mot · FY02337 · 1975-01-22 00:00:00 — Vidare är det fullt klart att även med den största möjliga utbyggnad av den offentliga öppna vården som den snabba tillväxten av antalet läkare medger kommer brist på öppenvård att föreligga . Det innebär att den privata vård som bedrivs av huvudmannaanställda läkare även i fortsättningen är en samhällsnödvändighet. När vården fördyras genom att patienterna måste betala hela kostnaden utan försäkringsbidrag innebär det stort men för den vårdsökande allmänheten. Konsekvenserna blir att köerna till den offentliga vården blir ännu längre än de nu är och att endast de patienter som har god ekonomi kan förkorta sin väntetid genom att köpa sig den privata vård som offentliganställda läkare kan erbjuda. Detta strider uppenbart mot alla de intentioner som ligger bakom ett enhetstaxesystem. Det strider också, som antytts, mot intentionerna bakom den allmänna försäkringen. På samma sätt strider det mot alla strävanden att tillfredsställa de vårdsökandes efterfrågan på snabb och kvalitativt god vård. Misstanken att vissa patienter skulle tillvinna sig oberhörig förtur till den offentliga vården genom att söka sjukhusläkare privat kan naturligtvis uppstå även om den säkerligen oftast är obefogad. När sådana misstankar uppstår, bör kontrollen utövas på annat sätt. Denna kontroll skulle avsevärt underlättas, om de ifrågavarande patienterna omfattas av taxesystemets försäkringsskydd. har med rätta hävdat att den insyn i huvudmannaanställda läkares privatpraktik, som kan synas det offentliga erforderlig, bäst kan åstadkommas, om sådana läkare kan anslutas till systemet. har vidare i flera sammanhang garanterat sin medverkan för att komma till rätta med eventeullt missbruk. Det finns ytterligare skäl mot särbehandling av offentliganställda läkare med privatpraktik. Ett är att den allmänna strävan mot decentraliserad öp penvård bör innebära att det blir möjligt för patienterna att till låg avgift vända sig till t. ex. sin hus- eller kvartersläkare för konsultationer. Många av dem som söker öppen läkarvård har f. ö. sådana förvärvsarbeten att de knappast har tid att besöka läkare. Många av dessa patienter är hänvisade till att göra besöken under kvällstid i den förort eller landsortskommun där de har sina hem. Ofta är de enda privatpraktiker som där finns att tillgå - i all synnerhet , i anslutning till eller - fritidspraktiker, som under gängse arbetstid är verksamma inom den offentliga sjukvården. Ett annat skäl är att det måste ställa sig dyrare för samhället att huvudmännen engagerar sina anställda läkare på övertid, eftersom ett sådant arrangemang bl. a. innebär att annan av huvudmännen anställd personal, t. ex. sjuksköterskor, måste biträda på övertid. Eftersom det nya systemet för försäkringsersättning i samband med privatläkarbesök har tillämpats endast , har man inte kunnat dra några bestämda slutsatser om hur många av de tidigare verksamma fritidspraktikerna som upphört med sin praktik utan att erbjuda sina övertidstjänster till sina respektive huvudmän och hur många som fortsatt med privat verksamhet trots att de uteslutits från försäkringen. Trots Landstingsförbundets rekommendationer i annan riktning har somliga landsting generellt avböjt erbjudna övertidstjänster. Andra åter har gjort individuella prövningar, medan några helt onyanserat följt de centrala rekommendationerna och förutsättningslöst tackat ja till samtliga erbjudanden. Konsekvenserna är emellertid fullt skönjbara. Utbudet av öppen läkarvård kommer inte med givna resurser att kunna hållas på samma höga nivå som fallet skulle vara om fritidspraktikerna fritt finge ansluta sig till den allmänna försäkringen. De privatläkare som hindras men ändå fortsätter måste, trots en lovvärd vårdinsats,tvingas konstatera att deras patienter oförskyllt berövas den återbäring som rätteligen borde tillkomma dem från den allmänna försäkringen. Den vårdsökande allmänheten blir således mest lidande av att fritidspraktikerna satts i en särställning. Med stöd av det anförda hemställs 1. hos regeringen anhåller om förslag beträffande enhetlig återbäring om för alla tandvårdsarbeten med ett särskilt högkostnadsskydd för mycket dyrbara åtgärder, i enlighet med vad som anförts i motionen, 2. uttalar att de inskränkningar i tandläkarnas etableringsrätt som råder upphävs så snart nuvarande krisläge inom tandvården övervunnits, 3. hos regeringen begär att ändringen av § 11 i Kungl. Maj:ts kungörelse om ändring i tandvårdstaxan (1974:626) upphävs, 4. uttalar att fortlöpande, systematiska tidsstudier av tandläkarnas vårdarbete av det slag som inletts icke måtte förekomma, 5. beslutar att även barn och ungdom, som är berättigade till avgiftsfri behandling inom folktandvården, också skall tillhöra tandvårdsförsäkringen, 6. uttalar att den allmänna försäkringens tandvårdstaxa bör fastställas genom förhandlingar med tandläkarnas och tandteknikernas fackliga organisationer, 7. uttalar att blankettrutiner och andra administrativa pålagor i samband med all försäkringsreglerad vård måste nedbringas till det absolut nödvändigaste i syfte att skapa större utrymme för verkligt vårdarbete, 8. uttalar att offentliganställd läkare som önskar bedriva privatpraktik på sin fritid skall tillerkännas samma rätt att ansluta sig till den allmänna försäkringen som den som tillkommer icke offentliganställd privatpraktiker. () () () () () PER () () G. () GOTAB 75 8566 S 1975