mot · FY021165 · 1975-01-24 00:00:00 — av herrar i och om ökat stöd till befrielserörelser i södra . Svensk opinion har starkt reagerat mot rasförtryck och kolonialism i södra . En solidaritetsverksamhet har bedrivits i hela landet. Frivilliga organisationer, och då framför allt ungdomsorganisationer av olika slag, har här gjort stora insatser. Även kyrkor, fackliga organisationer och konsumentkooperationen har vid skilda tillfällen bidragit till solidaritetsarbetets framgångar. De särskilda solidaritetsgrupper som ägnat sig särskilt åt förhållandena i södra förtjänar inte minst att uppmärksammas. Det har varit naturligt att officiellt bistått befrielserörelserna i södra , vilket också skett sedan stöd inleddes till FREL1MO. Därefter har även PA1GC i erhållit ett omfattande stöd. Stöd har dessutom börjat utgå till ytterligare befrielserörelser i området. Hur värdefullt och riktigt detta stöd till befrielserörelserna i södra varit framstår klart , efter det att det framgångsrika befrielsekriget i de portugisiska kolonierna drivit fram en omfattande samhällsomvälvning i demokratisk riktning i det krigströtta . En snabb utvecklingsprocess mot nationellt oberoende har följt för såväl , som . Det hittillsvarande stödet till befrielserörelserna i och ger ett fortsatt ansvar för utvecklingen i dessa nu fria stater, vilka båda kommer att fä brottas med stora ekonomiska och sociala utvecklingsproblem. Ett fortsatt bistånd inom ramen för det bilaterala svenska utvecklingsbiståndet är därför viktigt. De uppenbara riskerna för att frigörelsen i kan komma att saboteras av koloniala och rasistiska krafter gör dock en svensk beredskap för fortsatt stöd till befrielserörelserna nödvändig. Mombasa-överenskom melsén mellan MPLA, UNITA och FNLA visar återigen på det orimliga i att ge stöd enbart till en av rörelserna. Då frigörelseprocessen i de portugisiska kolonierna kan förväntas bli genomförd relativt snart, vänds intresset för befrielsekampen i södra till , och . Ett väsentligt ökat svenskt stöd till befrielserörelser och -organisationer i detta område framstår därför som väsentligt. Utvecklingen i dessa länder där rasåtskillnadspolitiken satts i konsekvent system har avgörande betydelse inte bara för många miljoner förtryckta och utsugna afrikaner utan också för de fria afrikanska staternas i området möjligheter till en fredlig utveckling mot nationellt oberoende, social rättvisa och framsteg. Detta gäller inte minst de nyblivna fria staterna och . I har den olagliga utbrytarregimen under ledning nu suttit . Stora delar av det sydafrikanska apartheidsystemet har överförts till . Bantustanpolitiken har påbörjats med omfattande tvångsomflyttningar av den afrikanska befolkningen. Det inhemska afrikanska motståndet har vuxit sig starkt . Befrielserörelserna och har ökat sin aktivitet väsentligt, och ZANUgerillan har tillfogat regeringstrupperna och de till inkallade sydafrikanska polistrupperna svåra motgångar. Den fortfarande icke olagliga ANC-rörelsen har uträttat ett storartat arbete för att mobilisera den afrikanska civilbefolkningen i till ett omfattande motstånd. Mot denna bakgrund skall man se de förhandlingar som inleddes i huvudstad för att komma till rätta med framtid. Den sydafrikanska premiärministern har inför det allt starkare internationella trycket, t. ex. i FN, mot just känt sig pressad att för att uppnå ett temporärt lugnare läge offra det vita och tvinga det av helt beroende till en uppgörelse med afrikanerna. Ingenting talar emellertid för någon enkel eller snabb lösning i . Därför är ett fortsatt och utökat stöd till befrielseorganisationerna där viktigt. Även i det av styrda kan en viss förändring kanske vara att vänta. Motståndsarbetet främst från SWAPO:s sida har varit framgångsrikt särskilt i det nordliga Ovamboland. Det internationella trycket på att gå med på ett frigörande är också här stort. FN har här tagit på sig ett särskilt ansvar med sin särskilda Namibia-kommissarie, fredspristagaren . förefaller inte berett att acceptera en lösning som skulle innebära förlorad kontroll över och dess omfattande naturrikedomar. Inte minst 1974 har medfört omfattande aktioner och repressalieåtgärder i massiv omfattning mot namibiernas självständighetskamp och SWAPO i synnerhet. Förtrycket får närmast sägas ha ökat. söker en lösning som innebär en uppspaltning av i ett flertal små områden, vilka var för sig knappast skulle vara livskraftiga och därför även helt beroende och kontrollerade av . förefaller det endast att finnas en organisation av mer betydande karaktär i nämligen SWAPO. Denna organisation bör därför erhålla det utökade stöd till befrielsekampen i som bör utgå. I inget land i förefaller befrielsen så fjärran som i rasförtryckets hemland - . Den sydafrikanska regeringens accepterande av de nya, fria staterna i de forna portugisiska kolonierna liksom eventuella lösningar i någon form av frågorna i och kan endast ses som ett försök att erhålla det, åtminstone tillfälliga, andrum den sydafrikanska minoritetsdiktaturen behöver för att stärka sitt grepp om landet. Ingenting tyder på någon avgörande förändring i det sydafrikanska samhällssystemet. Bantustanpolitiken genomförs konsekvent, och alla former av opposition slås ned lika brutalt som . Premimärminister tvekar inte om den vita överhöghetens fortbestånd. Även synbarliga reträtter sker endast som inslag i en taktik för att stärka greppet på . Motståndet i har dock ökat . Framfor allt de mångå strejkerna av afrikanska arbetare har varit framgångsrika, men också olika aktioner på universiteten har blivit uppmärksammade. Det torde vara helt klart att rasförtryckets upphörande i södra står och faller med utvecklingen i . Därför måste ett konsekvent svenskt arbete mot rasförtryck resultera i ett väsentligt ökat stöd till kampen just i . ANC förefaller vara den enda befrielseorganisationen av betydande format. De omfattande fackliga aktionerna och de framgångar dessa haft motiverar emellertid att även ett stöd till afrikanernas egen fackliga verksamhet överväges. Ett arbete på olika områden är nödvändigt för att kampen mot rasförtrycket skall bära frukt. Med hänvisning till det anförda hemställs att beslutar ge regeringen i uppdrag att ta upp förhandlingar med befrielserörelserna i , och om långtidsavtal som säkerställer ett snabbt växande svensk bistånd. () PER () 75 8748 S Slockholm 1975