mot · FY021255 · 1975-01-27 00:00:00 — Det är i stort sett en bra reform. Men den har tre avigsidor. De läkare som är anställda på sjukhus men har en privatpraktik vid sidan om, skall enligt de beslutade reglerna erbjuda sina tjänster till . Om sjukhuset inte vill använda deras tjänster får de under en övergångstid ändå vara med i ersättningssystemet. Det finns ca 2 OOO fritidspraktiker. Regelbunden s. k. fritidspraktik utövas av ca 800 läkare, som svarar för ungefär 600 000 patientbesök . Av dem har bara ungefär 200 erbjudit resp. landsting sina tjänster. Risken finns alltså att de övriga 600 antingen slutar sin fritidspraktik eller fortsätter utan att gå med i försäkringssystemet. Om läkarna slutar med sin privatpraktik minskar läkarresurserna på ett märkbart sätt för åtskilliga patienter. I dagens bristsituation är detta allvarligt. Om privatpraktikerna fortsätter som förut och tar ut en dryg avgift av sina patienter, betyder det ekonomiska uppoffringar eller en favorisering av välbärgade som inte kan accepteras. Detta är inte i första hand ett problem för läkarna. Det är patienterna som riskerar att få sitta emellan. På grundval av de erfarenheter som redan gjorts av reglerna beträffande fritidspraktikerna bör dessa ändras så att man i varje fall under en övergångstid kan tillgodogöra sig deras insatser i samma omfattning som tidigare, till samma kostnad för patienten som övrig privatläkarvård. En annan nackdel är att företagsläkare som remitterar sina patienter till t. ex. röntgenundersökning och provtagning vid privata laboratorier inte omfattas av systemet. Detta kan leda till kostnader för patienten som man tidigare inte behövde betala. Då detta problem har uppmärksammats av , och socialministern i en frågedebatt förklarat att lösningen av det inte kommer att ta månader, får man hoppas att det snart är uppklarat. Den tredje nackdelen är att läkarnas ersättning för preventivmedelsrådgivning fastslagits till , vilket i mångå fall inte täcker den verkliga kostnaden. Någon avgift från patienterna får i dessa fall inte tas ut. Särskilt med tanke på att den nya abortlagen trätt i kraft är det allvarligt om denna alltför låga ersättning leder till ökade svårigheter att få preventivmedel. Yrkande i denna fråga framställes i en särskild motion (1975:1225). är central förvaltningsmyndighet för ärenden som rör bl. a. hälso- och sjukvården. Vid sidan av verkar också flera andra centrala institutioner på den allmänna hälso- och sjukvårdens område. Bland dessa märks SPRI, , och sjukvårdsdelegation. En utvecklad demokratisk styrning av sjukvården är som vi tidigare framhållit önskvärd. Vi har ovan föreslagit att bör besluta om riktlinjerna för sjukvårdens utveckling. Det är också angeläget att landstingen får ökade möjligheter att själva besluta om för vården väsentliga frågor exempelvis om sjukvårdsinvesteringar och inrättande av läkartjänster. Om landstingen efter en regional fördelning av läkartjänsterna själva fick besluta om fördelningen av läkare mellan specialiteter och mellan öppen och sluten vård skulle de specifika problemen inom varje landsting kunna beaktas i större utsträckning än som är fallet. Även när det gäller beslut om investeringar i sjukhusbyggnader m. m. bör landstingen kunna ges större frihet. Inom landstingen bör en decentralisering av beslutsfattandet äga rum. Sjukhusdirektionerna bör fl utökad beslutanderätt och vidgade kontakter med personal och patienter. Ett annat viktigt spörsmål gäller närdemokratin inom vårdinrättningarna. En väsentlig åtgärd är inrättandet av speciella samarbetsorgan inom vårdenheterna (samrådsnämnder, kliniknämnder) där företrädare för den ansvariga politiska styrelsen, för personalgrupperna och för patienterna ingår. Denna typ av samarbetsorgan kan tillämpas inom de delar av sjukvården där patienterna vistas , men passar mindre väl inom akutvården. Inom sjukvårdsorganisationen bör också försöken till decentralisering och ökat inflytande för alla personalgrupper utvecklas. Känslan av maktlöshet inför en krånglig byråkrati, som vårdpersonalen ofta klagar över, måste ersättas av en verklig arbetsgemenskap. Kliniker och avdelningar med vidsträckt självstyrelse - även beträffande användningen av de pengar som anslås - är till gläjde för patienterna och ger bättre hushållning med allmänna medel. Vårdapparaten lider f. n. av administrativ elefantiasis. Antalet administratörer har proportionellt ökat vida snabbare än antalet sjukvårdspersonal . Särskilda åtgärder måste också vidtas för att skydda patienternas rättssäkerhet. Vi erinrar om vårt krav på en patientombudsman med en från sjukvårdshuvudmannen fristående ställning och med skyldighet att hjälpa patienterna och deras anhöriga i rättsfrågor och i rättstvister med anstaltsledning eller styrelse och även i övrigt biträda patienterna. Synpunkter av detta slag har utvecklats i motioner från bl. a. folkpartihåll till tidigare riksdagar. utreder också f. n. rättssäkerhets- coh integritetsfrågor inom sjukvården. Det bör bl. a. leda till att patientens ställning stärks i frågor som behandlas av medicinalväsendets ansvarsnämnd. I en enskild motion från utvecklas synpunkter på patienternas rättigheter (1975:778). Av största betydelse är vidare att samordningen av automatisk databehandling inom sjukvården inte får en sådan utformning att patienternas säkerhet och integritet äventyras. Vi vill i detta sammanhang hänvisa till motion om datafrågor (1975:95). Hälso- och sjukvården expanderade mycket snabbt . Driftkostnaderna har - uttryckt i fasta priser - nära nog fördubblats , den genomsnittliga ökningen 1963-1971 var . 1971 bröts denna utveckling på grund av bl. a. ekonomiska svårigheter för landstingen. Trots den stora utbyggnad som har skett inom sjukvården finns många kvarstående behov. Tiotusentals väntar plats på sjukhus. Väntetiderna inom vissa specialiteter, t. ex. ögonsjukdomar, är mycket långa. Vårdresurserna för de invalidiserande folksjukdomarna är också otillräckliga. Man räknar t. ex. med att det skulle behövas ytterligare minst 1 000 vårdplatser för reumatiskt sjuka, en utökad läkarutbildning på detta område och förstärkta forskningsresurser med bl. a. reumatologiska kliniker vid samtliga regionsjukhus och flera institutioner för reumatiskt sjuka barn. Reumatikervården behandlas utförligare i en särskild motion (1975:1381). Utvecklingen bör bl. a. ses mot bakgrund av den stora invandringen till vårt land. En annan faktor är den ökade nativiteten som kulminerade , då födelsetalen inte låg långt under siffrorna . är situationen en helt annan. har befolkningsökningen varit mindre än . I åldrarna är antalet invånare detsamma som . De ännu äldre - 70-åringarna och äldre - har däremot ökat kraftigt. De är nu av befolkningen. Detta förhållande är av avgörande betydelse vid en bedömning av sjukvårdens utveckling, eftersom vårdbehovet i de äldre grupperna är mångdubbelt större än i de arbetsföra åldrarna. Utredningar visar nämligen att av den slutna vården ges den tiondel av befolkningen som är äldst. Vi har dubbelt så många platser för kroppsligt långtidssjuka som . Ändå väntar många åldringar på att få vård på långvårdsavdelningarna. Redan har 9 000 människor bedömts vara i behov av långtidsvård utan att kunna beredas sådan. F. n. används som riktmärke för planeringen 75 platser per 1 000 invånare . Det skulle med denna målsättning behövas ytterligare 43 000 platser . Enligt vår mening är det nödvändigt att landstingen och andra sjukvårdshuvudmän tillföres ökade resurser. Redan en oförändrad vårdstandard kräver ju årliga inkomstförstärkningar. är det av intresse för samhällsekonomin i stort att inte landstingens skatteuttag växer alltför snabbt. a. av dessa skäl är det motiverat att en större del av sjukvårdskostnaderna finansieras över den allmänna försäkringen. Det finns knappast heller principiella skäl att motsätta sig en viss ökning av avgiftsfinansieringen. Man måste dock beakta de samhällsekonomiska och fördelningspolitiska effek terna av en sådan. Olika metoder finns att motverka (ordelningspolitiskt ej önskvärda effekter av en ökad avgiftsfinansiering. En del landsting har infört ett maximibelopp för sjukvårdsavgifter över vilket sjukvården blir avgiftsfri. (100-kort eller 15-kort). Det förhandlingsresultat som har presenterats av landstingsförbundet och innebär en utveckling efter de ovan antydda linjerna. I debatten om sjukvårdens finansiering har också framförts åsikten att man skulle lägga avgifter på orsakerna till vårdbehovet, t. ex. trafik, alkohol, tobak och yrkesskador. Tanken med sådana avgifter är inte enbart att försöka öka intäkterna, utan också att förekomsten av en avgift skall leda till en minskning av dessa sjukdomsalstrande faktorer. I vissa fall - främst olyckor i trafiken eller i arbetslivet - är det möjligt att hänföra uppkomsten av skador till särskilda aktiviteter. Enligt en undersökning inom landstingsförbundet vållar trafikolyckorna sjukvårdskostnader på 425 milj. kr. Det borde således vara möjligt att låta den obligatoriska trafikförsäkringen stå för de sjukvårdskostnader, och eventuellt även sjukpenningkostnader och pensionsutgifter, som uppstår till följd av trafikolycksfall. Med en så utvidgad trafikförsäkring skapas såväl en bättre avvägning mellan olika trafikslag som en stimulans att förbättra trafiksäkerheten. I princip kan ett likartat resonemang tillämpas på yrkesskadeförsäkringen. En översyn bör också göras av systemet för läkemedelsrabatterna. Det nuvarande systemet har lett till en femdubbling av det allmännas kostnader för fria och rabatterade läkemedel. De var 347 milj. kr. Många hävdar att läkarna med den nuvarande ordningen av hänsyn till patientens ekonomi skriver ut för stora doser, och även tar med läkemedel som är ovidkommande för den aktuella sjukdomen. Det har visat sig att människor har stora förråd av läkemedel hemma, ofta gamla. Överkonsumtion av läkemedel i vårt samhälle anses även av många läkare vara ett problem. Pressen på företagen att hålla nere priserna på de receptbelagda läkemedlen har också minskat. Den avgiftshöjning som kommer att genomföras efter förhandlingarna mellan landstingsförbundet och innebär ingen lösning av dessa svårigheter. Det är principerna för systemet som måste omprövas. Med hänvisning till det anförda hemställer vi' 1. att hos regeringen begär att ett program för den fortsatta utbyggnaden av hälsovården och sjukvården föreläggs i enlighet med de riktlinjer som anges i motionen 2. att hos regeringen begär en översyn av systemet för läkemedelsrabattering i syfte att motverka nuvarande tendenser till onödig förskingring av läkemedel 3. att ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om angelägenheten av att bygga ut hemsjukvården och tillvarata ideella insatser. () () PER () () /ENKEL (fp) () () () () () '(Se även motion 1975:1808} GOTAB 75 8762 S 1975