mot · FY021284 · 1975-01-01 00:00:00 — av m. fl. om de handikappades situation. Samhället har efter hand utvecklat sina insatser för de handikappade. I socialhuvudtiteln anges som ett mått på dessa insatser dels de statliga utgifter som direkt tar sikte på handikappade - för /76 . dels tilläggspensioneringens utgifter för förtidspensionering, ca . Utöver detta tillkommer utgifter på primär- och sekundärkommunal nivå jämte för enskilda, som stiftelser, organisationer och företag. Om man drar den slutsatsen att den totala, nominella ekonomiska insatsen mer än femfaldigats , torde man komma sanningen nära. Det är oundgängligt att det ekonomiska stödet byggs ut i så hög takt som det över huvud taget är möjligt med hänsyn till andra också högt prioriterade behov. Emellertid står det klart att enbart en finansiell satsning är otillfredsställande. Problemen är så mångfasetterade och ofta så komplicerade att nuvarande regel- och organisationssystem framstår som otillräckligt. En naturlig förklaring är att det över huvud taget inställer sig svårigheter redan då det gäller att definiera det begrepp, handikappad, som används i dessa sammanhang. Inte ens den fortfarande arbetande, tillkallade handikapputredningen, kan anses ha lyckats med en sådan definition. Det är heller inte en enkel uppgift, eftersom begreppet innefattar en mängd olika former av enkelhandikapp, dubbelhandikapp och rnultihandikapp och vidare inte minst av hög levnadsålder betingade handikapp. Alla dessa olika former av handikapp representerar i sin tur en mångfald berättigade krav på sådana åtgärder som så långt möjligt ger samma levnadsbetingelser som de icke handikappade åtnjuter. Oaktat de stora insatser av ekonomisk art som görs i detta sammanhang, måste vi konstatera att vi i dagens samhälle inte lyckats särskilt väl att tillgodose de kraven. En gemensam nämnare kan de behov utgöra som gäller utbildning, bostäder, arbetsmarknad och kommunikationer. Häri inryms en mängd miljöfaktorer. Vidare förutsätter allt detta att möjligheterna att underlätta de handikappades livsföring och arbete genom tekniska hjälpmedel måste ägnas stor och växande uppmärksamhet. På utbildningens område intar integrerings- och kommunikationsfrågorna en särställning. För många handikappade barn är det viktigt att de bereds tillfälle att gå i skolan tillsammans med andra barn. som inte är handikappade. Men det är minst lika viktigt för de senare att lära sig inse att handikapp ändå är en ''normaf' företeelse och ingenting som man måste rygga för eller skrämmas av. Hur väsentlig denna skolintegrering måste vara får man en uppfattning om när man tar del av vuxna handikappades erfarenheter av attityderna de möts av från andra vuxna och kanske främst de attityder som handläggarna inom olika myndigheter avslöjar. En handikappad människa, som är utlämnad mer eller mindre åt sig själv, har en mycket besvärlig förhandlingsposition i konfrontationen med byråkratin och möts emellanåt av oförståelse och nedlåtenhet. De politiskt betingade löften som talar vackert om hur man skall hjälpas åt för att klara de handikappades situation på ett för de senare tillfredsställande sätt förbyts åter i brutala motgångar i vardagslivet. Givetvis skapar detta i sin tur attityder hos de handikappade mot omgivningen, för denna mindre smickrande, men tyvärr inte sällan berättigade. Här vill vi endast teckna en bakgrund till varför samvaron mellan handikappade och icke-handikappade barn är så viktig och varför skolan där har en av sina verkligt stora uppgifter att fylla. Det som gör det svårt att nå fram till en önskvärd integrering är knappast de icke handikappade barnens reaktioner. I högre grad bidrar olämpliga, illa planerade skolbyggnader och i någon mån färdtjänstproblem. De senare är emellertid överkomliga. Ett större problem är det att lärarutbildningen ingalunda förbereder lärarna i önskvärd utsträckning att ta hand om handikappade adepter. Detta ser vi som en svår brist, som måste rättas till, dels genom utvidgad förberedande utbildning, dels genom fortbildning. En sådan utbildning måste ta sikte inte bara på attityder och beteende, utan också vara handfast praktisk, t. ex. när det gäller så alldagliga saker som hur en rullstol skall hanteras, hur man lyfter människor med olika handikapp, hur man leder en synskadad ovs. Det kan verka smått enfaldigt att i detta sammanhang framhålla något så fundamentalt, men understryker det hur illa verkligheten överensstämmer med de högt ställda ambitionerna på ett handikappvänligt samhälle - ett samhälle för alla, som uttrycker det i sin programverksamhet. Då det gäller bostäder för handikappade har inte heller några resultat av generell betydelse nåtts. Således byggs ständigt nya hyresfastigheter, som är klart olämpliga och t. o. m. helt otillgängliga för rörelsehandikappade. Varken byggnormer eller fantasi tycks räcka till. Ett vanligare argument är att pengarna inte gör det, men det kan inte vara annat än till mindre delen sanning och till större delen undanflykt. Det är nämligen besvärligt att ta sig ur vanetänkande även då det gäller att bygga hus. Emellertid finns det möjligheter att tillgodose t. ex. rullstolsbundnas behov av bostäder om man satsar på ett nytänkande inom byggnadssektorn. Begåvade och fantasifulla tekniker har antytt (lera lösningar. Vi vill här antyda en av dem som har sina rötter långt tillbaka, och del är pelarhuset. Det är en byggnad baserad på några mycket grova, stålarmerade pelare, som bär upp hela byggnadskonstruktionen. Mitt under huset, vars undersida således ligger över markplanet, finns väl tilltagna hissdörrar som gott och väl släpper igenom den bredaste rullstol. Hisstrumman resp. trummorna går upp i husets mitt och där på de olika våningarna kan man komma direkt från hissen in i de olika lägenheterna. De tekniska konstruktionerna härför är helt överkomliga. Vidare kan det linnas serviceboxar för varuinlämning till de olika lägenheterna, anordnade analogt med dörrsystemet. Den stora fördelen med detta arrangemang är att en handikappad kan ta sig direkt från sin bilparkeringsplats till sin port, under tak. Givetvis kan olika lösningar av dessa problem erbjudas, och vi är inte ute för att här förorda någon. Vi vill bara slå fast att trots ett betydande utbud av goda idéer har bostadsanpassningen med hänsyn till de handikappade knappast kommit längre än till att man bekymrar sig för dörrarnas bredd. Vi kan för övrigt inte underlåta att nämna en liten detalj som för en rullstolsbunden kan vara ett oöverstigligt problem, nämligen tryckknapparnas placering utanför och i våningshissarna. De sitter med något enstaka berömvärt undantag så att de bekvämt nås av en stående, någorlunda fullvuxen person men med svårighet och ibland inte alls av en sittande. Detta enkla exempel visar hur litet som gjorts i förhållande till det som sägs till förmån för de handikappade när det gäller byggnadssituationen i allmänhet och bostadssituationen i synnerhet. Arbetsmarknaden präglas av segregation med hänsyn till människors fysiska och psykiska förutsättningar. a. finns det kvar ett sådant begrepp som arkivarbete och arkivarbetare, vilket vi ofta kritiserat, inte minst i riksdagsmotioner. Än mer är vi kritiskt inställda mot de villkor som arkivarbete erbjuder. De är långt sämre än på den öppna marknaden och - anser vi - stötande för den enskilda människan. Vi har yrkat att de i arkivarbete sysselsatta skall föras över till vanliga tjänster så fort det är möjligt, och propåer har kommit om detta från regeringshåll . Några förbättringar för de berörda arbetstagarna har dock detta inte lett till i sådan omfattning att det kan anses tillfredsställande. Men också andra former av arbete förekommer vid sidan av den öppna arbetsmarknaden i form av mer eller mindre skyddad sysselsättning. En naturlig strävan måste vara att i stället kunna erbjuda människor med handikapp av olika slag förvärvsarbete i den öppna marknaden när så är möjligt. Och det är med tanke på tekniska hjälpmedels utveckling och arbetsplatsanpassning möjligt långt oftare än man skulle kunna tro. Ett problem som har att göra med attityder i högsta grad är att de handikappade själva upplever det som kränkande att den arbetsplats de erbjuds kanske subventioneras av allmänna medel, trots att det är fråga om ett företag vilket som helst. Vi kan i och för sig förstå den inställningen men anser den olycklig, och den understryker vad vi tidigare avhandlat om vikten av att komma till rätta med på missförstånd och okunnighet grundade attityder mellan handikappade och icke handikappade. Vi kan dock inte finna annat än att samhället måste träda in och stötta näringslivet i syfte att tillgodose de handikappades intressen. vill vi understryka att nä ringslivet även frånsett detta stöd måste göra betydande insatser med detta syfte. Det är ett självklart krav att företagen i detta företagshälsovårdens och den inre miljöns tidevarv tänker på att inte bara förebygga handikapp och sjukdom utan också underlätta arbetet för den som ändå drabbas därav. En ibland försvårande omständighet på arbetsmarknaden är de icke handikappade arbetskamraternas reaktioner och beteende i umgänget med de handikappade. Detta är, som framgått ovan, ett problem som skolan måste ta på sig att förebygga. Emellertid bör givetvis en allmän information ges liksom en intern sådan på arbetsplatserna jämte arbetsplatsutbildning i syfte att komma till rätta med sådana svårigheter. Ett stort problem för handikappade av de flesta kategorier utgör svårigheterna att förflytta sig längre sträckor. Dels krävs personlig assistans, dels ofta speciella fordon och sist, men inte minst, ett oerhört tålamod och en stor själsstyrka hos resenären. skall färdtjänsten svara för en betydande kommunikationsservice för handikappade och gamla. Staten bidrar numera av bruttokostnaderna i enlighet bl. a. med ett av våra tidigare motionsyrkanden. Emellertid ställer färdtjänsten stora ekonomiska krav på kommunerna, som inte sällan har svårt att tillgodose efterfrågan och därför infört regler om begränsningar, som de handikappade givetvis är kritiska mot. Emellertid är det vår förhoppning att den kritik som bl. a. från organisationshåll riktas mot det nya statsanslaget om av bruttokostnaderna till kommunernas färdtjänst skjuter över målet. Somliga anför nämligen att kommunerna skulle utnyttja anslaget till allmän förstärkning av inkomsterna genom att helt sonika höja egenavgifterna för dem som utnyttjar färdtjänst. Andra befarar att kommunerna inte alls är intresserade av att bygga ut färdtjänsten, trots att de tar emot statsbidraget. Vidare menar man att kostnadsnivån för färdtjänsten baseras på för gammalt underlag. Enligt vår mening bör man noggrant följa färdtjänstens utveckling i de olika kommunerna under innevarande år, för att på basis av gjorda erfarenheter rälta till de skevheter som det nya statsbidraget skulle kunna ge anledning till. Oavsett om kommunerna prioriterar färdtjänsten aldrig så högt, kommer den inte inom rimlig tid - om ens någonsin under nuvarande förhållanden - att täcka behovet. Vi vill därför förorda att man söker utnyttja enskilda resurser i sammanhanget. På de flesta orter i landet finns åtskilliga ungdomar som äger och framför bilar. Ofta misslyckas man från kommunalt håll ganska kapitalt att erbjuda bl. a. denna ungdom en meningsfull sysselsättning , inte bara under vardagarna, utan också i samband med veckosluten och helgerna, då märkligt nog fritidsverksamheten - när den bäst behövs - för barn och ungdom ofta är stängd. Den motorburna ungdomen borde till ersatt självkostnad och genom clearing med t. ex. radiokommunikations- och/eller telefonservice kunna ges tillfälle att erbjuda sina tjänster. nyttigt för inte bara de yngre utan kanske framför allt för de äldre att på detta sätt komma i kontakt med varandra. Givetvis förutsätter arrangemanget, för att inte ge dem som utnyttjar tjänsterna intrycket av välgörenhet, att servicen är avgiftsbelagd. Vi anser att man vid det inrikes och internationella flyget på ett utomordentligt förtjänstfullt sätt anstränger sig för att hjälpa handikappade till rätta. Således är det sällan några problem med handräckning och persontransport på flygterminalerna eller mellan bostaden och terminalen alternativt terminalen och destinationsplatsen. Samarbetet mellan personflyget och handikapporganisationerna är av sådan art att det knappast finns utrymme för väsentliga förbättringar. Emellertid finns det definitivt utrymme för ett stort antal förbättringar då det gäller tågtrafiken. Om en rullstolsbunden avser att resa med SJ är det fråga om ett rent äventyr. Vem hjälper till med pålastning av rullstolen, vilket ofta är det stora problemet? Man har som rullstolsbunden inga garantier. Tåget väntar inte. Dessutom går inte rullstolen att få in genom dörren utan stort besvär, om det inte är fråga om vagnar av nyaste modell med breda dörrar. Nästa problem är att rullstolen inte kommer emellan stolsraderna i somliga i och för sig moderna andra klass tågvagnar. Vidare finns inte heller plats att ställa undan en rullstol. Bättre är utrymmet i första klass tågvagnar. Men det blir betydligt dyrare att resa där. Det borde åtminstone för handikappade vara så bestämt, att de fick företa resa i valfri klass med andra klass biljett. Vidare finns inte några möjligheter till egentlig personlig assistans på tågen. Detta är synnerligen otillfredsställande med hänsyn till att de faciliteter som erbjuds, t. ex. toaletter, tvättrum, café och restaurang, på ett tåg är förhållandevis svårtillgängliga även för en icke rörelsehindrad. Därför borde åtminstone de större tåglinjerna ha sina tågsätt bemannade med värdar eller värdinnor med specialuppgift att hjälpa handikappade och andra som har behov därav. borde man ha en utvecklad service på de bemannade stationerna av samma slag som personflyget har till förmån för de handikappade. a. saknas mestadels rullstolar på stationerna och enklare persontransportstolar av den typ som flyget håller sig med. Vidare borde de mer trafikerade järnvägslinjerna hålla sig med särskilda servicevagnar i vilka handikappade skulle kunna boka plats. En platsbokning skulle innebära hämtning, transport till järnvägsstationen, hjälp på tågresan, transport till destinationsorten från tillämplig station, allt efter önskemål framförda i samband med bokningen. Givetvis finns en mängd berättigade önskemål från de handikappades och deras organisationers sida då det gäller persontransportsektorn. Inte minst gäller det tillgängligheten till buss-, tunnelbane- och järnvägsstationer liksom de nackdelar som är förenade med det oerhörda tempo och den avsaknad av hänsyn till dem som har rörelsesvårigheter som dessa persontransportgrenar präglas av. Det skulle emellertid föra för långt att gå in på ytterligare detaljer i detta sammanhang. Såväl den yttre som den inre miljön erbjuder svåra problem för den handikappade. Bostadsproblemet har något berörts. Liknande svårigheter uppstår för handikappade i samband med besök på institutioner dit allmänheten har tillträde, såsom teatrar, biografer, konsertlokaler eller poststationer och banklokaler. Tillgänglighet och handräckning saknas, liksom utrustning. Det är inte ovanligt att en teater endast har två rullstolar och plats för dessa endast i salongen. Ytterligare en märklig omständighet är att ett till synes litet problem som för många handikappade är ett av de största inte har lösts, nämligen de höga trottoarkanterna i städerna. Veterligt har en svensk stad kommit till rätta med detta, nämligen . I de flesta andra städer tycks trottoarkanterna i stället växa . Vi anser att sådana statsbidragsbestämmelser borde utarbetas att de medförde att bidrag till gatubyggnation inte utgick om inte dessa problem inom rimlig tid löstes. Vi vill också påpeka att de synskadade har problem som kommunerna ofta inte i tillräcklig utsträckning tar hänsyn till, nämligen de ofta förrädiska hinder som blockerar trottoarer och andra för allmänheten avsedda passager. Även i det fallet borde tvingande normer införas, och i det fall sådana föreligger, borde efterlevnaden kontrolleras bättre. Sammanfattningsvis vill vi hävda att de flesta av alla de problem som vi i denna motion tangerat ännu inte tycks vara nära sin lösning. Tyvärr torde samma sak gälla mycket av det vi inte berört, t. ex. de psykiskt handikappade. Men allt tyder på att hanteringen av dessa frågor i utredningar och hos myndigheter och förvaltningar inte ger önskvärda resultat inom rimlig tid. Möjligen skulle det vara befogat med en förstärkning härvidlag. Somliga har t. o. m. lanserat tanken på ett särskilt departement för handikappfrågor. Vi vill emellertid inte nu föreslå något sådant. Däremot anser vi att frågor av den art vi här aktualiserat bör tas upp till prövning i lämpligt utredningssammanhang skyndsamt och målmedvetet. Med stöd av vad som anförts hemställs 1. att hos regeringen begär att handikapputredningen får i uppdrag att skyndsamt framlägga förslag till förbättring av de handikappades ställning i utbildnings-, bostads-, arbetsmarknads- och kommunikationshänseende i enlighet med vad i motionen anförts, 2. att hos regeringen begär att handikapputredningen får i uppdrag att utarbeta förslag till statsbidrags- och bygg nadsnormersom kan bidra till att yttre och inre miljöer-särskilt i offentliga institutioner - görs mer handikappvänliga. . NISSER (m) HANS NYHAGE (m) GOTAB 75 8767 S 19751