mot · FY021927 · 1975-04-01 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1975:20 om den statliga kulturpolitiken 2. Utöver vad som tas upp i propositionen föreslår vi en rad insatser för ett rikt och varierat kulturliv: O Nyutkommen svensk skönlitteratur bör ges ett generellt stöd. För det ändamålet bör anvisa 5 milj. kr. O Även för översättningar av utländsk skönlitteratur bör det finnas en generell stödköpsordning. Förslag om hur den skall utformas bör läggas fram för . O Frågan om biblioteksersättning till förlagen bör utredas vidare. O bör uttala sig för långsiktiga utbyggnadsprogram för verksamheten med bokbussar resp. utlåning på arbetsplatserna. Anslaget till bokbussverksamheten bör vara . högre än vad regeringen föreslagit. O En särskild bibliotekskungörelse bör utfärdas, vari bl. a. principen om avgiftsfria boklån fastslås. O Ett brett program för insatser för de läshandikappade bör genomföras. O bör även i fortsättningen ges ett särskilt anslag för stöd till produktion av svensk långfilm. O Den fria kortfilmen bör ges ett särskilt anslag. Förslag om det bör läggas fram för . 0 För försöksverksamhet med visning av kvalitetsfilmer enligt ett system med visningsgarantier bör anslå 1,5 milj. kr. Det var bra att regeringen presenterade ett förslag till riktlinjer och handlingsprogram för den statliga kulturpolitiken (prop. Den skulle markera att utredningarnas tid var förbi och att det var dags för konkreta insatser för att trygga ett rikt och mångfasetterat kulturliv. Tyvärr innebär propositionen att förväntningarna på denna punkt sveks. En rad mål ställdes upp för de statliga kulturinsatserna - mål kring vilka det rådde stor enighet vid riksdagsbehandlingen -, men de ekonomiska åtagandena för att ge liv och mening åt dem var starkt begränsade. "Det är svårt att se hur de på något avgörande sätt skall kunna förändra det kulturpolitiska klimatet och öka medborgarnas möjligheter att medverka i kulturella aktiviteter eller ta del av det kulturella utbudet, framhöll i en motion (1974:1709) med anledning av propositionen. För att förverkliga de uppställda målen fordras under de återstående åren av treårsperioden insatser av annan storleksordning än de som föreslås. Vi är för vår del beredda att medverka till att en snabb höjning av anslagen för kulturella ändamål kommer till stånd. Denna utfästelse står fast. För dem som hoppats att de blygsamma insatserna skulle uppvägas av desto större är årets proposition en ny besvikelse. Den tar upp tre centrala områden i kulturdebatten : litteraturen, filmen och invandrarna - områden som alla varit föremål för omfattande och långvarigt utredningsarbete. Det finns således ett väl genomarbetat material att bygga eventuella förslag på. Men de insatser som föreslås är av samma blygsamma format som . Av de stora utredningarna om litteraturen resp. filmen har väsentliga delar lämnats obeaktade eller slussats vidare till nya utredningar. För litteraturutredningen (L 68) var ett av huvudmålen att skapa bättre möjligheter för jler människor att läsa god litteratur. För att kunna uppnå det fordras att sådan litteratur görs tillgänglig dels genom att utgivningen har tillräcklig bredd, dels genom att allmänheten har möjlighet att enkelt - via lån eller köp - få tag i bra böcker. Från båda dessa synpunkter finns stora brister på litteraturområdet. Utgivningen av kvalificerad skönlitteratur har stagnerat och t. o. m. minskat . Det är framför allt vissa kategorier som drabbats: översättningar av utländsk prosa, debutantutgivningen, lyriken etc. har den s. k. massmarknadslitteraturen kraftigt stärkt sin ställning. 1 vad gäller spridningen av böcker finns det dels avsevärda skillnader i biblioteksverksamhet mellan olika kommuner, dels en koncentration av de fullsorterade boklådorna till större och medelstora städer. Vi delar därför litteraturutredningens uppfattning, att det allmänna bör skapa förutsättningar för en mångsidig utgivning och god spridning även av sådan litteratur som ej är direkt lönsam. En statlig kulturpolitik kan emellertid inte bara ta sikte på att ge redan intresserade läsare bättre tillgång till böcker. Dess syfte måste också vara att bredda läsintresset. Enligt L 68:s undersökningar har nästan hälften av svenska folket (40 96) inte läst en bok . Till en del återspeglar det säkert att andra medier ersatt boken som förmedlare av information och som opinionsbildare. Men bakom ligger också ovana vid och kanske överdriven respekt för god litteratur. På den punkten har skolan en viktig roll att fylla. Den måste skapa en vana hos eleverna att umgås med böcker och stimulera dem att utveckla sin uttrycksförmåga. inom vuxenutbildningen och genom folkrörelserna finns goda möjligheter att verka för ett brett litteraturintresse. Sammanfattningsvis delar vi den grundläggande syn som litteraturutredningen givit uttryck för: Kulturpolitiken inom litteraturens område skall ge fler människor möjligheter och impulser att läsa bra böcker, medverka till att trygga yttrandefriheten, bidra till ökade yttrandemöjligheter och på så sätt möjliggöra konstnärlig och kulturell förnyelse, ta till vara och levandegöra äldre tiders och andra länders litteratur och därigenom trygga den svenska litteraturens fortsatta utveckling. Vi ansluter oss också till de uppfattningar som ledamoten framfört i sin reservation till utredningens förslag. Den mest uppenbara bristen i litteraturavsnittet i propositionen gäller stödet till utgivningen av ny svensk skönlitteratur. För litteraturutredningen var det en huvudfråga, och dess förslag på den punkten - en generell stödköpsordning - utgjorde själva grunden för en statlig litteraturpolitik. På den skulle man sedan bygga vidare med stöd tili andra former av angelägen litteratur: klassiker, översättningar av utländsk skönlitteratur, barn- och ungdomslitteratur etc. Ett statligt stöd även till dessa kategorier såg utredningen - med rätta - som nödvändigt. Men viljan till insatser för andra typer av böcker fick inte skymma för utredningen, att ett huvudmål var att ge läsarna tillgång till ett brett utbud av ny svensk skönlitteratur. Mot utredningens ambitioner i det avseendet är dock propositionen ett rejält grundskott. Den raserar därmed också hela den noga övervägda modell för en bred litteratursatsning som litteraturutredningen lågt fram. Av den generella stödköpsordningen - den sammanhållande länken i utredningsförslaget - återstår bara ett selektivt efterhandsstöd till ett 50-tal titlar . Ett stöd av denna begränsade omfattning och med den föreslagna konstruktionen kommer inte att förändra situationen för den svenska litteraturutgivningen och inte stimulera förlagen att ge fler författare chansen att nå en bredare publik. Det är allvarligt. En aktiv och levande svensk litteratur som ger utrymme för många människor att komma till tals och som speglar människors upplevelser och tankar är en omistlig del av vår tillvaro. Den skapar rika skönhetsupplevelser och ökar skärpan i blicken på världen omkring oss. Utan en sådan litteratur går väsentliga värden förlorade, och samhällsdebatten mister mycket av sin vitalitet. Detta var litteraturutredningen medveten om, och därför ville den bryta de senaste årens utveckling mot en minskad litteraturutgivning över huvud taget, färre debutanter, satsning på etablerade namn, nedgång i antalet översättningar, kraftigt reducerad lyrikutgivning etc. Till det säger nu regeringen i huvudsak nej. Det intrycket ändras inte av att propositionen på ett par punkter följer utredningen. När man förkastar den avgörande punkten i förslaget - ett generellt stöd till utgivningen av ny svensk skönlitteratur - är det inte längre fråga om en samlad litteraturreform utan endast om punktinsatser på vissa områden. Det allvarliga med propositionen är emellertid inte bara att i den föreslås ett litteraturstöd som genom sin ringa omfattning är i det närmaste meningslöst. På grund av sin konstruktion - ett selektivt efterhandsstöd till ett fåtal titlar - är det dessutom ett farligt förslag. Det rymmer faror både för yttrandefriheten och för den konstnärliga friheten att pröva nya vägar. Och förslaget blir inte mindre farligt för att samma stödmodell används på andra områden. Det är precis tvärtom. Ju mer av statliga bidrag som fördelas genom ett urvalsförfarande, där varje objekt skall granskas och godkännas av en liten grupp människor - ofta med starka bindningar sinsemellan desto större blir riskerna. Särskilt betänkliga är selektiva stödformer på områden som direkt berör yttrande- och tryckfriheten. Det var mot den bakgrunden som litteraturutredningen ansåg det väsentligt att skapa så automatiskt verkande regler som möjligt för litteraturstödet. Därigenom undviks riskerna för en otillbörlig styrning, menade man. Av allt att döma delade utbildningsministern denna uppfattning . Det framgår t. ex. av hans anförande på , där det bl. a. heter att selektiva stödformer medför "risk för betänklig styrning och i sista hand censur. Generella stödformer medför inte denna risk . Vi förutsätter därför att departementschefen inte valt ett selektivt stöd även till den svenska skönlitteraturen för att han vill kunna styra den litterära produktionen eller för att - bildlikt talat - kunna sätta tumskruvar på författarna. Förklaringen är säkert i stället att regeringen inte är beredd att satsa de medel som krävs för en generellt verkande stöd köpsord ning enligt litteraturutredningens modell. Men - och det är det allvarliga - man har valt en billigare väg med ett starkt begränsat urvalsstöd trots att man är medveten om vilka risker som det medför. Med regeringens utformning kan den viktigaste biten av litteraturstödet både användas av irriterade makthavare för att reellt tysta besvärliga kritiker och hämma den konstnärliga och kulturella utvecklingen. Att inte regeringen ser det som en nackdel framgår klart av andra aktuella regeringsförslag, t. ex. slopande av upphovsrätten för författare och konstnärer samt skärpt tystnadsplikt för offentligt anställda. 1 debatten kring litteraturutredningen och kulturpropositionen har hävdats att man inte bör överdriva skillnaderna mellan ett generellt och ett selektivt stöd, eftersom gränserna mellan dem är flytande. Det är riktigt att de flesta former för statligt litteraturstöd måste rymma något mått av selektivitet. Det finns t. ex. ingen anledning att ge stöd åt den mest påtagliga skräplitteraturen. Därför måste det finnas urvalsmekanismer som rensar bort sådana böcker som inte bör komma i fråga. Det är dock nödvändigt att urvalet så långt möjligt sker i former som eliminerar riskerna för central styrning och godtycke. Vad debatten handlat om är emellertid inte detta - av alla - accepterade förhållande. Den gäller i stället hur stödet skall fördelas till de böcker som uppfyller grundläggande kvalitetskrav. På den punkten finns det en viktig skillnad mellan selektiva och generella stödformer. I det förra fallet fördelas stödet med hjälp av en jury som bedömer bok för bok, och i det senare fallet sker det enligt automatiskt verkande regler. Det ligger i sakens natur att utrymmet för godtycke och styrning är avsevärt mindre med den senare metoden. Faran med en fördelning enligt selektiva principer blir särskilt påtaglig när stödet gäller så få titlar som angetts i propositionen. Men skillnaden mellan en selektiv och generell fördelning försvinner inte bara för att man gör det selektiva stödet så rymligt att det i princip räcker för att ge stöd till alla böcker som ges ut. Det kommer fortfarande att röra sig om en jury som centralt plockar ut de böcker som skall ges stöd. Ett sådant system är sårbart från yttrandefrihetssynpunkt. Dessutom är det dåligt, om syftet är att stimulera förlagen att ge ut fler böcker, eftersom de aldrig i förväg kan avgöra om de kan få stöd eller inte. Dessa skillnader mellan ett litteraturstöd som fördelas av en jury eller enligt automatiskt verkande regler är i det här sammanhanget av avgörande betydelse. Omsorgen om ett självständigt kulturliv och en oberoende litteratur kräver därför enligt vår mening att säger nej till regeringens förslag till stöd åt ny svensk skönlitteratur. Det finns andra alternativ som inte hotar den litterära friheten och som innebär en stimulans för bokutgivningen. Närmast till hands ligger att välja den stödordning som litteraturutredningen föreslagit. Andra modeller är visserligen tänkbara, och många av dessa har prövats av utredningen men förkastats efter ingående överväganden. Även mot förslaget om en generell stödköpsordning har kritik riktats. Men den gäller - med ett par undantag - inte den grundläggande fördelningsprincipen utan närmast avgränsningen av begreppet skönlitteratur. Det finns därför enligt vår mening ett brett gehör för att utforma stödet till den nya svenska skönlitteraturen enligt litteraturutredningens förslag. Till frågan om eventuella motprestationer återkommer vi . Detta innebär, att biträder vårt förslag, att ali nypublicerad svensk skönlitteratur, som köps in via Bibliotekstjänsts sambindning i minst 40 exemplar fördelade på minst 24 olika bibliotek, kommer att få stöd. Med kravet på ett visst antal inköpta biblioteksexemplar skapas vissa kvalitetsgarantier utan ett centralt juryval. Avgränsningen av begreppet skönlitteratur är svår att göra. Det visar inte minst ett studium av remissvaren på litteraturutredningen. Enligt vår mening är det rimligt att göra en generös tolkning av begreppet så att icke avsedda effekter undviks. Det bör kunna ankomma på den centrala tillsynsmyndigheten, , att utifrån denna princip utfärda närmare bestämmelser. Själva stödet bör utformas enligt den arkersättningsprincip som litteraturutredningen föreslagit och som också departementschefen anslutit sig till. Utredningen föreslog att stödet skulle utgå med en fast del på . samt en rörlig del på /tryckark. För en bok i pocketutförande skulle dock det rörliga stödet reduceras till /ark. Vid sina beräkningar av ersättningen utgick utredningen års prisnivå. har avsevärda prisstegringar inträffat, inte minst på papper. Stödet måste därför ligga på en högre nivå än den som utredningen förutsatte. Vi förutsätter att ges i uppdrag att i förhandlingar med bokförlagen fastställa ersättningens storlek. En naturlig utgångspunkt för sådana förhandlingar är att den i nuvarande priser bör ha samma värde som litteraturutredningen föreslagit. Med hänsyn till nuvarande utgivning och de effekter som ett stöd kan förväntas få bör nu anvisa 5 milj. kr. för stöd åt ny svensk skönlitteratur. Anslaget bör föras upp som ett förslagsanslag. Ett statligt stöd till förlagen bör följas av motprestationer från deras sida. Det ansåg litteraturutredningen, och den tanken har också mött ett överväldigande gensvar hos remissinstanserna. Hur kravet på motprestationer skall utformas råder det däremot delade meningar om. I diskussionen har det utkristalliserat sig två huvudförslag. O förslag innebär att 1 250 exemplar av varje bok som erhållit stöd skall ställas till förfogande för att fördelas till länsbibliotek, folkbibliotek samt boklådor. Syftet med fördelningen är dels att stimulera läsintresset genom ökad spridning av böcker, dels att ge bokhandeln en viss subvention genom intäkterna från försäljningen av friexemplaren. De böcker som överlämnas till biblioteken skall framför allt användas för presentation av nyutkommen litteratur, för uppsökande verksamhet samt för att utjämna regionala skillnader i boktillgång. I allmänhet skall således friexemplaren inte användas på ett sätt som minskar den normala bokförsäljningen. På just denna punkt har emellertid utredningens förslag mött den häftigaste kritiken. Från såväl författare som förläggare har hävdats att systemet i verkligheten kommer att leda till minskad försäljning. O förslag innebär att förlagen i utbyte mot stöd skall förbinda sig att tillämpa lågprissättning. För att kunna komma i fråga för stöd skall en bok hålla ett visst maximerat förlagsnettopris, relaterat till bokens omfång. Detta pris skall fastställas av efter överläggningar med berörda företag och organisationer. Olika grunder för beräkning av priset för normalutgåva resp. pocket skall kunna tilllämpas. För stöd förutsätts också att boken ges ut i en viss minimiupplaga. Fördelarna med detta förslag är framför allt att man motverkar de höga och stigande bokpriserna, vilka otvivelaktigt .är starkt återhållande på bokinköpen. Men de lågpriser som kan bli aktuella kommer fortfarande för många människor att vara alltför höga för att möjliggöra egna bokinköp, och statliga insatser av en helt annan storleksordning än vad som är aktuellt krävs av allt att döma för att uppnå verkliga lågpriser. Till nackdelarna med förslaget hör vidare att det bl. a. medför risker för en "splittring av prissättningen. För säkra succéer kan förlagen komma att avstå från stöd, eftersom de ändå bedöms kunna bli sålda i tillräcklig utsträckning. Lågprissättningen skulle då bara gälla den mer svårsålda litteraturen, en inskränkning som knappast är av intresse från läsarsynpunkt. En annan nackdel med en motprestation enligt förslag är att den dels saknar ett inbyggt stöd till bokhandeln, dels inte leder till ökad spridning av böckerna. Båda de aktuella förslagen har som synes för- och nackdelar, och det är svårt att överblicka konsekvenserna av det ena eller andra. Enligt vår mening måste det därför bli en uppgift för kulturutskottet att ta fram ett fullständigt underlag för ställningstagande till hur kravet på motprestationer från förlagens sida bör utformas. Det kan ske genom ett formellt remissförfarande eller genom föredragningar och hearings inför utskottet. Ett annat alternativ är naturligtvis att utskottet inte bedömer sig ha möjlighet att nu ta ställning till frågan om motprestationer. Då bör enligt vår uppfattning nöja sig med ett beslut om hur själva stödet skal! utformas och begära att förslag om förlagens motprestationer läggs fram för . förslag till generell stödköpsordning avsåg endast nyutgiven svensk skönlitteratur. För översättningar av utländsk skönlitteratur föreslog utredningen ett selektivt stöd omfattande ett 60-tal titlar. På denna punkt följer departementschefen utredningen. är det emellertid den seriösa översatta skönlitteraturen som drabbats hårdast av den minskade bokutgivningen. har antalet utgivna översättningar minskat med . Gång på gång har från olika håll påpekats att det är oroande. 1 då internationell samverkan och förståelse för andra länders sociala och kulturella förhållanden spelar en allt större roll blir det allt färre böcker från omvärlden som når svenska läsare. Utredningen anförde framför allt tre skäl för att man inte bör ha en generel! stödköpsordning även för översättningar av utländsk skönlitteratur. O det går inte att skilja ut den rena underhållningslitteraturen, O en stödköpsordning skulle snarare komma utländska än svenska bokförlag O antalet möjliga utgivningar är så stort att ett sakkunnigt urval är nödvändigt. Åtminstone den första och den sista av dessa punkter gäller emellertid varje form av generellt stöd. Eftersom utredningen - på goda grunder avvisat dessa invändningar beträffande stödköpsordning för svensk skönlitteratur kan de enligt vår mening inte heller åberopas i det här sammanhanget. Utredningen har ju tvärtom själv genom t. ex. sitt förslag om visst antal inköpta biblioteksexemplar som villkor för stöd visat att det mycket väl går att skilja ut den rena skräp- och underhållningslitteraturen. I vad gäller den andra punkten kan naturligtvis risk för prishöjningar på rätten till böcker i andra länder uppstå i vissa fall. Men bara en stor osäkerhet om de ekonomiska möjligheterna att ge ut en viss bok kan i alla lägen avskräcka från en prispressande konkurrens. De principiella synpunkter som vi anfört beträffande en stödordning för svensk skönlitteratur gäller naturligtvis också stödet till översättningar av utländsk skönlitteratur. Vi finnér därför att starka skäl talar för ett generellt stöd även för översättningar av utländsk skönlitteratur. Den bör ges formen av en stödköpsordning enligt samma principer som för den svenska skönlitteraturen. Den bör emellertid inte ingå i denna utan utgöra en särskild stödform. Vi föreslår att begär att regeringen i samband med nästa års kulturproposition lägger fram ett förslag om stödköpsordning även för översättningar av utländsk skönlitteratur. Efter de senaste årens debatt är det numera en allmän uppfattning att författare har rätt till ersättning när deras verk lånas ut på bibliotek. majoritet har höjt ersättningsbeloppet så att det ligger på en mer tillfredsställande nivå . Skäl kan anföras också för biblioteksersättning till förlagen. Man kan se det antingen som en ersättning för att vissa exemplar av förlagens försäljning, nämligen de som går till biblioteken, står till allmänhetens förfogande och ofta lånas ut till ett stort antal människor. Eller man kan betrakta biblioteksersättning till förlagen såsom en sorts stödform, vilket litteraturutredningens majoritet ansett. Biblioteksersättningen till förlagen bör i någon form knytas till bibliotekens inköp av böcker. Man får på så sätt ett slags kvalitetsgaranti och kommer i praktiken att nästan helt stödja seriösa förlag. Man får ett beslutsfattande om stödet som är starkt decentraliserat genom att den sammanlagda effekten av inköpen från bibliotek över hela landet blir avgörande för ersättningen. Man kan vidare utan tekniska svårigheter avgränsa stödet till vissa genrer eller vidga stödet till områden som inte täcks av den stödköpsordning som utredningen förordar. Genom ett tak för högsta ersättning eller nertrappning av beloppet vid större försäljning kan man hindra att de böcker som ändå säljs bäst till biblioteken och troligen ekonomiskt klarar sig hyggligt får en alltför stor del av denna ersättning. En biblioteksersättning til! förlagen kan också utformas på ett sådant sätt att den blir ett särskilt stöd till de mindre förlagen. Därigenom motverkas den nuvarande koncentrationsutvecklingen. Denna effekt kan man uppnå genom att ersättningen till förlagen på samma sätt som i fråga om författarnas betalas in till en fond. Från denna erhåller sedan förlagen ersättning enligt vissa maximi- och minimiregler. De mindre förlagen kommer då relativt sett att få en större ersättning än de större förlagen. Med hänsyn till de fördelar som en biblioteksersättning till förlagen erbjuder bör ges i uppdrag att pröva frågan och lägga fram förslag om hur en sådan ersättning bör konstrueras. Att kunna låna böcker - det är för många människor förutsättningen för en bred kontakt med litteraturen. Därför spelar biblioteken en central roll för spridningen av böcker. Utan dem skulle många orter helt sakna försörjning av god litteratur. Till det kommer att folkbiblioteken spelar en kulturpolitisk viktig roll som samlingspunkt för andra typer av aktiviteter: musik, utställningar, film, teater, samhällsinformation, vuxenutbildning etc. I likhet med litteraturutredningen anser vi att bibliotekens centrala ställning i det kommunala kulturlivet gör det angeläget att närmare precisera de krav som bör ställas på en effektiv biblioteksorganisation: O verksamheten bör vara lättillgänglig genom utlåningsresurser i olika delar av kommunen, genom tillräckligt öppethållande etc., O bokutbudet skall ha bredd och kvalitet samt en sammansättning som svarar mot kommuninnevånarnas intressen, O bokutlåningen skall vara avgiftsfri. På många håll svarar verksamheten mot dessa krav, och allmänt sett håller svenska bibliotek hög standard. Men det finns stora skillnader mellan olika kommuner både i vad gäller verksamhetens kvalitet och omfattning. Vi delar därför uppfattningen att de statliga biblioteksinsatserna måste inriktas på att utjämna skillnaderna i biblioteksverksamheten mellan olika kommuner. avvisar tanken att det skall ske genom en tvingande lagstiftning.