mot · FY021020 · 1975-01-27 00:00:00 — Vid sidan härav har vi rest återkommande krav på O skattefri folkpension, O avskaffande av den faktiska sambeskattningen, O viss avdragsrätt för faktiska bamtillsynskostnader, O skattelättnader för eninkomsttagarfamiljer med barn. På vissa punkter har de senaste årens skatteomläggningar medfört förbättringar av skattesystemet. På de centrala punkterna kvarstår emellertid vår kritik och våra krav på en mer genomgripande skatteomläggning. Som påvisades i avsnittet om den ekonomiska politiken går av hushållens totala, marginella inkomstökningar i skatt till stat och kommun. Av varje procent som hushållens inkomster ökar får de sammanlagt behålla blott - mindre än hälften. 1 tabell 6 redovisas nu gällande marginalskatter vid ett kommunalt skatteuttag på samt de totala marginaleffekter som sammanhänger med avtrappade bostadstillägg. En barnfamilj med i årsinkomst drabbas av en total marginaleffekt på ; en tvåbarnsfamilj med en årsinkomst på får vidkännas en total marginaleffekt på , vilket är väsentligt högre än marginalskatten för en 100 000-kronorsinkomsttagare. Denna situation är helt orimlig. För de familjer som tillhör dessa inkomstkategorier - och det är en stor del av de svenska hushållen - torde det framstå som hart när omöjligt att genom egna arbetsinsatser förbättra familjens standard. Tabell 6: Total marginaleffekt på grund av skattesystemet och avtrappade bostadstillägg mellan angivna inkomstlägen. Den i tabellen använda beräkningsmetoden bortser från eftersläpningen i inkomstprövningen för bostadstillägg Tabellen avser barnfamiljer med hemmavarande make. För familjer utan barn börjar bostadstillägget avtrappas redan vid inkomst och har helt fallit bort vid en inkomst på . Kommunalskatten antages i tabellen vara . För barnfamiljer börjar bostadstillägget avtrappas vid inkomst. Den övre gränsen för bostadstillägg är beroende dels av hyresnivån, dels av barnantalet. Här har antagits att hyran är sådan att bostadstillägget utgår maximalt. gräns för bostadstillägg gäller då nedanstående: Barn 0 1 2 3 4 5 Inkomst 37 000 54 250 58 000 67 750 71 500 80 250 Sedan den övre inkomstgränsen uppnåtts för resp. familjetyp är den totala margi naleffekten lika med marginalskatten. Strävan att åstadkomma en nedjustering av marginalskatterna är fortfarande vårt främsta skattepolitiska mål. En planmässig nedjustering av marginalskatterna bör ske. Det bör uppdras åt skatteutredningen att utarbeta en sådan plan. Som nämnts i det föregående har ett återkommande krav från moderata samlingspartiet varit att åstadkomma skattelättnader för eninkomsttagarfamiljer med barn. Detta är en kategori med en helt orimlig skattebörda, delvis beroende på en medveten strävan från statsmakternas sida att genom en i förhållande till tidigare gynnsammare beskattning av familjer där båda makarna arbetar öka kvinnans förvärvsfrekvens. Uppställningen nedan illustrerar eninkomsttagarfamiljens ekonomiska situation. Posterna mat och kläder är upptagna till vad som erfordras för en någorlunda rimlig standard. Posten övrigt är framräknad som en restpost. Den skall täcka kostnaderna för försäkringar, nyanskaffningar till hemmet, Utgifter: Inkomster: Skatt 9 400 Lön 35 000 Bostad 7 800 Barnbidrag 3 000 Mat 15 000 Bostadstillägg 3 300 Övrigt 5 100 (4 pers.) . Utgifter: Inkomster: Skatt 8 400 Lön 35 000 Bostad 6 600 Bidragsförskott 7 200 Mat 12 600 Barnbidrag 3 000 Kläder 3 200 Bostadstillägg 3 800 Övrigt 18 200 (3 pers.) Utgifter: Inkomster: Skatt 30 700 Lön 70 000 Bostad 7 800 Barnbidrag 3 000 Mat 15 000 Bostadstillägg 0 Övrigt 15 500 (4 pers.) . Två förvärvsarbetande makar. Utgifter: Inkomster: Skatt 21 500 Lön 70 000 Bostad 7 800 Barnbidrag 3 000 Mat 15 000 Bostadstillägg 0 Övrigt 24 700 (4 pers.) . eventuell bil, resor osv. Den kan alltså betraktas som ett mått på familjens standard. Kommunalskatten har i beräkningarna antagits vara 25:50. Samtliga familjer antas ha två barn, . Det bör observeras att från posten Övrigt i kategorierna 2 och 4 måste dräs ett belopp motsvarande barntillsynskostnaderna. Självfallet kan kritik riktas mot jämförelser av detta slag. Sannolikt är t. ex. matkostnaderna överskattade i kategori 1, därför att en sådan familj inte har råd att äta den näringsriktiga och omväxlande kost som rekommenderas och som ligger bakom en beräkning av detta slag. Detta gör emellertid inte jämförelsen mindre intressant. Slående är inte minst skillnaden mellan kategori 1 och 4. Familjen med hemmavarande hustru och två barn är ekonomiskt väsentligt sämre ställd än en ensamstående förälder med två barn, trots att den förra familjen består av fyra personer och den senare blott av tre. Beräkningarna illustrerar klart den orimliga skattesituationen för barnfamiljer med hemmavarande make. I vår motion 1974:364 begärde vi att ett extra familjeavdrag om skulle införas för familjer med hemmamake och barn . Det skulle ge en viss om än begränsad förbättring för denna familjetyp. En sådan avdragsrätt bör enligt vår uppfattning medges från och med . Den här föreslagna åtgärden är långtifrån tillräcklig för att lösa de ekonomiska svårigheterna för familjer med hemmavarande maka och barn. En viktig uppgift för skatteutredningen bör vara att utarbeta förslag till ytterligare förbättringar i detta hänseende. För familjer där båda föräldrarna förvärvsarbetar är det av stor betydelse för familjeekonomin huruvida man får tillgång till subventionerad barntillsyn eller inte. Inte minst med tanke på att tillgången på barntillsyn varierar starkt från kommun till kommun är detta ett klart otillfredsställande förhållande. Enligt vår uppfattning bör avdragsrätt införas för styrkta barntillsynskostnader intill ett belopp som lämpligen kan fastställas av och som bör motsvara den normala kostnaden för osubventionerad barntillsyn. Genom det nuvarande skattesystemet har skattetrycket undan för undan skärpts. Detta är en följd av penningvärdeförsämringen i förening med den starka progressionen i skatteskalorna. Genom inflationen har inkomsttagarna successivt kommit upp i högre skatteklasser även om någon verklig löneförbättring inte ägt rum. Ju snabbare penningvärdeförsämringen varit, desto större har denna automatiska skatteskärpning blivit. Regeringen brukar mot ett sådant resonemang invända att man med jämna mellanrum justerar skatteskalorna med hänsyn till bl. a. denna skatteskärpning. I samband med de senaste årens skatteomläggningar har emellertid staten genom en skat teövervältring på näringslivet kompenserat sig för det inkomstbortfall som skatteskalejusteringama medfört. Detta har begränsat utrymmet för löneoch pensionshöjningar och lett till att ökningstakten i de automatiska skatteskärpningarna möjligen begränsats något. Enligt vår uppfattning är denna automatik oacceptabel. Behöver regeringen ökade skatteinkomster, skall pröva detta. Det är bl. a. mot denna bakgrund som vi har drivit kravet på en indexreglering av skattesystemet. En indexreglering kan utformas på flera olika sätt. Vanligen torde avses att skatteskalorna skall justeras upp i takt med penningvärdeförsämringen - i praktiken måste det bli med eftersläpning. För en person, vars lön ökar lika mycket som penningvärdet försämras - mätt i konsumentprisindex - innebär detta att han kommer att få betala en precis lika stor andel av sin lön i skatt som . Ökar däremot hans lön snabbare än penningvärdeförsämringen, kommer skatten att skärpas något genom att den reala löneökningen i vanlig ordning marginalbeskattas. Man kan emellertid också tänka sig att skatteskalorna justeras med hänsyn till den genomsnittliga löneökningen i stället för konsumentprisindex. Den vars lön ökar lika mycket som genomsnittet kommer med detta system att ha samma skattetryck som tidigare även om hans reallön ökat. Endast den vars lön ökar mer än genomsnittet drabbas av skatteskärpning på grund av progressionen. För en person vars lön ökar mindre än genomsnittet blir det fråga om en viss skattelättnad. Med en konstruktion av detta slag menar man, att lika litet som skattetrycket bör öka till följd av inflationen bör det öka på grund av stigande reallöner. Statens inkomster ökar i samma takt som reallönerna men inte snabbare. Om regeringen anser sig behöva inkomster utöver detta, får den vända sig till med en begäran om skattehöjning. En indexreglering av skattesystemet torde kunna medverka till en begränsning av de inhemskt genererade prisökningarna. Löntagarna skulle inte behöva begära löneökningar som betydligt överstiger de inträffade prisökningarna för att kompensera sig. Den senare av indexregleringsmodellerna ovan innebär att en genomsnittlig inkomsttagare får samma procentuella inkomstförbättring före som efter skatt. höstriksdag beslöt att hos regeringen begära att frågan om indexreglering av skattesystemet utreds. Det är angeläget att detta sker. För flertalet inkomsttagare är kommunalskatten större än den statliga inkomstskatten. En skattepolitik som syftar till att hålla tillbaks skattetrycket måste därför ägna betydande uppmärksamhet åt kommunalskatternas utveckling. Effekterna av den skatteomläggning som trädde i kraft från den har väsentligt reducerats på grund av samtidiga kommunala skattehöjningar. I vissa kommuner har nästan hela sänkningen av den direkta statsskatten ätits upp av kommunalskattehöjningar. Mot denna bakgrund har moderata samlingspartiet ställt sig positivt till en ny överenskommelse mellan regeringen å ena sidan och och å den andra om ett nytt kommunalt skattestopp av samma typ som . Erfarenheterna av detta var enligt vår uppfattning positiva. Förhandlingar om ett nytt kommunalt skattestopp fördes , varvid regeringen erbjöd kommuner och landsting ett extra statsbidrag med sammanlagt motsvarande ca utdebitering för de båda åren. som förutsattes rekommendera sina medlemmar att maximera eventuella kommunalskattehöjningar under de båda åren till , räknat på den sammanlagda kommunal- och landstingsskatten. Enligt redogörelsen i finansplanen skall kommunförbundens styrelser ha accepterat detta förslag till uppgörelse dock utan bifall från de borgerliga representanterna i styrelsen. Tanken på ett kommunalt skattestopp skulle alltså ha fallit på grund av motstånd från de borgerliga partierna. Mot bakgrund av att en uppgörelse om en stabilisering av den kommunala utdebiteringen har karaktären av en rekommendation och förutsätter en allmän uppslutning från kommuner och landsting - även de med borgerlig majoritet - finns det inte tillräcklig grund för en överenskommelse heter det i finansplanen. Vi kan inte acceptera denna historieskrivning. De moderata representanterna godtog ett skattestopp men krävde självfallet garantier för att staten inte skulle lägga på kommunerna nya oförutsedda kostnader. Den av finansministern aviserade höjningen av arbetsgivaravgifterna i storleksordningen , som motsvaras av en återhållsamhet i fråga om kraven på ökade löner av samma storleksordning, skulle för kommunernas del innebära en minskning av skatteinkomsterna på ca jämfört med vad man nu har anledning att räkna med. Regeringen bör på nytt ta initiativ till förhandlingar, syftande till ett kommunalt skattestopp. Det bör i detta sammanhang understrykas att skattestopp som införs , i lagom tid före ett nytt val, med kraftiga kommunalskattehöjningar dessemellan, måste avlösas av en politik som leder till att kommunalskatten mera permanent hålls nere. arbete har främst varit inriktat på provisoriska skatteomläggningar. Sådana har varit erforderliga för att eliminera skattesystemets värsta brister. I ett längre perspektiv kan emellertid inte skattepolitiken bygga på provisorier från till ett annat. att skatteutredningens arbete nu inriktas mot mer långsiktiga lösningar. Utredningen måste då få sådana direktiv att dessa inte lägger hinder i vägen för ett förutsättningslöst arbete. Utredningen bör t. ex. inte vara bunden vid en på förhand given nivå i fråga om skattetrycket. Ökningen av hushållens reala disponibla inkomster har nästan helt varit att hänföra till ökade tranfereringar via det sociala bidragssystemet. I viss mån blev 1974 ett undantag härvidlag, beroende bl. a. på den sänkning av mervärdeskatten som vidtogs. Mätt i fast penningvärde har huvuddelen av hushållens arbetsinkomster gått till skatt till stat och kommun. 1 gengäld har det allmännas sociala' utgifter ökat kraftigt. Stora summor återbetalas direkt eller indirekt till hushållen i form av räntesubventioner, bostadsbidrag, subventionerad barntillsyn osv. Till följd av den hårda beskattningen har hushållen i allt högre grad blivit beroende av sådana bidrag. Mot denna bakgrund anser vi det nödvändigt att skatteutredningen bereds möjlighet att studera skattesystemet i relation till det sociala bidragssystemet. Politisk dogmatism får inte utgöra ett hinder för utredningen att undersöka möjligheterna att för framtiden genom skattesänkningar göra det lättare för vanliga inkomsttagare att klara sin egen ekonomi. Möjligheterna att förenkla transfereringssystemet genom att införa någon form av negativ skatt bör också undersökas. Det är enligt vår uppfattning ett centralt mål för skattepolitiken att åstadkomma en sänkning av det totala skattetrycket. Detta fordrar en uppbromsning av den offentliga sektorns expansion. Det är vår övertygelse att betydande besparingar är möjliga utan att detta skall behöva betyda sämre samhällelig service för den enskilde. Tvärtom är sådana besparingar nödvändiga för att angelägna reformer skall kunna genomföras. I offentlig verksamhet, som fortsätter år utan att vara utsatt för konkurrens eller nämnvärda ekonomiska påfrestningar i övrigt, uppstår effektivitetsförluster. Möjligheterna till rationaliseringar och kostnadsbesparingar utnyttjas inte i tillräcklig utsträckning. bedriven verksamhet görs inte till föremål för den ständiga omprövning som är nödvändig. Mot denna bakgrund har den tillsatta besparingsutredningen en utomordentligt viktig uppgift. Den bör arbeta i nära kontakt med skatteutredningen, så att den senare får underlag för ett realistiskt skattesänkningsprogram. Ett femårigt skattesänkningsprogram bör utarbetas, innefattande den i det föregående förordade planmässiga nedjusteringen av marginalskatterna. Regeringen avser att förelägga en proposition om en ny provisorisk skatteomläggning avsedd att träda i kraft . De aktuella skattepolitiska frågor som inte behandlats i denna motion kommer att behandlas i den motion vi väcker i anslutning till nämnda skatteproposition. Den kollektivisering av ägande och sparande som utgör mål för den socialdemokratiska politiken måste ersättas med en spridning av det enskilda ägandet. Därmed skapas inte bara bättre förutsättningar för en effektiv förvaltning och tillväxt av vårt lands tillgångar utan också ett större mått av enskilt oberoende och trygghet. Vi får också en bättre fungerande demokrati. Historien känner inget exempel på stater som lyckats förena ett helt kollektiviserat ägande med politisk demokrati och mänsklig frihet. De initiativ som vårt parti under en lång följd av år tagit för att åstadkomma en jämnare egendoms- och förmögenhetsfördelning - ägardemokrati - i syfte att öka det ekonomiska oberoendet och stärka den personliga tryggheten och valfriheten har bekämpats av socialdemokraterna. Detta kan synas anmärkningsvärt, eftersom ägardemokratin direkt strävar efter att skapa bättre möjligheter för den enskilde medborgaren. Förklaringen ligger dock i att moderata samlingspartiet och socialdemokraterna har olika uppfattningar om vad som menas med ett starkt samhälle. Socialdemokratins starka samhälle betyder en allt större offentlig sektor, en allt större byråkrati, ett allt högre skattetryck, en kollektivisering av sparandet och allt mindre valfrihet för de enskilda människorna. För moderata samlingspartiet är ett starkt samhälle ett samhälle där de enskilda medborgarnas ställning är stark. Tyngdpunkten i ordet ägardemokrati ligger i demokrati. Den jämnare fördelning av inkomsterna som följt med vårt lands ekonomiska tillväxt saknar helt motsvarighet då det gäller ägandet av de växande kapitaltillgångarna. En markant koncentration till den offentliga sektorn har ägt rum . visar tillgänglig statistik att den enskilda förmögenhetsfördelningen blivit endast obetydligt jämnare . Mot bakgrund härav bör politiken särskilt inriktas på att skapa gynnsamma villkor för sparandet hos de medborgargrupper som haft små eller obefintliga möjligheter att skaffa sig egendom. måste en successiv begränsning av det offentliga sparandet - den kollektiva förmögenhetsbildningen - komma till stånd för att,vidga de enskilda medborgarnas möjligheter till förmögenhetsbildning. Givetvis kommer därvid överuttaget och det däremot svarande översparandet i AP-fonderna med i bilden. Det har i den samhällsekonomiska debatten talats om den otillfredsställande efterfrågan och det enligt statistiken något ökande enskilda sparandet på sätt som skulle kunna leda till slutsatsen att sparandet vore högt och att detta vore någonting olyckligt. Vi vill därför med bestämdhet framhålla att de långsiktiga målen att öka det enskilda sparandet och begränsa den kollektiva förmögenhetsbildningen på intet sätt står i strid med det dagsaktuella behövet att stimulera ekonomin. Nivån på det enskilda sparandet i är i förhållande till jämförbara länder låg. Enligt vår mening är ett högt personligt sparande av värde för både individ och samhälle. Förutom generella ekonomiskt-politiska åtgärder för att skapa ett gynnsamt sparklimat erfordras direkta sparstimulerande åtgärder. I första hand tänker vi oss ett system med skattebefrielse för en del av hushållens årliga sparande. En annan metod är att höja det extra avdraget för kapitalavkastning, så att avkastningen på mindre sparkapital blir helt skattefri. Vi föreslår att avdraget, som uppgår till för ensamstående och för äkta makar fördubblas. Den snabba inflationen är ett argument fördetta. Avdraget bör fortsättningsvis vara indexreglerat. För att stimulera sparande och ägandespridning också hos grupper med begränsad sparförmåga kan ett allmänt sparstöd med skattelättnader och särskilda stimulanspremier införas. Reglerna bör innefatta bestämmelser om maximala inkomster och förmögenheter för skilda kategorier och viss tidsbundenhet. S. k. sparlön kan också vara en väg till ökat sparande, där det gäller för statsmakterna att genom lämpliga skattepolitiska åtgärder stimulera parterna på arbetsmarknaden att länka in en del av löneökningarna på sparande. Delägarskap i olika former kan vidare ingå som ett led i en framåtsyftande sparpolitik. Här kan tänkas flera former för statens medverkan. Att spara till ett eget hem är för många människor det mest näraliggande sparmålet. Samhället bör stödja medborgarna i denna strävan och på allt sätt underlätta för dem att få ett eget hem. Åtgärder härvidlag innefattar inte bara en stimulans av bostadssparandet och bostadsfinansieringen över huvud taget utan även markfrågorna. Den socialdemokratiska marklagstiftningen har - som närmare utvecklas i en annan partimotion - avlägsnat sig långt från medborgarnas önskemål och intressen. Goda möjligheter för medborgaren att grunda och driva ett eget företag är ett väsentligt bidrag till en jämnare fördelning av inflytande och sparande. De mindre och medelstora företagen har därtill avgörande betydelse för vår välståndsutveckling. Våra förslag till förbättrade villkor för dessa företag redovisas i avsnittet om näringspolitik. Bristen på sparformer som ger ett tillräckligt skydd mot penningvärdeförsämring utgör ett allvarligt problem då det gäller att öka de enskildas intresse av att spara. Det främsta botemedlet mot urholkandet av sparandets värde är en stabiliseringspolitik inriktad på att bevara penningvärdet. Även inom den enskilda sektorn bör en vidgad förmögenhetsfördelning - ett ägarspridande - eftersträvas. Som bekant har den politiska debatten under kommit att kretsa kring den förmenta motsättningen mellan kapital och arbete. Från socialistiskt håll har gjorts gällande att de värden som skapas ute i företagen genom arbetande människors möda berövas dem, medan icke-socialister pekat på den intressegemenskap som ytterst borde förena arbetstagare och arbetsgivare. Man har också erinrat om att hittillsvarande fördelningsprinciper i fråga om resultatet i företagsamheten byggt på att de anställda tillgodosett sina intressen genom löneuttag och att kapitalet fått sin avkastning genom vinsten. Det finns icke desto mindra skäl att fråga sig om inte den traditionella synen bör revideras och att de anställda bör bli delaktiga icke bara i företagens avkastning utan också i förmögenhetsbildningen. Detta skulle vara ägnat att begränsa eller upphäva gängse motsättningar mellan kapital och arbete och att stryka under gemensamma nationella intresset av god avkastning på gjorda arbetsinsatser. Det är i detta sammanhang som skilda former av s. k. vinstandelssystem diskuterats, dvs. metoder att inte bara ge varje enskild löntagare andel av vinsten i det företag i vilket han är anställd utan också möjligheter till direkt delägarskap i företaget. Arbetstagarnas intresse av att företaget drivs rationellt och effektivt skulle därmed öka. Känslan av gemenskap och solidaritet skulle förstärkas. Ett värdefullt underlag skulle kunna läggas för de allmänna strävandena att tillförsäkra medborgarna ökat ekonomiskt oberoende. Erfarenheterna från de länder där vinstandelssystem prövats i större omfattning - främst i och - är positiva. Även de försök som gjorts i vårt land - ehuru i begränsad skala - har lett till gynnsamma resultat. En allmän tillämpning av ett vinstandelssystem erbjuder emellertid svårigheter av såväl teknisk som ekonomisk natur. Frågan bör därför underkastas ingående prövning, innan definitiv ställning tas till hur ett sådant system skall utformas. Det är därför angeläget att den utredning som förutskickats om löntagarnas delaktighet i företagens kapitalbildning ges sådana direktiv att den kan studera problematiken kring skilda vinstandelssystem och framlägga förslag härtill. Härom bör göra ett uttalande. Näringspolitiken kan sägas vara en sammanfattande benämning på de delar av den ekonomiska politiken som direkt påverkar näringslivets arbetsvillkor. Den måste ses som ett komplement till övriga ekonomisk-politiska åtgärder. Näringspolitikens uppgift är att medverka till uppnåendet av de mål som gäller för den ekonomiska politiken som helhet, dvs. välfärdstillväxt, hög och regionalt spridd sysselsättning, prisstabilitet och balans i utrikesbetalningarna. Det är näringspolitikens främsta uppgift att dra upp de ramar inom vilka näringslivet har att verka. Den skall befrämja initiativ, nyföretagande och effektiv konkurrens och skapa garantier för väl fungerande kapital-och kre 3 sam!. Särskilt väsenlig för den långsiktiga utvecklingen är tillgången på långa krediter. Tillgången på riskvilligt kapital är också en väsentlig faktor. Till de näringspolitiska uppgifterna hör företagarutbildning och företagarinformation. Kunniga och väl informerade konsumenter utgör en förutsättning för konkurrensens effektivitet. Att näringspolitiken kommit att spela en så stor roll beror dels på den tekniska och ekonomiska utvecklingens nya krav, dels på att den ekonomiska politiken i övrigt har förfelat sin uppgift, så att räddningsaktioner av olika slag blivit nödvändiga. Socialdemokratin har dessutom medvetet utnyttjat näringspolitiken som ett medel att öka statens inflytande över samhällsutvecklingen. Erfarenheter av olika ekonomiska system bekräftar uppfattningen att vårt lands ekonomi även bör bygga på en modern marknadshushållning, innebärande fri prisbildning, fritt konsumtionsval, enskilt ägande och konkurrens. För detta talar såväl effektivitetsskäl som överväganden om maktbalans och demokrati. Inget annat system har kunnat ge medborgarna större materiella resurser eller i längden varit förenligt med politisk demokrati och mångsidighet i livsform och värderingar.