mot · FY02729 · 1975-01-23 00:00:00 — av m. fl. Internationell solidaritet och global jämlikhet måste vara ett övergripande mål för säkerhetspolitiska strävanden. Vår fasta och konsekventa neutralitetspolitik och ett stigande materiellt välstånd har givit vårt land unika möjligheter att aktivt bidra till internationell avspänning, till fred och försoning och inte minst till de strävanden som syftar till att utjämna klyftan mellan rika och fattiga länder och folk. Med rötter i främst enskilda humanitära insatser, bl. a. missionen och första , har vårt land i ständigt stigande utsträckning engagerat sig i arbetet för att åstadkomma global jämlikhet genom vårt biståndssamarbete med fattiga länder. Detta vidgade engagemang har inte bara vägletts av den moraliska skyldighet att hjälpa fattiga människor som måste åvila de rika nationerna och folken. Insatserna har i lika hög grad vägletts av insikten om att världens fred och människornas trygghet ytterst hänger på om vi kan lyckas skapa en värld med någorlunda likvärdiga levnadsförhållanden för jordens befolkning. De skillnader i sociala och ekonomiska förhållanden som jordens befolkning lever under bär inom sig stora risker för våldsamma urladdningar och krigiska konflikter, som i sin förlängning hotar allt mänskligt liv på jorden. Det måste sålunda för vårt land vara en skyldighet att efter måttet av sin förmåga genom ekonomiska och andra insatser i fattiga länder bidraga till en utveckling som är ägnad att motverka dessa skillnader och skapa förutsättningar för en utveckling mot jämlikhet och trygghet för alla människor. Vi tvingas konstatera att de insatser som och en lång rad andra industriländer har gjort i den fattiga världen inte har inneburit att en ökad jämlikhet mellan fattiga och rika länder kunnat åstadkommas. Tvärtom är det ett faktum att klyftan mellan rika och fattiga länder har ökat. Likväl finns ingen anledning att i alla delar underkänna vad som , både nationellt och internationellt, uträttats på det biståndspolitiska området. Orsakerna kan i många fall finnas hos själva; deras politiska ledning har motverkat den sociala och ekonomiska utjämning som vi eftersträvar. Lika väl som det är ett faktum att klyftan mellan rika och fattiga länder är större än för t. ex. är det dessutom ett faktum att klyftan mellan rika och fattiga inom den fattiga världen har ökat än mer, och klasskillnaderna i denna del av världen tenderar f. n. att öka. Till den allra största delen beror detta på att de grupper som innehar och innehaft den politiska och ekonomiska ledningen i de fattiga länderna i många fall saknat vilja eller förmåga att leda utvecklingen i riktning mot en social utjämning. Såsom den samlade i-landsvärldens biståndspolitik har utformats har den inte alltid varit ägnad att underlätta en utjämning. Tvärtom har biståndsinsatserna, i form av kreditpolitik, snabb industrialisering, uppmuntran till utveckling av exportproduktion i m. m. ofta i stället påskyndat en utveckling mot ökade klasskillnader i . För de människor som saknat möjligheter, ekonomiska och politiska, att tillgodogöra sig den snabba teknologiska och västerländskt betonade utveckling som de rika ländernas biståndsinsatser i många fall medfört har situationen förvärrats genom industriländernas biståndspolitik. För måste det vara en angelägen uppgift att i samförstånd med våra samarbetspartners utforma en biståndspolitik som är ägnad att skapa drägliga livsvillkor för just dessa människor och att därutöver med stor kraft på det internationella planet arbeta för att internationella organisationers och enskilda industriländers biståndspolitik utformas så att social jämlikhet så långt det är möjligt åstadkommes. En sådan utveckling mot social och ekonomisk utjämning försvåras även avsevärt av den koncentrationsutveckling som pågår. Dessa koncentrationstendenser gör sig gällande inom alla områden: rikedom och politisk makt koncentreras till ett fåtal i-länder, företagsfusioner och stöd åt storindustrier skapar allt färre men allt starkare ekonomiska maktgrupper. Får denna koncentrationsutveckling fortsätta finns uppenbara risker för att de fattiga länderna förblir dömda att tjänstgöra som råvaruleverantörer åt i-ländernas storindustrier och varje möjlighet för dem att göra sig oberoende i detta ords vidaste bemärkelse omöjliggörs. Mot dessa koncentrationstendenser måste sättas kravet på decentralisering av ekonomisk och politisk makt. Denna strävan bör vara vägledande för vårt lands ambitioner och insatser i internationella sammanhang. Den jämlikhetsreform som vi vill se biståndspolitik aktivt bidra till kan endast förverkligas inom ramen för ett decentraliserat världssamhälle. Ett av skälen till att den rika världens mångåriga biståndssamarbete med den fattiga världen inte givit de resultat som vi önskar är att biståndspolitiken saknat det idémässiga innehåll som krävs för att bl. a. klargöra vad som avses med ordet utveckling. Vägledande synes ha varit den definition av ordet utveckling som innebär att snabbaste möjliga industrialisering och mekanisering i fattiga områden är till gagn för alla. att denna tolkning av ordet utveckling inte är gångbar för dem som önskar se klyftorna mellan rika och fattiga länder minska. Det måste slås fast att föreställningen att icke industrialiserade så snabbt som möjligt skall förmås att efterlikna västerlandets industristater är felaktig. Från sida har med ökad kraft understrukits att i-ländemas biståndsinsatser måste anpassas till mottagarlandets egen utvecklingslinje, som i sin tur skall vara anpassad till landets sociala och ekonomiska förhållanden och traditioner. Det är inte bara som måste vara lyhört för denna debatt, vi måste också i större utsträckning än förmå andra länder och de internationella organisationerna att vid utformningen av sin biståndspolitik ta hänsyn till de synpunkter som i dessa hänseenden framfört. Den traditionella västerländska definitionen av ordet utveckling inrymmer i sig starka centralistiska drag. Kravet på stordrift och koncentration har sålunda fått dominera vårt eget lands och andra industriländers utveckling, och detta krav har ofta aningslöst överförts till den fattiga världen bl. a. genom i-ländernas bilaterala och multilaterala biståndspolitik. De erfarenheter som de gångna årens ansträngningar inom biståndssamarbetet givit bör nu säga oss att våra och många andra länders insatser för att minska de ekonomiska och sociala klyftorna i världen måste inriktas på att skapa förutsättningar för en utveckling mot ett decentraliserat samhälle. Som vi kommer att utveckla i det följande är en utveckling i decentraliserade former alldeles särskilt angelägen i de fattiga länderna om problem som t. ex. livsmedelsförsörjning och arbetslöshet skall kunna bemästras. Samma decentralistiska synsätt måste också anläggas på frågan om ekonomisk tillväxt. som vi kan konstatera att en ekonomisk tillväxt i u-land och i-land är en förutsättning för att åstadkomma resurser för en jämlikhetsskapande politik måste garantier skapas för att denna tillväxt blir jämnt fördelad, geografiskt och befolkningsmässigt. är det viktigt att slå fast att ekonomisk tillväxt, mätt i traditionella termer, aldrig får vara ett mål i sig eftersom maximal ekonomisk tillväxt inte alltid är detsamma som bästa möjliga levnadsförhållanden för det stora flertalet människor. Tillväxtpolitik måste sålunda kompletteras med fördelningspolitik. Anläggs inte detta synsätt på tillväxtproblemen riskerar vi - som fallet är med en lång rad som uppvisat en snabb ekonomisk tillväxt - att levnadsförhållandena för det stora flertalet människor i landet försämras ytterligare. 1# 1975. Insikten om att hittillsvarande biståndsinsatser inte medfört en ökad jämlikhet mellan länder och folk gör det nu mera angeläget än någonsin att inom ramen för FN:s utvecklingsårtionde förändra de samlade biståndsinsatsernas utformning så att det uppställda målet, ökad jämlikhet, verkligen kan uppnås. Svensk och internationell biståndspolitik måste sålunda bli en reformpolitik, dvs. en politik inriktad på att i ett globalt perspektiv genomföra en jämlikhetsreform. Med hänsyn till utgångsläget måste ett reformprogram med global jämlikhet som mål med nödvändighet utformas och genomföras i etapper. Under den första och för den fortsatta utvecklingen avgörande etappen skall målsättningen vara: mat åt alla, arbete åt alla, kläder åt alla, bostäder åt alla. Dessa fundamentala behov är för miljoner människor inte tillfredsställda. Det kan också konstateras att för den, som inte kunnat tillfredsställa dessa mänskliga behov, ter sig varje annan åtgärd eller insats meningslös. I den andra etappen ingår garanterad utbildning, sjuk- och hälsovård för alla som de viktigaste elementen. Ytterligare åtgärder för att lösa urbaniserings- och miljöproblem är de avgörande inslagen i den tredje etappen. Redan om den andra etappen kan uppnås har vi tagit ett stort steg mot global jämlikhet i och med att de främsta yttringarna av fattigdomens och nödens gissel kunnat avlägsnas. Därmed har förutsättningarna skapats för överenskommelser om handel, valutafrågor m. m. mellan jämlika nationer. Det måste självfallet redan nu hårt understrykas att inga vattentäta skott existerar mellan dessa etapper. Sålunda kan t. ex. en reglering av pris- och valutafrågor ha en avgörande betydelse för att komma till rätta med urbaniserings- och arbetslöshetsfrågor. Vidare kan konstateras att vi ligger så långt från de målsättningar som anges redan i den första etappen, att de kan te sig ouppnåeliga och därför orealistiska. Likväl har det, enligt vår mening, stort värde att på detta sätt ange viktiga etappmål på vägen mot ökad global jämlikhet. Redan denna etappvis genomförda reformpolitik kräver decennier av hårt arbete och ekonomiska uppoffringar i i-land och u-land. Icke desto mindre är det av avgörande betydelse att redan nu ett långsiktigt program för ökad jämlikhet slås fast för att målen över huvud taget skall kunna nås. Självfallet sker redan nu och i flera fall viktiga insatser, som i alla avseenden kan sägas ingå i ett jämlikhetsprogram efter ovan angivna allmänna riktlinjer. Det viktiga är då att dessa insatser samordnas och att en viss form av arbetsfördelning sker så att inget land eller folkgrupp lämnas utanför. Självfallet måste huvudansvaret för en biståndspolitik, med den vida utformning och målsättning som angivits ovan, vila på internationell grund, och vår önskan att se arbetet på en global jämlikhetsreform ske inom ramen för FN:s utvecklingsårtionde innebär också att och dess organ måste bära detta ansvar. Men det hindrar inte att varje enskilt land kan och måste aktivt bidra med egna insatser. måste i internationella sammanhang och inte minst i FN-arbetet aktivt verka för att internationell biståndspolitik ges formen av en reformpolitik med jämlikhet som mål och för att planer utarbetas, nationellt och internationellt, med detta mål för ögonen. roll i internationellt biståndssamarbete I stort sett torde större delen av de svenska biståndsinsatserna kunna sägas vara väl infogade i den etappvisa politik för global jämlikhet vi här har förordat. Så långt det är möjligt bör svenskt bistånd inriktas på de områden vi angivit för etapp ett och etapp två. En sådan prioritering utesluter självfallet inte aktivt svenskt deltagande i arbetet under etapp tre och fyra. Dessa två senare etapper kräver emellertid i särskilt hög grad samordnade internationella insatser och överenskommelser. Särskilt angeläget är att i internationella sammanhang arbetar för att motverka den utveckling som kännetecknar u-landsvärlden, nämligen att som saknar egna råvaror sjunker ner i en fattigdom, som gör dem helt beroende av omvärldens godtycke och ambitioner. måste därför på allt sätt stödja de strävanden som kommer till uttryck i den deklaration och det handlingsprogram som blev resultatet av FN:s särskilda generalförsamling . I såväl deklarationen som i handlingsprogrammet läggs en god ideologisk grund för hur samarbetet mellan världens nationer bör utformas. Suveränitetsprincipen och, inte minst viktigt, varje stats suveräna rätt att själv förfoga över sina naturresurser slås fast. Den internationella biståndspolitiken måste sålunda inriktas på att frigöra från beroendet av de rika länderna. Lika väl som aktivt måste stödja arbetet på att genomföra handlingsprogrammets och deklarationens intentioner i deras helhet måste vårt land också vara berett att i det internationella fredsarbetet söka påverka övriga i-länder att utan reservationer göra motsvarande insats. Den svenska biståndspolitiken måste föras efter i huvudsak två linjer. Dels är det viktigt att hålla en hög beredskap för snabba insatser vid katastroftillfällen, dels måste vårt land utforma en långsiktig biståndspolitik, som är ägnad att åstadkomma de resultat vi i det föregående angivit. Det är nödvändigt att vid utformningen av konkreta svenska biståndsinsatser största möjliga hänsyn tas till de fördelningspolitiska aspekterna och att avstår från engagemang i biståndsprojekt som klart gynnar en redan tidigare väl ställd grupp inom ett u-land. På liknande sätt måste , vid utformningen av konkreta biståndsprojekt, ta största möjliga hänsyn till sociala och miljömässiga konsekvenser av sitt engagemang. Avgörande för en utveckling mot global jämlikhet är om livsmedelstillgången för framtiden kan tryggas för hela jordens befolkning. Vi upplever en livsmedelsbrist som orsakat svår hungersnöd i många områden. Vi tvingas konstatera att i inte i tillräcklig grad förmådde lägga en ny grund för världens livsmedelsförsörjning men bidrog däremot starkt till att fästa världsopinionens uppmärksamhet på det katastrofala livsmedelsläget i världen. När det gäller den globala livsmedelsförsörjningen måste vårt land vara berett att göra stora insatser. Dessa insatser skall ske dels i form av ekonomiska satsningar, dels i form av aktiva insatser för att förmå både rika och fattiga länder till samordnade och ökade insatser för försörjningen. De insatser på detta område som i första hand bör komma i fråga är följande: Program, WFP, måste ges möjligheter till ökade katastrofinsatser. måste aktivt verka för att WFP ges verklig status som livsmedelsfond, och vårt land måste förklara sig berett att delta i en kraftigare uppbyggnad av livsmedelsfonden. Aktivt svenskt stöd åt FAO:s förslag om upprättande av spannmålslager i överskottsländerna för att på så sätt skapa en buffert för framtida livsmedelskriser. Snabba åtgärder för att höja jordbruksproduktionen i måste åstadkommas. Jordreformer, som innebär att ägandet av jorden övergår till brukarna, är av avgörande betydelse i detta sammanhang. Utveckling av brukningsmetoderna, ökad utbildning och en utbyggnad av lagringsmöjligheterna är också mycket angelägna. Därutöver måste de multinationella företagens makt överproduktion och distribution av livsmedel brytas och ett jordbrukskooperativt system utvecklas. Beredvillighet från industriländernas sida att inom ramen för sina biståndsinsatser ställa transportmedel för livsmedelstransporter till förfogande måste främjas. Aktiva insatser bör göras för att förhindra att brukbar förstörs genom erosion, bebyggelse m. m. För vårt eget lands vidkommande måste denna målsättning vara självklar. har globalt sett mycket goda odlingsbetingelser. Den internationella solidariteten kräver att alla odlingsbara arealer utnyttjas. För biståndsinsatser i enlighet med ovanstående punktprogram bör innevarande budgetår anslå 500 milj. kr. En del av dessa medel bör reserveras för uppköp av det eventuella resterande svenska veteöverskottet, vars storlek med säkerhet kan bedömas först i slutet av mars innevarande år. Resterande belopp bör tillföras WFP eller sättas in för en utbyggnad av lagerhållningen, transportkostnader eller annan typ av insatser inom ramen för punktprogrammet ovan. är självfallet nu liksom berett att medverka till att denna belastning på innevarande års budget finansieras genom en motsvarande inkomstförstärkning om så bedöms nödvändigt av konjunkturpolitiska eller andra skäl. Denna bedömning får göras vid frågans utskottsbehandling. Det är angeläget att vi genom denna anslagshöjning innevarande budgetår kan ställa tillgängligt överskott på vete till förfogande för de svältdrabbade i . Utvecklingens sociala problem måste beaktas i större utsträckning än vad som varit fallet. De folkomflyttningar som utgjort och utgör ett av huvudproblemen i vårt land är också ett grundläggande problem i många utveckling. Detta påvisades med tydlig skärpa och påtaglig öppenhet i många rapporter till . Den psykologiska omställning som flyttning från landsbygd till storstad innebär blir extra drastisk i många , där skillnader i teknisk utveckling mellan stad och land ofta kan uttryckas . Genom omflyttningen skapas i en lång rad storstäder runt om i världen stora slumområden, vilka bebos av miljontals människor som är undersysselsatta eller helt saknar arbete. Den nöd och förtvivlan som präglar dessa människors vardag är skäl nog för vårt land att aktivt stimulera i första hand sysselsättningen på landsbygden för att därigenom motverka den snabba och tilltagande flykten till storstäderna. I de nationella rapporter som deltagarnationerna i avgav framkom vidare en påfallande samstämmighet mellan i bedömningen att arbetslösheten var ett av dessa länders allra värsta miljöproblem. Bristen på sysselsättning på landsbygden driver fram den ovan berörda flykten till storstäderna. Återigen kan sålunda konstateras att ökade insatser på jordbrukets område och därtill insatser för utveckling av arbetsintensiva småindustrier i decentraliserade former är av avgörande betydelse för att öka sysselsättningen i och komma till rätta med de sociala och andra problem som flykten till storstäderna skapar. c. U- ländernas industrialisering Genom stöd till strävanden att utveckla en egen industri, som i första hand avser att förädla den egna råvaran, kan vi på ett effektivt sätt bidra till ekonomiska frigörelse. Det är angeläget att det svenska industribiståndet utformas så att får ett avgörande inflytande på var och hur det svenska industribiståndet skall sättas in. Den utvidgning av investeringssystemet som förordas i industribiståndsutredningens betänkande Industriutveckling och utvecklingssamarbete (SOU 1972:90) kan innebära en snedvridning av de privata svenska investeringarna på så sätt att länder, som i sin allmänna politik inte motsvarar de målsättningar som vägleder svensk biståndspolitik, drar till sig privata investeringar där och svenskt kapital står som garant. Skall likväl investeringsgarantisystemet utvidgas till att omfatta också andra länder än dem som är föremål för svenska biståndsaktioner av olika slag måste säkra garantier finnas för att biståndspolitikens målsättningar inte äventyras eller beskärs. Som nämnts har en snabb industriell expansion ansetts vara det effektivaste sättet att åstadkomma en snabb ekonomisk tillväxt. Många kan sägas ha åstadkommit en sådan utveckling, bl. a. genom att dra till sig betydande utländska investeringar. I alltför många fall har dessa ökade ekonomiska resurser endast kommit en liten sektor av befolkningen till del, nämligen den del som är direkt engagerad i de nya näringarna. För den stora majoriteten av befolkningen, som är sysselsatt inom landsbygdsnäringarna, har utvecklingen mycket sällan medfört några inkomstökningar eller ens förbättrade levnadsvillkor. Ofta har i stället den inflation som tenderar att följa i den ekonomiska expansionens spår lett till kostnadsstegringar och därmed sänkt levnadsstandard. En teknisk utveckling inom jordbruket som inte paras med socialt ansvarskännande politik kan få likartade konsekvenser genom att arrendatorer förlorar sin mark och småbrukare, som saknar ekonomiska möjligheter att tillgodogöra sig de nya tekniska möjligheterna, drabbas av sjunkande produktpriser. Problemen accentueras ytterligare i den mån utvecklingen, som ofta är fallet, koncentreras till vissa orter eller regioner, medan övriga delar av landet lämnas att stagnera. Den fördelningspolitiska aspekten måste, som vi också anfört tidigare, tillmätas stor betydelse i allt utvecklingsarbete. Industrialiseringen måste utformas så att den får en maximal sysselsättningseffekt. Satsningar på kapitalintensiva verksamheter bör undvikas. I stället måste tyngdpunkten ligga på småindustri och annan arbetsintensiv industri. Moderniseringen av jordbruket måste ges hög prioritet i svensk biståndspolitik, och den måste utformas så att även småjordbrukare kan tillgodogöra sig utvecklingen som brukarnas rätt till sitt land och till de vinster moderniseringen kan medföra måste garanteras. Vidare är det viktigt att tillmäta de regionalpolitiska aspekterna ökad betydelse med syfte att såvitt möjligt skapa garantier för att den ekonomiska utvecklingen blir jämnt fördelad över landet. Risker för omfattande miljöförstöring finns alltid inbakade i en snabb ekonomisk utveckling, definierad i traditionella västerländska termer. Vi kan konstatera att hårt exploaterade områden i många uppvisar betydligt svårare miljöproblem än vad som är vanligt i de industrialiserade länderna. Problemen förvärras av att inte på samma sätt som i-länderna har resurser att motverka denna miljöförstöring. Från sida har upprepade gånger slagits fast att man inte anser sig ha råd att avstå från en önskad ekonomisk utveckling, innebärande bl. a. snabb industrialisering, av miljöhänsyn. ekonomiska situation försvårar sålunda en långsiktig miljöpolitik. Från sida har, som nämnts, sagts ifrån att det främsta miljöproblemet hos dem är arbetslöshet och storstadstillväxt. Om det svenska biståndet utformas så som här ovan angivits torde i varje fall vårt land sägas bidraga till en utveckling i som är ägnad att lösa en viktig del av deras miljöproblem utan att nya miljöproblem skapas. måste emellertid, inte minst i internationella sammanhang, hävda miljöfrågorna i hela deras vidd i i-land och i u-land och parallellt härmed medverka till att miljöaspekterna inte av andra i-länder tas till intäkt för minskade biståndsinsatser. Utan varje undantag måste vårt land söka påverka andra rika länder och de stora internationella organisationerna så att den utveckling stoppas som innebär att privata investerare förlägger direkt miljöfarlig verksamhet till , sedan en hårdnande miljölagstiftning förhindrat samma industriverksamhet hemma. Vid utvecklingen av jordbruket måste stor hänsyn tas till de ekologiska konsekvenserna, och betydande resurser måste avdelas för att motverka förgiftning av jorden, urlakning och erosion. De flesta baserar sin ekonomi på råvaruproduktion. Till sin karaktär är många av dessa råvaror ändliga. För svensk biståndspolitik måste det vara en väsentlig uppgift att medverka till att inte ekonomiskt tvång förmår att tömma sina råvaruresurser och därmed avhända sig resurser för framtiden. måste ges praktiska möjligheter att så detaljerat som möjligt planera sin ekonomiska och sociala utveckling. För att underlätta detta bör medverka till att ett system med fasta minimipriser för råvaror införs. Vårt bistånd till ekonomiska utveckling måste inriktas på att skapa förutsättningar för ett ökat ekonomiskt oberoende för dessa gentemot industriländerna. För att uppnå detta krävs att vi i internationella organ bl. a. arbetar för att åstadkomma lättnader i handelsutbytet, tullpreferenser och exportstöd och att vårt bistånd också bidrar till att skapa möj ligheter för att förädla sina egna råvaror. Industriprojekt som helt eller till stor del baseras på import av komponenter från i-länder bör undvikas liksom också satsningar på en industriproduktion med ensidig exportinriktning på i-länderna. Sker de svenska satsningarna efter dessa linjer skapas förutsättningar för att procentuella andel av världshandeln stiger, vilket är av stor betydelse för deras inre utveckling.