mot · FZ0267 · 1975-11-13 00:00:00 — Motion 1975/76: 67 av och i med anledning av propositionen 1975/76:34 med förslag till marknadsföringslag, m. m. Vid skilda tillfällen har i föreslagit obligatorisk varudeklaration (t. ex. 1971:80 och 1972:153), särskild lag om produktsäkerhet (t. ex. 1973:343) samt regler för mer informativ reklam (1972:1586). Syftet med dessa förslag har varit att ge konsumenterna mer saklig och lättillgänglig information som underlag för deras beslut. Utgångspunkten har därvid varit att det är konsumenterna själva som skall bestämma vad de vill köpa av varor och tjänster och hur de vill disponera sina ekonomiska resurser för olika ändamål. Det är bra att nu förelagts ett förslag som i huvudsak tillgodoser krav. Vi kan därför ansluta oss till det framlagda lagförslaget och dess tekniska utformning med vissa justeringar och kompletteringar. De föreslagna reglerna om informationsplikt och produktsäkerhet ger den nödvändiga lagliga grunden för ett varudeklarationssystem. Det är en fördel att de föreslagna bestämmelserna har en vidare räckvidd än enbart varudeklaration i traditionell mening. De löser dock inte alla problem rörande varudeklarationer. Tvärtom är informationsplikten avsedd att användas undantagsvis. Huvuddelen av varudeklarationerna måste därför även vara frivilliga men enhetligt utformade på ett sätt som godkänts av . Sedan varudeklarationsnämnden upplöstes vid utgången av 1972 har det rått betydande osäkerhet beträffande efter vilka huvudlinjer varudeklarationsarbetet skall bedrivas och vilka principer som skall gälla för utformningen av varudeklarationer. Detta har bidragit till att varudeklarationerna minskat i omfattning, vilket varit till nackdel för konsumenterna. Det tidigare och i viss utsträckning kvarvarande systemet med varudeklarationer har kritiserats i olika avseenden. Kritiken har, som tidigare framhållit, delvis varit berättigad. Deklarationerna har ibland varit för tekniska, för litet funktionsanpassade etc. Det hindrar inte att det finns värden att ta till vara i det tidigare varudeklarationssystemet. Det är, som betonats i så gott som alla tidigare konsumentpolitiska sammanhang, angeläget att varudeklarationsverksamheten utvecklas och byggs ut. Därvid gäller det att finna former som ger konsumenterna verklig vägledning vid deras val av olika produkter och produktkvaliteter. Praktiska skäl och resursskäl talar för att det är nödvändigt att finna former som gör det möjligt att ta till vara den sakkunskap som finns inom berörda företag och andra organ. uppgifter blir då till stor del av samordnande och kontrollerande natur. Den oklarhet som präglat varudeklarationsområdet har lett till att några helhetslösningar inte kunnat genomföras. arbete på området har inte fått en bestämd inriktning, och det material som utarbetats inom verket har varit av skiftande karaktär. har det tolkats som tecken på bristande intresse för varudeklarationer. Huvudansvaret för den oklarhet som gällt i fråga om varudeklarationer åvilar dock inte utan regeringen, som varit senfärdig när det gällt att dra upp klargörande riktlinjer. Det bör också framhållas att en del av det material , särskilt , utarbetat på området haft en mer positiv utformning, där man sökt finna konstruktiva vägar för att utveckla varudeklarationsarbetet. Det är enligt vår mening viktigt att varudeklarationsarbetet inte upphör. Det är därför önskvärt att regeringen skyndsamt drar upp riktlinjer för vilka principer som bör gälla för arbetet i fortsättningen. Utöver bättre möjligheter att tillgodose konsumenternas informationsbehov öppnar den föreslagna marknadsföringslagen vissa möjligheter att förbjuda saluförande och uthyrning av varor. I en marknadsekonomi är det i sista hand konsumenterna som avgör om en vara skall finnas på marknaden eller inte. Förbud mot vissa varor bör därför förekomma endast undantagsvis och då synnerligen starka skäl föreligger. Sådana skäl kan vara att en produkt medför risk för skada på person eller egendom vid normal användning. Möjligheten att förbjuda en vara föreslås i propositionen gälla inte enbart farliga produkter utan också varor som är uppenbart otjänliga för sitt huvudsakliga ändamål. Mot bakgrund av inträffade fall kan det inte uteslutas att det dyker upp varor på marknaden som är så uppenbart otjänliga för sitt huvudsakliga ändamål, att det inte räcker att ingripa mot marknadsföringen, utan att åtgärder måste vidtas mot själva saluförandet. Möjligheten till sådana ingripanden måste emellertid kringgärdas av starka restriktioner, så att de endast kommer att användas undantagsvis. För det första bör omständigheterna vid marknadsföringen vara sådana att det föreligger ett element av vilseledande, som inte är möjligt att beivra med hjälp av lagbestämmelserna angående otillbörlig marknadsföring. För det andra måste otjänligheten vara otvetydigt belagd. Det har i samband med lagen om otillbörlig marknadsföring förekommit fall då en vara inledningsvis inte ansetts motsvara utfästelserna i reklamen. Fortsatta test och provningar har dock visat att dessa slutsatser varit förhastade och att det inte funnits skäl för ingripande. Sådant får naturligtvis inte inträffa. Därför måste varje förbud bygga på noggranna och otvetydiga provningsresultat, helst från flera oberoende instanser. Enbart konsumenterfarenheter bör inte räcka som grund för ett förbud. Den nuvarande lagen om otillbörlig marknadsföring innehåller regler om s. k. sekundär talerätt. Om KO beslutar att inte föra ett ärende vidare till får sammanslutning av konsumenter och löntagare eller näringsidkare föra ärendet till domstolen. Denna möjlighet har visat sig vara värdefull. Det har förekommit fall då KO inte velat fullfölja ett ärende men då berörda näringsidkare tack vare talerätten kunnat göra det. Resultatet har i flera fall blivit att motparten fällts med hänvisning till att förfarandet bedömts som vilseledande mot konsument. Enligt det nu föreliggande förslaget skall den sekundära talerätten för näringsidkare bibehållas endast beträffande otillbörlig marknadsföring. I övriga fall, dvs. när det gäller bestämmelserna om information och produktsäkerhet, skall den bara tillkomma sammanslutning av konsumenter eller löntagare. Denna skillnad är både inkonsekvent och omotiverad. De skäl som motiverat att berörda näringsidkare har rätt att få ett ärende prövat i även om KO inte vill fullfölja gäller också i fråga om informationsplikt och produktsäkerhet. KO har i vissa fall haft en benägenhet att nedvärdera betydelsen från konsumentsynpunkt av ärenden som uppfattats som främst rörande förhållanden mellan konkurrenter. Som antytts har det förekommit fall där domstolen haft en annan mening än KO just med hänvisning till konsumentintresset. Otillbörliga inslag i konkurrensen drabbar ytterst konsumenterna. Detta gäller i samma mån oavsett om det är fråga om otillbörlig eller utebliven information eller om det är fråga om bristande produktsäkerhet. Under remissbehandlingen av de utredningsförslag som propositionen bygger på var gränsdragningen mellan och konsumentombudsmannen något av en huvudfråga. Med den föreslagna sammanslagningen av de båda myndigheterna undanröjs detta problem. Det är en stor fördel. 1 propositionen redovisas dock inte några närmare riktlinjer för den nya organisationen. På en punkt bör dock ge en klar anvisning för framtiden, nämligen hur KO-funktionen inom det utvidgade bör organiseras. Enligt vår mening talar starka skäl för att man bör ha ett särskilt organ inom verket som benämns med uppgift att biträda chefen för i hans egenskap av KO vid talan inför . Under den korta tid som fungerat har det lyckats göra sig känt hos allmänheten och skaffat sig en klar profil. Det skulle därför vara av stort värde att allmänheten även har möjlighet att vända sig till en särskild institution som lämpligen kan kallas . Det andra skälet för den föreslagna lösningen är rättssäkerhetsskäl. Flertalet av de frågor som regleras i marknadsföringslagen kommer att lösas genom förhandlingar mellan verket och näringsidkare. I en del fall då en förhandlingslösning inte kan uppnås kommer KO att föra saken inför . Enligt vår mening är det då viktigt att de som för förhandlingar eller tar ställning till eventuell talan inte är samma personer. Det normala förfarandet bör i stället vara att de som fört förhandlingar för räkning, vilka visat sig resultatlösa, därefter överlämnar materialet till KO-funktionen, som får ta ställning till om saken 1975/76: 67 skall dras inför . Därutöver skall naturligtvis KO-funktionen övervaka att marknadsföringslagen följs. Vid tillkomst fick detta en styrelse på nio ledamöter. 1 en reservation till näringsutskottets betänkande på den här punkten framhöll företrädare för bl. a. att representanter för konsumenterna bör ha en klar majoritet i verkets styrelse. "är det, såsom bl. a. konsumentutredningens majoritet framhållit, önskvärt att styrelsen får en allsidig sammansättning. Det är värdefullt för dess arbete - och därmed för konsumentverksamheten i stort - om sakkunskap från näringslivets tillverknings- och handelsled finns företrädd i styrelsen. Från denna utgångspunkt förordade reservanterna en styrelse på elva ledamöter. De skäl som anfördes 1972 för en allsidig och större styrelse tycker vi alltjämt är tungt vägande, och med vidgningen av uppgifter framstår en ökning av antalet ledamöter i styrelsen som än mer motiverad. Vi föreslår därför att antalet ledamöter utökas med två till totalt elva. En av de tillkommande ledamöterna bör företräda handelns intressen. En särskild organisationskommitté kommer att lägga fram förslag om den närmare uppbyggnaden av det nya . Vi förutsätter att denna kommitté också kommer att få möjlighet att utarbeta närmare instruktioner och administrativa regler för verket. Som en del av detta arbete bör kommittén närmare överväga vissa erfarenheter från tillämpningen av lagen om otillbörlig marknadsföring. I ett par fall har det inträffat att produkter slagits ut från marknaden eller förlorat marknadsandelar enbart till följd av att produkten anmälts för KO eller att någon instans som KO anlitat ifrågasatt produktens funktionsduglighet trots att KO senare avvisat anmälan eller inte funnit grund för åtgärder. Vi anser att det är viktigt att man undviker sådana icke avsedda och negativa effekter av lagen, eftersom dessa kan drabba produkter som i och för sig är av intresse från konsumentsynpunkt. bör få i uppdrag att överväga frågan och vilka förebyggande åtgärder som kan vidtas. Grundvalen bör dock vara att offentlighetsprincipen skall gälla även i fortsättningen. Med stöd av det anförda hemställer vi 1. uttalar att varudeklarationsarbetet bör fortsätta och begär att regeringen utfärdar närmare riktlinjer för det, 2. ger till känna vad som anförts i motionen om förbud mot produkter som är otjänliga för sitt huvudsakliga syfte, 3. beslutar att 10 § marknadsföringslagen skall ha följande lydelse: Fråga om av sammanslutning av konsumenter eller löntagare eller av näringsidkare av näringsidkare, 4. beslutar att en särskild KO-funktion skall organiseras inom , 1975/76: 67 5. beslutar att antalet ledamöter i styrelse utökas till elva, 6. begär att organisationskommittén får i uppdrag att överväga hur icke avsedda verkningar av marknadsföringslagen skall kunna undvikas. /ENKEL (fp) ()