mot · FY021969 · 1975-04-01 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1975:32 om återvinning och omhändertagande av avfall. I propositionen 1975:32 föreslås ökad återvinning av pappersavfall och omhändertagande av kemiskt avfall inom kommunala renhållningsmonopolets ram.. Vidare föreslås årlig rapportering av företag, vid vilka miljöfarligt avfall uppkommer, jämte tillståndsplikt för företag, som transporterar miljöfarligt gods och avfall på väg. Ett behandlingsföretag, vari staten har inflytande, föreslås inrättat. För omhändertagande av skrotbilar föreslås särskild auktorisation för bilskrotare jämte särskilda kommunala mottagningsställen för bilskrot. För bil som skrotas skall skrotningspremie utgå. Premien skall finansieras genom att avgifter tas ut av tillverkare och importörer för varje bil med den s. k. bilaccisen. De influtna medlen skall fonderas och avses finansiera såväl skrotningspremier som särskilda bidrag till kommun för undanskaffande av övergivna bilvrak. I syfte att genomföra dessa åtgärder föreslås lagändringar eller ny lag omfattande sex punkter. 1 enlighet med detta har upprättat förslag till 1. lag om ändring i kommunala renhållningslagen (1970:892), 2. lag om ändring i hälsovårdsstadgan (1958:663), 3. lag om ändring i lagen (1973:329) om hälso- och miljöfarliga varor, 4. lag om ändring i läkemedelsförordningen (1962:701), 5. lag om ändring i miljöskyddslagen (1969:387), 6. bilskrotningslag. Enligt vår uppfattning är det riktigt att hushållsavfallet är en tillgång som i så stor utsträckning som möjligt skall återanvändas. Avfallsseparering är en förutsättning för att detta skall kunna ske. En successiv utbyggnad av separeringsmöjligheterna är önskvärd. De bidrag för denna verksamhet som föreslås i propositionen bör stimulera kommunerna till ökade insatser. En fortsatt strävan till rationell och miljöriktig hantering är angelägen. Den förändrade terminologi som föreslås i sammanhanget överensstämmer likaså med den ovan angivna förutsättningen. Separering av tidningar och tidskrifter ur det övriga hushållsavfallet bör emellertid genomföras successivt och i takt med att pappersindustrin får ökade möjligheter att tillvarata returpapper. En stor del av nuvarande fastighetsbestånd är dessutom inte inrättat med särskilda förvaringsutrymmen för 3 sami Nr 1969-1973 annat än egentligt avfall; utrymmen för exempelvis lagring av papper saknas. Detta förhållande försvårar även särskild separering av glas och plåt i hushållen. Från de enskilda hushållens och fastighetsägarnas synpunkt är det angeläget att de kostnader som torde krävas för iordningställande av mottagningsutrymmen får slås ut . En rimlig övergångstid för sådana omändringsarbeten bör medges. Att tillgripa lagstiftning om långtgående åtgärder innan samhället, industrin och de enskilda hushållen haft rimliga möjligheter att vidta erforderliga omställningsåtgärder kan från många synpunkter vara en tveksam åtgärd. 1 propositionen föreslås vidare att insamling, omhändertagande och bortforsling av pappersavfall utan kommunens medgivande skall bli straffbart. Det kommunala renhållningsmonopolet skall även omfatta insamling av pappersavfall. Enligt vår mening är detta att gå alldeles för långt. Värdet av tidnings- och journalpapper överstiger kostnaden för insamling och transport till pappersbruk och representerar därför ett värde för den enskilde. Det enskilda hushållets avfallspappersmängd utgör dock en alltför liten volym för att spela någon ekonomisk roll med nuvarande pris- och kostnadsrelationer. Det kan emellertid inte anses uteslutet att det synsätt som beskrivs i propositionen nämligen att avfall är en resurs kan leda till att den enskilde önskar ersättning för returpapper. Där enskilda hushåll eller företag på tillfredsställande sätt omhändertar pappersavfall i egen regi eller genom affärsmässiga eller ideella organisationer bör ingen ändring ske. Moderata samlingspartiet har då det kommunala renhållningsmonopolet varit föremål för behandling i med bestämdhet hävdat att renhållningslagens utformning och tillämpning förorsakar betydande olägenheter för såväl enskilda som kommuner. Lagens generella karaktär tillgodoser exempelvis inte de på landsbygden boendes jordbrukare eller glest fritidsboende - berättigade krav på möjlighet att fritt hantera gårds-, trädgårds- och hushållsavfall genom bränning, gödsling etc. De dispensmöjligheter som står till buds är alltför begränsade och innebär ett förvaringssätt som för den enskilde ter sig krångligt och besvärande. Enligt vår bestämda uppfattning har rimlig hänsyn ej tagits till de naturliga förutsättningar som råder på landsbygden. Man har i allmänhet med rätta hävdat att det från varken ekonomisk, miljö- eller hälsovårdssynpunkt är motiverat transportera avfall långa sträckor om det på ett tillfredsställande sätt kan användas eller destrucras på platsen. Lagens tillämpning har också inneburit helt absurda förhållanden i vissa glesbygder och i skärgården. Onödiga motsättningar mellan myndigheter och medborgare har skapats. Pappersavfallets inordnande i det kommunala renhållningsmonopolet varken förbättrar detta monopol eller ökar insamlingen av returpapper. Enligt vår uppfattning bör andra vägar prövas. Kommunernas insamlingsåtagande bör begränsas till områden där det inte sker eller inte förväntas ske något omhändertagande av pappersavfall. Till dess kommun eller enskild har ordnat frågan om omhändertagande av pappersavfall bör ej heller någon separering åläggas. För att minimera kostnaderna för insamling av pappersavfall bör idrottsföreningar, ideella organisationer m. fl. uppmuntras att utnyttja insamling av papper som en inkomstkälla. 1 detta sammanhang förtjänar det särskilt att påpekas att insamling av pappersavfall, i vilken regi det än sker, leder till lagring av det insamlade materialet, om det inte föregås av en utbyggnad av de pappersbruksanläggningar som kan återvinna returpapper. För den mottagande pappersindustrin torde det vara angeläget att kunna påräkna regelbundna returpappersleveranser av viss minimivolym. Denna fråga kan enligt vår mening lösas utan att pappersinsamlingen inordnas i det kommunala renhållningsmonopolet. För detta talar bl. a. ett ökat värde på returpapper. Redan nu finns en inköpsorganisation för returpapper ägd gemensamt av vissa pappersbruk. Denna organisation bör kunna byggas ut och i större utsträckning än vad som är fallet fungera som mellanhand mellan enskilda och kommunala pappersinsamlingar samt de mottagande returpappersbruken. Den föreslagna lagstiftningen är generellt ägnad att leda till en omfattande byråkratisering och fördyring av en verksamhet som borde kunna skötas på ett betydligt smidigare sätt. Den straffpåföljd som föreslås i 6 § renhållningslagen är enligt vår mening onödig. De fall kommun kan tänkas väcka åtal med stöd av nämnda paragraf torde vara ytterst sällsynta. En kriminalisering av en avfallshantering som sker vid sidan av den kommunala renhållningen förefaller löjeväckande. Enligt vår mening bör den föreslagna 6 § i renhållningslagen utgå. Särskilt monopol föreslås inrättat för behandling av kemiskt avfall. Detta skall ske genom föreskrift om renhållningsmonopol med stöd av bemyndigande i renhållningslagen. Behandling och långtidsförvaring av miljöfarligt avfall skall i huvudsak ankomma på ett enda företag benämnt behandlingsföretaget gemensamt ägt av staten, kommunen och näringslivet. som återvinner eller behandlar miljöfarligt avfall inom egna anläggningar kan få dispens från skyldighet att anlita monopolföretaget Enligt vår uppfattning är det angeläget att en noggrann kontroll utövas dels där miljöfarligt avfall uppstår, dels vid transporter och destruktion. Emellertid bör nuvarande förhållanden inom främst processindustrin ligga till grund för överväganden på detta område. har en ökad medvetenhet om nödvändigheten av restriktiv behandling och om möjligt återvinning av främst kemiskt miljöfarligt avfall lett till ökade aktiviteter, investeringar och utvecklingsarbeten på såväl insamlings- som behandlingssidan. finns en väl etablerad återvinningsmarknad, varför stora mängder avfall som utgjorde ett presumtivt miljöhot helt eller delvis återförs till produktionsprocessen. Tillräckliga incitament torde föreligga inom såväl det privata som det statsägda näringslivet för en ökad behandlingsverksamhet. Mot denna bakgrund finner vi frågan om inrättande av ett monopolföretag mindre väl genomtänkt. Enligt vår mening bör inget monopolföretag inrättas på ifrågavarande område. a. talar de snabba förändringar som sker i industriprocesserna för att marknadsanpassade lösningar rörande avfallsfrågorna bör utarbetas av de företag vid vilka avfallet uppkommer. Så sker f. n. också i stor utsträckning. En monopolsituation underlättar ingalunda den snabba anpassning som i detta sammanhang är önskvärd. I de fall det miljöfarliga avfallet från viss industri är lönsamt att behandla kan ett konkurrensförhållande företagen emellan leda till initiativ, utvecklingsarbeten m. m. vilka totalt sett påskyndar att avfall återvinns. Tanken på ett monopolföretag på återvinningsområdet för onekligen tanken till att man genom lagstiftning söker skapa en marknad för ett bolag där staten har aktiemajoritet. Att på så sätt skapa underlag för en verksamhet strider mot vår uppfattning om en sund utveckling av vårt näringsliv. Det inflytande som kan erfordras på återvinningsmarknaden från samhällets sida kan ske genom produktkontrollagen. Ett informationssystem är under uppbyggnad på miljöområdet, vilket ytterligare förbättrar samhällets möjligheter till tillsyn och kontroll av det kemiska avfallet. Frågan om särskilda åtgärder, auktorisation och bilskrotningspremie, för att minska antalet skrotbilar i naturen och annorstädes får ses mot bakgrund av de olägenheter som uppstår från miljösynpunkt vid utrangering av bilar. Genom statskontorets försorg har också särskild utredning rörande bilskrotning företagits. Enligt denna utrednings rapport torde de med bilskrotningen förenade problemen lösas genom ett auktorisationssystem. En till knuten arbetsgrupp har på grundval av statskontorets utredning föreslagit såväl auktorisation som särskild bilskrotningspremie. Redan nu finns en rad bestämmelser i lagstiftningen, vilka reglerar hanteringen med bilar som skall skrotas, skrotbilsupplag, bilvrak etc. I propositionen framhålls att ett mycket stort antal av de bilar som utrangeras f. n. lämnas övergivna i naturen. Enligt vår uppfattning är detta en viss överdrift. Visserligen lämnas ett antal bilar i naturen och dessa är iögonenfallande, men flertalet bilar går genom bilfirmor, skrothandlare m. fl. till lagring, demontering m. m. för att slutligen bli skrot. Enligt vår mening är emellertid ett system innebärande skrotningspremie icke befogat. Skälen härtill är i huvudsak följande: Ett skrotningspremiesystem innebär ett onyanserat avgiftsuttag på hela bilismen. Skrotningsproblemets storlek finns inte närmare klarlagt i utredningen, och ett generellt premiesystem förefaller mot bakgrund av föreliggande underlag icke miljöpolitiskt eller samhällsekonomiskt motiverat. Det torde inte vara klarlagt hur många skrotbilar som i realiteten erfordrar samhälleliga åtgärder. Problemen bör kunna lösas genom en mer effektiv lagstiftning som ger ökade möjligheter för samhället att ta hand om skrotbilar även på icke offentlig mark. Den nuvarande marknadssituationen på järnskrotscktorn innebär risker för att skrotningspremien lätt kommer att kunna till större delen konsumeras av hanteringskostnaderna. Detta kan i sin tur innebära att skrotningspremien icke kommer att utgöra den drivfjäder till korrekt hantering som hela skrotpremieidén bygger på. Skrotningspremien innebär vidare ett uttag enbart på nybilsägaren och fördelas inte lika över hela bilparkens livslängd. Denna aspekt bör tillmätas betydelse, inte minst i skeden av betydande inflation då hushållens ekonomiska situation är ansträngd. Härtill kommer att ökade drivmedelskostnadcr ytterligare kommer att öka bilhushållens utgifter. I en tidigare presenterad väldokumenterad utredning från statskontoret har premiesystemet inte ansetts lämpligt. Det må även anföras att i sitt remissvar avstyrkt skrotningspremiesy stern. Som alternativ möjlighet att lösa de föreliggande bilskrotningsproblemcn vill vi förorda att samhället tar initiativet till en genomgripande engångsinventering och rensningsaktion genom samfällda insatser från myndigheter och organisationer, eventuellt finansierad genom ett temporärt påslag på fordonsskatten, och att man först efter ett sådant projekts genomförande åter bedömer behovet av ett premiesystem. Som ett ytterligare alternativ till ett skrotningspremiesystem bör man kunna överväga att skapa en fond, finansierad med bilskattemedel, som kunde användas för behovsanpassade kommunala insatser. Slutligen torde det vara högst befogat att genom en lättnad av exportförbudet beträffande metallskrot skapa förutsättningar för en realistisk och från konsumentsynpunkt sundare prisutveckling. En sådan åtgärd kan givetvis kombineras med möjligheter att snabbt återinföra ett exportförbud om försörjningssituationen skulle motivera ett sådant ingrepp. Fin rimlig väg att organisera omhändertagandet av skrotbilar vore att genom samarbete mellan , och bildades en organisation som ansvarade för att skrotanmälda bilar blir omhändertagna. Detta bör kunna åstadkommas utan att någon särskild skrotningspremie för den skull behöver införas. Givetvis bör det även i fortsättningen vara möjligt för ägare till bil att avregistrera bil för att behålla den som raritetsföremål. Därför bör det finnas möjlighet att genom exempelvis polisintyg få bil avförd från register, om det kan bevisas att den inte längre kommer att brukas och att den förvaras på lämpligt sätt. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att inte nu bifalla förslaget i propositionen 1975:32 om utvidgning av det kommunala renhållningsmonopolet till att omfatta även pappersavfall, 2. avslå förslaget om ensamrätt för ett delstatligt företag att behandla och långtidsförvara miljöfarligt avfall, 3. avslå förslaget om införande av skrotningsavgift samt skrotningspremie avseende bilar, 4. hos regeringen begära förslag om auktorisationssystem för bilfirmor och skrotningsföretag med rätt att utfärda skrotningsintyg, 5. att hos regeringen begära skyndsam utredning rörande skrotbilshanteringen. L. () i HANS () i