mot · FY021237 · 1975-01-27 00:00:00 — av om alkoholistvården. I serien redovisar framlades 1974 en rapport om en totalundersökning av landets samtliga alkoholpolikliniker, deras resurser och arbetsmetoder. I rapporten framhålls gång på gång att ett av de svåraste problemen i all alkoholistvård i är den bristfälliga utbildningen av medicinsk och annan personal för sådan vård. Flertalet alkoholpolikliniker har inte tillgång till vare sig läkare eller sjuksköterskor med specialutbildning. Det är emellertid ingalunda endast de kommunala poliklinikerna som lider brist på personal med utbildning för alkoholistvård. I rapporten heter det: Utbildningsproblemet måste ses mot bakgrunden av att kunskaperna beträffande vård av alkoholister över huvud taget är dåliga och inte heller på universitetsnivå har samma kvalitet som andra discipliner. Den intervjuade personalen tyckte sig knappast ha haft någon större hjälp av sin ursprungliga utbildning eller senare tilläggskurser för den alkoholistvård de bedrev. Att ämnet inte existerar som specialitet eller subspecialitet och att tjänstgöring inom alkoholistvård inte räknas som merit mer än i begränsad omfattning är ett problem som försvårar utbildning och rekrytering av läkare som är intresserade av alkoholistvård. För alkoholpoliklinikemas del gäller också att öppen vård fortfarande ger mindre tjänstemerit än klinikansluten. Den patientkategori för vars vård personalen alltså nästan genomgående är svagt utbildad är den största inom hela sjukvårdsorganisationen. Enbart de kommunala poliklinikerna har mer än 50 000 patienter och minst 600 000 besök . Majoriteten av patienterna på mentalsjukhusen är alkoholskadade, och även inom den somatiska sjukvården vårdas ett mycket stort antal patienter vilkas sjukdom har direkt eller indirekt samband med alkoholproblem. De flesta av alla dessa patienter kommer aldrig i kontakt med läkare eller annan personal med specialkunskaper om alkoholism och alkoholistvård. Särskilt vid poliklinikerna tvingas patienterna dessutom i många fall möta ständigt ny personal, eftersom tjänstgöringen i denna vård oftast är utpräglade korttidsengagemang och personalbytena täta. Vid undersökningen 1972 hade flertalet läkare vid poliklinikerna tjänstgjort högst . Denna bristande personalkontinuitet är ostridigt till men för behandlingsresultatet. Det fätal läkare vid några sjukhus och större polikliniker som har fullgod utbildning och stor erfarenhet i alkoholistvård slits hårt av brist på underläkare och kunnig assistentpersonal. Flera alkoholpolikliniker hotas av stängning därför att de över huvud taget inte kan erhålla läkare. Att det är svårt att rekrytera läkare till alkoholistvården är på intet sätt förvånande med tanke på att meritvärdet är lågt eller - för nästan alla utom psykiatrer - inget alls och att tjänstgöring i denna vård för de flesta måste te sig som en återvändsgränd. Enda möjligheten att lösa alkoholistvårdens läkarrekryteringsproblem torde vara att ge denna vård ställning som medicinsk specialitet eller subspecialitet. Även om så sker kan man emellertid inte räkna med att flertalet alkoholpolikliniker skulle kunna få tillgång till specialistkompetenta läkare. Däremot skulle poliklinikernas rekrytering av goda läkare över huvud taget säkerligen underlättas av en generösare meritvärdering. Det förefaller orimligt att t. ex. en internmedicinare inte alls får åberopa alkoholistvård som merit, trots att vi vet att alkoholister är den största patientkategori han får att göra med just som internmedicinare. Utbildningsproblemet i alkoholistvården gäller inte bara läkarna utan alla personalkategorier. I den ovan nämnda undersökningsrapporten heter det: Enligt vår mening borde sjuksköterskorna vara de som i första hand fick tillgång till specialutbildning med tanke på att de på flertalet håll utgör poliklinikernas fasta punkt. På några håll efterfrågades kunskaper om alkoholistbehandlingens farmakologi, men av särskilt intresse var för de flesta vidgade kunskaper om hur man kan använda sin relation till patienterna för rehabiliterande syfte. Många ville ha utbildning i gruppterapi och familjeterapi men också i rent elementär samtalsbehandling. En årlig internatvecka med föreläsningar och diskussioner om vårdproblem är ett gemensamt önskemål, och alla föreföll överens om värdet av ett sådant arrangemang och av att få träffa personal från olika alkoholistvårdande organ. De här refererade önskemålen om vidareutbildning är knappast av sådan art att de kan vara särskilt svåra eller kostsamma att tillgodose. Åtgärder för att få ett bättre utbildnings- och rekryteringsläge inom alkoholistvården måste betecknas som brådskande. Många av dem som arbetar i denna krävande och - inte minst med tanke på det stora antalet vårdbehövande - ytterst viktiga verksamhet upplever den nuvarande situationen som närmast katastrofal. Såväl då det gäller specialistutbildning av läkare som vidareutbildning av sjuksköterskor är det därför nödvändigt att det som måste göras görs utan dröjsmål. Med hänvisning till vad som anförts hemställer jag1 att hos regeringen hemställer om skyndsamma åtgärder för att 1. ge alkoholistvården ställning som medicinsk specialitet eller subspecialitet, 2. ge tjänstgöring inom alkoholistvård högre meritvärde än nu för alla läkare. '(Se även motion 1975:1351.)