternas valutaspekulationer och kapitalexport höll på att gräva stora hål i landets valutareserv. Regeringen sökte muta kapitalet att hålla sig kvar inom landet genom en räntehöjning. Men räntehöjning verkar prishöjande. Dessa exempel är ingen ursäkt för den ekonomska politik som bedrivs. De ställer i stället i klar belysning vilka alternativen är. Så länge storkapitalets makt över ekonomin är orubbad är det ekonomins utveckling som styr den ekonomiska politiken. Regeringen kan möjligen försöka se till systemets helhetsintressen och dämpa annars än mer brutala sociala konsekvenser av dess utveckling. Men kapitalets intressen och profitutsikter styr investeringsaktiviteten, produktionsvolymer och sortiment, handel och distribution. Förvisso kan ekonomisk politik vara bättre eller sämre anpassad till konjunkturläget, och den kan ha för folkflertalet bättre eller sämre konsekvenser också inom kapitalismens ramar. Men påstådda förbättrade insikter och medel innehåller just bara påstådda förbättringar så länge inte kapitalets makt över ekonomin bryts, så länge inte ekonomin styrs av samhälleliga mål och bedrivs i gemenskap, samverkan och enligt planering. Ingen ekonomisk politik kan komma till rätta med kapitalismens stagnationstendenser om den inte riktar sig mot storkapitalets maktställningar. Så länge finanspolitik och ekonomisk politik över huvud kommer att bedrivas som , med syfte att stärka kapitalet, kommer den att bli mindre framgångsrik allteftersom de djupnande kristendenserna slår ut i öppen blom. Skall den stigande arbetslösheten minska, skall inflationen kunna stoppas, då är det nödvändigt med en ekonomisk politik som medvetet vänder sig mot kapitalets makt. Då är det nödvändigt med en ekonomisk politik som syftar till att bana väg för och underlätta en socialistisk samhällsomvandling. Först en samhällsägd produktionsapparat vägledd av en demokratisk planering kan göra slut på rovdriften med människor och natur. Den kan skapa förutsättningar för en effektiv och i ordets bästa mening rationell hushållning med alla tillgångar: energiresurser, råvaror, livsmedel och inte minst den mänskliga begåvningsreserv som förslösas på efter kapitalistiska maktprinciper organiserade arbetsplatser. Regeringens ekonomiska politik ställer ej som mål annat än att åstadkomma en stabil kapitalism, som inte ger upphov till för stora sociala spänningar utan som kan fungera så hjälpligt att klasskonflikter och social oro inte blir för starka för att rubba grunden för regeringen och dess klasssamarbetspolitik. Den syftar aldrig till längre gående ingrepp för att bryta kapitalets makt. I bästa fall vill den mildra några av systemets värsta sidor. De borgerliga partierna bedriver en ekonomisk politik som än mer understryker kapitalisternas intressen och som mindre än regeringens syftar till att skydda de arbetande mot systemets följder. När det gäller bedömningen av det aktuella ekonomiska läget vägrar regeringen, som så tidigare, att se det i ett sådant allmänt och historiskt perspektiv som här skildrats. I finansplanen konstateras att 1974 varit av kraftig högkonjunktur. Den hänvisar till statistiska uppgifter som skulle visa en stark reallönestegring, att sysselsättningen varit rekordhög och produktionsuppgången betydande. Men den glömmer att tillväxttakten - mätt i t. ex. BNP:s ökning - var lägre än närmast föregående högkonjunktur , då den var och att den än mer understeg konjunkturtoppen , , då BNP ökade med 7,. Den glömmer att antalet företag som varslat om personalinskränkningar av uppgick till 695, en siffra som bara överträffats 1971-1973. Antalet av dessa varsel berörda personer är visserligen lägre men dock klart större än under hela och nästan 3 gånger så stort som siffran för : 12 681 mot 10 921 och 4 312. Den glömmer att antalet personer i olika AMS-verksamheter är klart högre än . Endast uppvisades ett lägre antal nyanmälda lediga platser än vad som gällde 1974. Regeringen glömmer också att redovisa att sysselsättningsökningen faller på deltidsarbetande. Antalet heltidsarbetande har minskat. Antalet heltidsarbetstillfällen i ekonomin befinner sig i långsiktigt avtagande. Många siffror och uppgifter skulle vidare kunna anföras. Visst var 1974 ett högkonjunkturår - men det var detta år en lägre högkonjunktur än 1969, då det var en lägre högkonjunktur än 1964. Kapitalismen utvecklas i upp- och nedgångar - men uppgångarna synes bli allt mindre. Regeringens kortsiktiga konjunkturbedömningar tappar detta viktiga perspektiv. Den skapar en falsk bild av verkligheten. menar regeringen att med den inriktning den föreslår för den ekonomiska politiken blir grundprognosen för tillväxt och sysselsättning positiv. Den erkänner dock betydande osäkerhetsmoment. Regeringens konjunkturoptimism är den tämligen ensam om. Även ekonomer som alltid uppträder till kapitalismens försvar ställer i utsikt att 1975 kommer att innebära en konjunkturnedgång. De pekar på kraftiga arbetslöshetssiffror, vikande tillväxt eller tillbakagång och andra markanta kristecken i andra kapitalistiska stater, vilka är viktiga handelspartner för . senaste barometer kommer också fram till en långt mer pessimistisk syn på den svenska konjunkturutvecklingen än den regeringen uttalar. av de svenska företagen förväntar sig minskad orderingång på såväl hemma- som exportmarknad 1975.1 september 1974 ansåg 1/5 av företagen att deras orderstock var för stor i förhållande till deras produktionsförmåga. har bedömningen svängt. av företagen anser sig ha en för liten orderstock. Även på lagersidan bedömer nu många företag läget sådant att de har för stora såväl råvaru- som färdigvarulager. De osäkra framtidsutsikterna regeringen uttalar i sin finansplan tycks redan vara sådana att grunden för regeringens optimistiska konjunkturbedömning rycks undan. Läget tycks alltså vara att stor risk föreligger för att också den svenska ekonomin snabbt går mot en ny konjunkturnedgång. Arbetslöshetssituationen torde framöver förvärras. Prisstegringarna kommer att fortsätta i mycket hög takt och hota förbättringar i de arbetandes levnadsnivå. kommunisterna står för det verkliga alternativet i svensk politik - det socialistiska alternativet. Partiet har alltid slagits för en politik som alltmer skulle beskära kapitalets makt och som syftar till att slutgiltigt avskaffa profithushållningen. Med hänsyn till kapitalismens nuvarande läge och i anledning av den finanspolitik regeringen föreslår i årets budgetproposition ställer vi följande punkter i förgrunden för den ekonomiska politiken: En medveten statlig styrning av alla investeringar är ett nödvändigt led, om den regionala och näringsmässiga obalansen skall brytas. Profitintressena skulle härmed åtminstone kunna ersättas med samhälleliga hänsyn. Etableringskontrollen bör utvecklas till fasta former och göras beständig. Kapitalisternas makt över investeringarna kan leda till från samhälleliga synpunkter oriktiga satsningar oavsett konjunkturläge. Förstatligande av de privata affärsbankerna och det privata försäkringsväsendet. Dessa krav finns motiverade i särskilda motioner. Här vill vi erinra om att förutsättningarna för en i verklig mening effektiv kreditpolitik är att staten kontrollerar kreditströmmarna. Den något utvidgade beredskapslagstiftning på kreditpolitikens område som beslutade är icke till fyllest. Affärsbankerna och det privata försäkringsväsendet är dessutom viktiga stödjepunkter för storkapitalets maktställning. Förbud mot kapitalexport. Kapitalexporten har ökat starkt. 1960 utgjorde den något över 100 milj. kr. - 1974 hade den svällt till över 2 000 milj. kr. Medan investeringsverksamheten i kan bedömas som otillräcklig och stagnerande, vräker storkapitaliserna ut penningkapital från landet. Staten och många kommuner har aktualiserat stora lån utomlands med den våldsamma kapitalexporten från . I nuvarande läge måste generellt förbud tillgripas. I särskild motion till årets riksdag har vpk ställt förslag om sådan ändring av valutalagstiftningen att ett sådant beslut skulle möjliggöras. Ökning av statens och kommunernas investeringar. I den preliminära försörjningsbalansen förutsätts statens och kommunernas investeringar minska. Detta betyder att många angelägna områden får stå tillbaka för att kapitalisterna skall ha utrymme på kapitalmarknaden. Förvisso har regeringen förutsatt att viss beredskap skall hållas för tidigareläggning av vissa statliga investeringar. Men den här minskningen har gällt . En tidigareläggning är dessutom främst en tidsförskjutning, som visserligen kan vara ett led i kortsiktig konjunkturpolitik, men som inte i längden har större betydelse för en ändring av ekonomins långsiktiga utveckling. Kostnadsfördelningen stat-kommun bör, som vi föreslagit i annat sammanhang, ändras. Ett vidgat samhälleligt investeringsprogram bör utarbetas. Regeringen - icke ett oppositionsparti - har de administrativa resurser som fordras härför. Regeringen förutser minskning av bostadsinvesteringarna . Detta är en orimlig utveckling. Monopolens makt över byggnadsämnesindustrin, högräntepolitiken, byggföretagens kartelliseringsmetoder har drivit upp boendekostnaderna till orimlig nivå. Många lägenheter står därför tomma. Men bostadsbristen är inte hävd. Många saknar egen lägenhet. Många är trångbodda eller bor i undermåliga bostäder. Ökning av nyproduktionen liksom väsentligt ökade satsningar på renoveringar och, mot stadsmiljö-, kultur- och bostadssociala intressen pietetsfulla, saneringar är nödvändiga. Nej till bidrag till lagerspekulationer. Regeringen föreslår, utan att annat än formellt belopp anges, att den skall bemyndigas ge stöd till företagens lageruppbyggnad. S. k. stimulans till lageruppbyggnad är ett tveeggat svärd. Regeringens tanke är att företagen när säljsvårigheter uppstår inte skall minska sin produktion utan i stället i görligaste mån upprätthålla den genom produktion för lager. I flera branscher torde detta vara en omöjlig politik, eftersom många varor har en kort lagerlivslängd. Det mindre välbetänkta i regeringens förslag om att den skall få bemyndigande att om så behövs ge lagerstöd framgår också av det faktum att många företag redan bedömer sina råvaru- och färdigvarulager som för stora. Dessutom: om en lagerökning skulle kompensera ett försäljningsbortfall, så måste lagret säljas vid förbättrad efterfrågan. Detta förbättrade efterfrågeläge kommer då icke att leda till samma expansion som annars kunde ha varit möjlig. Lagerstödet är som metod bara en kortsiktig politik, som inte förmår häva de mera långsiktiga stagnationstendenserna. Stödet till lageruppbyggnad har däremot säker effekt som hjälp till en sorts inflatorisk spekulation i branscher där lång lagring är möjlig. Det finns klokare sätt att använda skattemedel på, både från sysselsättningspolitisk och från fördelningspolitisk synpunkt. bör därför avslå regeringens propå om lagerstöd. har partiellt prisstopp rått. Dess effektivitet har inte varit fullständig. Kapitalisterna harju möjligheter att kringgå prisstopp genom modellförändringar, påstådda kvalitetsförändringar, nya namn, nya förpackningar osv. Men prisstoppet har ändå tjänat syftet att dämpa inflationen. Den höga prisstegringstakten hotar de arbetandes standard. Den måste brytas. Prisstopp på alla dagligvaror är ett nödvändigt led i en prisbekämpningspolitik. Slopa mervärdeskatten pä livsmedel - beskatta kapitalet. Det är också nödvändigt att en resursomfördelning sker. Statsapparaten har allt tydligare kommit att inta rollen som ett maskineri för omfördelning från de arbetande till kapitalägarna. Bolagen svarar för allt mindre andel av skatteintäkterna, som antalet gåvor, bidrag, subventioner ökar och deras möjligheter att skriva av eller fondera undan inkomster så att de blir skattefria har ökat. Den effektiva skattesatsen för företagen tenderar att minska. Matkostnadema å andra sidan har trots statliga subventioner av livsmedelspriserna och prisstopp på vissa baslivsmedel stigit kraftigt. Många tvingas fortfarande leva på en näringsoriktig kost. De höga matpriserna drabbar arbetarfamiljer, barnfamiljer samt pensionärer och andra med låga inkomster särskilt hårt. Ett slopande av mervärdeskatten på livsmedel skulle minska matkostnaderna. Men för att en sådan reform skall få en fördelningspolitiskt riktig effekt måste bortfallet ur statskassan kompenseras med ökade skatter på dem för vilka anses vara ett skattemässigt "paradis: kapitalisterna. Avskaffa de skattefria investeringsfonderna. Kapitalisterna har bland många förmåner möjligheter att skattefritt få fondera av sina vinstmedel i investeringsfonder. Dessa får de sedan använda efter särskild framställan. Deras ianspråktagandeansökningar anses numera dock i allmänhet vara av rent formell karaktär. Fondema har varit tänkta som konjunkturutjämnande eller regionalpolitiska medel. De skulle emellertid komma till bättre användning om de omhändertogs av statliga instanser och användes som en finansieringskälla för ett program för startande av statliga industrier. Då skulle dessa fonder inte ha verkan som medel att ge kapitalisterna en extra möjlighet att öka sina tillgångar och därigenom sin samhällsmakt. Det sagda gäller naturligtvis också och kanske på sätt och vis i högre grad om de extra investeringsfonder som beslutade om. Dessa extra investeringsfonder föreslogs av regeringen som ett medel att kapa för stora profiter - men deras verkan är den motsatta: att låta kapitalisterna undandra ytterligare av sina vinster från beskattning (om vinsten överstiger 1 milj. Regeringens beslut att låta företagen få skjuta på inbetalningarna till dessa extra investeringsfonder har tagit av fonderna deras sista flagor av vinstbegränsningsfärg. Med anledning av det anförda hemställs att godkänner vad som i motionen anförts rörande riktlinjerna för den ekonomiska politiken. (vpk) i (vpk) (vpk)