bet · FY01LU16 · 1975-12-31 00:00:00 — Antalet intagningar isluten sjukhusvård är cirka 1,5 miljoner. Antalet läkarbesök i öppenvård överstiger 20 miljoner . Inom folktandvården behandlas mer än 2miljoner pa- Dessutom förekommer en omfattande vård även i andra former såsom mödra-och barnavård, sjukgymnastik, distriktsvård m.m. Dethar visat sig att skada uppkommer i samband med den sjuk- ochhälsovård som sker på vårdinrättningar. En sådan behandlingsskada kunde tidigareendast ersättas genom respektive landstingskommuns ansvarsförsäkring ompatienten kunde bevisa att någon av vårdpersonalen varit vårdslös. Delta har ide flesta fall varit svårt och ersättning har därför ofta uteblivit. Sjukvårdshuvudmännenhar med hänsyn härtill ansett det angeläget att finna en annan försäkringsformsom bättre tillgodoser behovet av ersättning , vid olycksfall inom sjukvården.1 samverkan mellan sjukvårdshuvudmännen och ett konsortium beslående av destörre försäkringsbolagen har därför skapats ett nytt försäkringssystem kallat"Patientförsäkring vid behandlingsskada". Samtligalandstingskommuner och de tre kommuner som står utanför landstingen har fr. o.m. den anslutit sig till denna försäkring. Kostnaderna förförsäkringen utgör för hela riket cirka 16 milj. kr. Patientförsäkringengäller vid oförutsedda skador i direkt samband med hälso- och sjukvård och somorsakats vid undersökning, medicinering, behandling eller olycksfall. Patient,som drabbas av skada, eller efterievande till sådan patient skall ha rätt lillersättning beräknad enligt skadestånds-rättsliga principer. Detta innebär atlersättning utgår för såväl kostnader som föriorad arbetsförtjänst och ideellskada. Patientförsäkringen är samordnad med andra förmåner vid personskada påså sätt att ersättning på grund av försäkringen är sekundär till de andrautgående förmånerna. Till följd härav - och då ersättningen är tänkt att utgå istället för skadestånd - har ersättning enligt patientförsäkring intekaraktären av sådan samordningsförmån som enligt propositionens förslag skallavräknas från skadestånd. Inle heller i övrigt berörs försäkringsformen av detnu framlagda lagförslaget. Föralt pröva svårbedömda eller tvistiga fall av behandlingsskador har inrättats ensärskild skadenämnd, som består av sex ledamöter. Ordföranden utses avregeringen, som också utser en ledamot som företrädare för allmänheten. Övrigaledamöter utses av sjukvårdshuvudmännen och försäkringsgivarna. Nämnden haratt pröva de skadefall som hänskjutes dit. Skadelidande, sjukvårdshuvudmaneller försäkringsgivare kan begära atl ett ärende tas upp till prövning avnämnden. Om nämndens beslut inte godtas kan ärendet hänskjutas till skiljemän. Vidbehandling av motioner om förbättrat ekonomiskt skydd för patienter som skadasi samband med sjukvård har man från sida förutsatt, alt staten medavseende på den statliga sjukvården skulle göra åtaganden som svarade mot detersättningssystem som kunde komma atl gälla beträffande vården inom denkommunala sektorn (se LU 1972:10 s. 143 f. saml 1973:9 och 1974:10). Mellansocialdepartementet och försäkringskon-sortiel har förhandlingar förts om hurdel vidgade ersättningsansvaret för behandlingsskadaskall införas vid statliga inrättningar med uppgifter inom hälso- och sjukvård.Dessa förhandlingar har resulterat i ett av Kungl. Maj:t den 13 december 1974godkänt avtal av motsvarande innebörd som övriga sjukvårdshuvudmäns avtal.Avtalet innebär att staten skall eriägga en försäkringspremie om cirka 68 000kr. budgetproposition har medel beräknats för delta ändamål(prop. 1975:1 Bilaga 7 s. 69). Motionen1975:1134 lar upp frågan om ersättningsansvaret vid behandlingsskada. Det nuinförda ersättningssystemet är enligt motionärens mening orättvist mot sådanapatienter, som drabbats av behandlingsskada före den tidpunkt från vilkenpatientförsäkringen gäller. Motionären anser att staten såsom huvudman försjukvård bör överväga möjligheterna att retroaktivt tillämpa nu praktiseradeersättningssystem med avseende på tidigare behandlingsskadade patienter elleratl åtminstone bereda tidigare behandlings-skadade patienter fri sjukvård försin skada. Motionären anser vidare alt staten bör stimulera övrigasjukvårdshuvudmän till liknande överväganden. Utskottetvill till en början uttala sin tillfredsställelse över att man numera lyckatslösa problemet med att på sjukvårdens område införa ett enkelt, snabbt och rättvistersättningssystem. Den nya patientförsäkringen innebär atl full ekonomiskkompensation i fortsättningen utgår oberoende av culpa vid "medicinskaolycksfall" såväl inom den av landstingskommunerna bedrivna hälso- ochsjukvården som vid statliga sjukvårdsinrättningar. Enligt utskottets mening ärdet ur många synpunkter glädjande att patienterna på detta sätt tillförsäkrasett fullgott ekonomiskt skydd som är helt oberoende av påvisad vårdslösheteller bristande skicklighet från sjukvårdspersonalens sida. Utskotiet vill isammanhanget understryka att patientförsäkringen även i övrigt innebär ettansvarsåtagande från sjukvårdshuvudmännens sida som sträcker sig väsentligtlängre än som följer av skadeståndsrättens regler, bl. a. genom atl innefattaansvar för underiåten åtgärd i samband med diagnostik. Patientförsäkringengäller för behandlingsskada som inträffat efter . Enligt vadutskottet inhämtat hade det intill inkommit sammanlagt 48skadeanmälningar till konsortiet för patientförsäkring. Av anmälningarna avsåg9 landskador, 9 kirurgiska skador, 9 sjukhussmilta, 5 medicinska skador, 4diagnosskador och 12 olycksfall. Iförevarande motion förordas att systemet med patientförsäkring bör tillämpasretroaktivt eller att i vart fall tidigare drabbade patienter skall få fri vårdför sin behandlingsskada. Utskottet har i och för sig förståelse för syftet medmotionen. Det ligger emellertid i sakens natur att även betydande socialareformer kan uppfattas som orättvisa mot dem, som av olika skäl - framför alltkoslnadsmässiga - inte kan fl del av desamma. Utformningen avpatientförsäkringen har självfallet i hög grad påverkats av de ekonomiskaförutsättningarna. Utskottetvill dock framför allt betona att det här är fråga om en för-säkringsmässigersättningsanordning. Utmärkande för försäkringen som av- lalsformär att någon som vill skydda sig på förhand mot viss risk betingar sigersättning om skada uppkommer. I gengäld betalar han ett bidrag även omskaderisken ej skulle realiseras. Ett försäkringsavtal måsie således avse enoviss händelse och del teoretiska underlaget för beräkningen av ersättningsbelopp,försäkringspremie, försäkringstagarens självrisk m. m. utgörs avsannolikhetskalkylen. En händelse, som redan inträffat, kan ej täckas genomförsäkring. Utskottet kan därför inte ansluta sig till tankegångarna i motionenom atl man bör överväga alt börja tillämpa systemet med patientförsäkringretroaktivt. Det nu sagda innebär givetvis inte att utskottet ej skulle finnadet angeläget alt ekonomiska förbättringar i olika avseenden införs förtidigare behandlingsskadade patienter, t. ex. genom att - såsom nämns imotionen - de som tidigare drabbats av behandlingsskada får hell kostnadsfrivård för skadan. Från allmänhetens synpunkt torde särskilt behandlingsskador iform av sjukhussmitta te sig som speciellt ömmande fall, där det kan ansesnaturiigt atl samhället åtar sig att svara för alla former av vårdkostnader. Ekonomiskalättnader av detta slag är emellertid något helt annat än att man retroaktivtskulle införa ett på skadeståndsrällsliga principer grundat ersättningssystemav patientförsäkringens typ. I förevarande lagstiftningsärende finns detdärför inte anledning att gå närmare in på sådana frågeställningar. Pågrund av vad sålunda anförts avstyrker utskottet bifall till motionen1975:1134. Ersättninglör skador vållade av intagna på vårdinrättning Vid sidan av brottsskadeanslaget finns det f. n.ett särskilt anslag på huvudtitel som avser ersättningarför skador vållade av vissa rymlingar m. fi. (se prop. 1975:1 Bilaga 7 s. 161).Administrationen av rymlingsanslaget handhas i princip av . Frånanslaget betalas ersättning för sakskador och, i viss utsträckning,förmögenhetsskador. Ersättning för personskador förekommer . Ersättningutgår för skador som vållats av personer intagna på ungdomsvårdsskolor,allmänna vårdanstalter för alkoholmissbrukare, kriminalvårds-anstalter m. m.Ersättning utgår också för skada som orsakats av intagen som avvikit frånskolan eller anstalten eller .som lämnat denna som frigångare eller efterpermission. Dessutom utgår ersättning för skada vållad av ungdomsvårdsskoleelevsom vårdas utom skola samt av person som intagits på allmän vårdanstalt men borpå inackorderingshem eller åtnjuter familjevård. Idirektiven för brottsskadeutredningen framhålls alt vissa skäl talar för sammanför rymlingsskadefrågorna och frågorna om ersättning till brottsoffertill en gemensam administration under . Beaktas bör bl.a. att de skador som avses med rymlingsanslaget till övervägande del ärbrottsskador, påpekas det i direktiven. därförförutsättningslöst pröva huruvida en sammanföring av de båda ersättningssystemenbör ske. Även om en sammanföring kommer lill stånd, kan det finnas skäl atl ivissa avseenden ha en särreglering för de skador som omfattas avrymlingsanslagel. Det framhålls i direktiven alt administrativa förändringarinte får leda till större återhållsamhet än f. n. när del gäller ersättning fördessa skador. Imotionen 1975:726 förordas alt det statliga ersättningssystemet utvidgas tillatt omfatta också egendomsskador som vållats av personer intagna påvårdinrättningar med landstingskommun eller primärkommun som huvudman.Motionären framhåller att rymlingsanslaget inte täcker egendomsskador somorsakas av patienter vid sådana vårdinrättningar, t. ex. mentalsjukhus ochbarnhem. Det är enligt motionärens mening angaläget att alla skadelidande flrrätt lill ersättning i här aktuella situationer, oberoende av vem som ärhuvudman för vårdverksamheten. I en del fall har de kommunala huvudmännentecknat särskild ansvarsförsäkring som läcker skador av delta slag.Landstingsförbundet har rekommenderat landstingen alt teckna sådan försäkring,men denna rekommendation har inte följts i någon större utsträckning, påpekarmotionären. Om försäkring saknas, har de drabbade i regel ingen möjlighet atterhålla ersättning. Enligt motionärens uppfattning är det därför motiverat attöverväga lagstiftningsåtgärder, som gör det möjligt för den som drabbats avegendomsskada vållad av person som är inlagen på vårdinrättning med landstingeller kommun som huvudman att erhålla ersättning. Enligtvad utskottet inhämtat torde samtliga landstingskommuner ha tecknat ettkomplement till sin sedvanliga ansvarsförsäkring, såvitt avser de psykiatriskavårdanstalterna. Varje sådan anstalt är härigenom försäkrad, så att ersättningutgår för skada som intagen vållar tredje man, oberoende av om fel ellerförsummelse kan konstateras hos vårdpersonalen. Denna siirskildaansvarsförsäkring tillkom i samband med alt landstingen övertoghuvudmannaskapet för mentalsjukhusen . Landstingen hardessutom möjlighet att teckna motsvarande kompletterande ansvarsförsäkring röromsorgsverksamheten bland psykiskt utvecklingsstörda och förbarnavårdsverksamheten. Del förekommer dock endast i mindre utsträckning attförsäkring tecknas för dessa vårdområden. Utskottetdelar hell motionärens uppfattning om att det är otillfredsställande atl delinom den kommunala vårdsektorn f. n. finns ell sämre skydd för skador som kandrabba tredje man än vid motsvarande statliga vård-' inrättningar. I likhet medvad som framhålls i motionen finner utskottet det angeläget att berördalandsting och primärkommuner utnyttjar den föreliggande möjligheten att tecknakompletterande ansvarsförsäkringar för alla grenar av vårdverksamheten ienlighet med rekommendation. Uppenbarligen är detbeträffande förevarande typ av skador fråga om så speciella förhållanden, atldet allmänna i princip bör svara för att skadorna blirersaila. Ulskotlet villemellertid understryka atl det grund- läggandebetraktelsesättet vid denna form av ersättningsåtagande har varit att detallmänna bör bära dessa skador som ett slags omkostnad för an-staltsväsendelGfr ILU 1964:12 s. 18). a. har framhållits atl faran för skador är särskiltstor i grannskapet av vissa vårdinrättningar och att det därför skulle varaobilligt atl just de kringboende skulle behöva löpa större risker än övrigamedborgare. Utskottet anser därför alt man bör hålla fast vid principen om attersättningsfrågan i dessa fall bör lösas genom ett frivilligt försäkringsskyddsom skall bekostas av de kommunala huvudmännen själva. Utskottet vill såledesinte tillstyrka motionärens förslag om att skall ta initiativ tilllagstiftningsåtgärder, som syftar till att bygga ut del statligaersättningssystemet lill alt omfatta även sådan vårdverksamhet som bedrivs avlandsting eller kommun. Utskottet vill emellertid peka på atl lösningen avfrågan åtminstone på kan komma att påverkas av del utredningsarbetesom pågår inom brottsskadeutredningen. På anförda skäl avstyrker utskottetbifall lill motionen 1975:726. Regeln om barns och ungdoms ansvar för skador i 2kap. 2 iJ SkL är konstruerad så att skadeståndsskyldighei förutsätter ensärskild skälighetsbedömning när den som vållat skadan är under aderton år.Vidare är paragrafen skriven så att tillämpningen kan varieras efter barnetsutvecklingsgrad. Ju yngre barnet är desto mildare blir bedömningen.Beträffande de allra minsta barnen kan man överhuvud ej tala om uppsåt elleroaktsamhel vid orsakande av skada, och de kan därför ej bli skadeståndsskyldiga.Skadeståndets storlek kan även i övrigt avpassas efter omständigheterna i detsärskilda fallet, t. ex. ekonomiska förhållanden eller utvecklingsstörningar.Ett möjligt resultat av prövningen är atl barnet av sådana skäl inle åläggsnågot skadestånd alls. När ansvarsförsäkring täcker skadeståndsskyldigheten,skall nedsättning av skadeståndet dock ej förekomma. Irealiteten blir det självfallet oftast föräldrarna som betalar sina barnsskadestånd. En förälder kan dock själv bli skadesiåndsansvarig om han eller honvarit vårdslös, t. ex. genom att ge barnet farliga leksaker. Ingenting hindrarheller att både barnet och vårdnadshavaren blir ansvariga för skadan. ' Dåtillämpas reglerna om solidariskt skadeståndsansvar. Itnotiotien 1975:104 hemställs att hos regeringen anhåller omutredning i syfte atl få till stånd kompletteringar av SkL så alt uldömdlivränta på grund av skadevållande i barnaåren inte skall belasta den skadeståndsskyldigelivet ut utan begränsas till exempelvis en tioårsperiod. Motionären förordarvidare att i de fall där sådan skadeståndsskyldighet f n. förekommer samhälletbör träda emellan och befria den skadeståndsskyldige från hans betalningsbörda.Motionären understryker att dei från humanitär och psykologisk synpunkt är felatl en människa skall behöva betala en livränta ochhärigenom ständigt bli påmind om sinskuld till den ifrågavarande olyckan. Utskottetvill till en början peka på atl gällande regler innebär att ett barn inte skallbehöva svara för sina handlingar i samma omfattning som en vuxen.Skadeståndsskyldigheten prövas i stället efter vad som är skäligt i detsärskilda fallet. Jämkning av skadeståndet kan därvid ske ända till noll.Utskottet vill också erinra om att ifall familjen - som i storutsträckning är fallet - har en ansvarsförsäkring, så skyddas barnet av denna.Sådan försäkring ingår i den vanliga typen hem- eller villahemförsäkring ochgäller för samtliga familjemedlemmars skadeståndsansvar. Utskottet vill isammanhanget understryka det angelägna i att föräldrar tecknar sådanansvarsförsäkring och på den vägen svarar för kostnaden för de skador som derasbarn vållar. Motnu angivna bakgrund kan utskottet inle finna atl den av motionären förordadetekniska lösningen med en generell tidsbegränsning av livräntan skulle innebäranågra fördelar ur jämkningssynpunkt jämfört med de begränsningsprinciper somf. n. gäller i fråga om barns skadeståndsansvar. Inte heller vill utskottetförorda alt det allmänna - t. o. m. med retroaktiv verkan - träder in och efterviss tid övertar ersättningsansvaret på denna begränsade sektor av skadefall.Utskottet anser atl samhällets insatser till stöd lor dessa skadelidande liksomhittills i första hand skall kanaliseras via de olika förmåner som utgår frånsocialförsäkringen. Avslutningsvisvill utskottet peka på att den i propositionen föreslagna regeln om omprövningav skadestånd kan användas även till skadevållarens fördel såtillvida som ensänkning av utgående livränta kan ske när en väsentlig ändring till det bättreinträtt i den skadelidandes förhållanden. Utskottet vill vidare framhålla attden föreslagna allmänna jämkningsregeln visseriigen inle är tillämpligbeträlTande barns skadeståndsskyldighei, men alt regeln kan tillgodose delbehov av jämkning som kan föreligga, när skyldigheten att utge fullt skadeståndframstår som oskäligt betungande för en förälder som genom försummelse ivårdnaden medverkat till skada som barnet gjort. Pågrund av del anförda avstyrker utskottet bifall till motionen 1975:104, såvittnu är i fråga. Jämkningav det allmännas skadeståndsattsvar Såsom tidigare nämnts (se ovan s. 22) innehållerSkL åtskilliga regler som föreskriver alt skadeståndet kan bestämmas ellernedsättas efter en skälighelsprövning. En sådan bestämmelse finns i 3 kap. 6 ijSkL. Denna paragraf anvisar två särskilda möjligheter atl jämka arbetsgivaresprincipalansvar enligt 3 kap. 1 ij och del allmännas ansvar enligt 3 kap. 2 ijför fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Dels är jämkning möjlig, närskadeståndet anses vara oskäligt betungande med hänsyn till den skadeståndsskyldigesekonomiska förhållanden och övriga omständigheter (/or- Dels kan ersättning för sakskada jämkas, om det är skäligt med hänsynlill föreliggande försäkringar och försäkringsmöjligheter (a/;(//fl punkten).Dessa två jämkningsfall har olika motiv och syften och de bör noga skiljas åt. Jämkningav oskäligt betungande skadestånd (.dvs. i'amkn\ngSKgc\n i 3 kap. 6 ij förstapunkten) kan tillämpas beträffande både enskildas och det allmännasskadeståndsansvar. Den grundläggande förutsättningen för jämkning är atl detskulle bli oskäligt hårt mot den ansvarige, om han fick betala fulltskadestånd. Regeln utgör ett slags kompensation för del utvidgadeprincipalansvar som ålagts arbetsgivarna enligt 3 kap. 1 ij SkL. Utgångspunktenär att arbetsgivaren normalt skall bära kostnaden för de skador somarbetstagare vållar men att, om på grund av särskilda förhållandenskadesiåndsskyldigheten skulle kunna bli oskäligi betungande för en arbetsgivarejämkningskall vara möjlig. Närdet finns ansvarsförsäkring, saknas dock regelmässigtskäl till sådan jämkning. Om den skadeståndsskyldige inle skyddas avansvarsförsäkring, måste man enligt denna bestämmelse pröva, om han bort hållasådan försäkring. Blott i de fall, där en ansvarsförsäkring ej kunnat ellerbort tecknas - därför att ingen försäkring står till buds eller därför att denskulle bli alltför kostsam eller därför att gängse försäkring ej täckerifrågavarande föriust - är förevarande jämkningsregel avsedd atl tillämpas somett slags säkerhetsventil i syfte att förebygga att ansvaret blir heltruinerande för den skadeståndsskyldige. Somnyss nämnts gäller denna jämkningsgrund även beträffande det allmännasskadeståndsansvar. I förarbetena till stadgandet framhålls dock alt detnaluriiglvis är sällsynt, att ansvar fördel allmänna kan anses vara oskäligtbetungande. Det påpekas alt detta endast undantagsvis kan bli aktuellt i frågaom mindre kommuner, församlingar och kyrkliga samhälligheter. I förarbetenaunderstryks vidare all på liknande sätt som när ansvarsförsäkring föreliggerhar man att bedöma den situationen, att den skadeståndsskyldige är staten, kommun eller annan s. k. självförsäkrare, dvs. någon som har så omfattandeverksamhet att han kan bära skadeståndsskyldighet i olika sammanhang utanansvarsförsäkringens hjälpochdärför medvetet låter bli att teckna sådanförsäkring. Huvudregeln i sådana fall är således atl jämkning ej skall komma ifråga. Vidtillkomsten av stadgandet betonades vidare atl förevarande jämkningsgrund barautgjorde ett första steg på vägen mot en allmän möjlighet all jämkaskadeståndsskyldighet som är oskäligt betungande. Om man senare skulle införaen jämkningsregel av detta slag beträffande allt skadeståndsansvar skulle densärskilda bestämmelsen i 3 kap. 6 ij första punkten komma alt bli överfiödig,påpekades det. Jämkningpå grutid av försäkringar och Jörsäkringstnöjligheter (dvs. jämkningsregeln i3 kap. 6 tj andra punkten) har endast betydelse vid sakskada. 1 övrigt ärtillämpningsområdet delsamma som för regeln i första punkten, dvs.jämkningsmöjlighelen avser såväl principalansvar som det allmännas Den till grund för stadgandet liggande tankegången äratl om skadad egendom är försäkrad, skall jämkning stundom kunna ske. Dettainnebär till en början att inom området för principalansvar och det allmännasansvar för myndighetsutövning har genom SkL införts ett annat och meraskönsniässigt bortfall äv försäkringsbolagens regressmöjligheter än som följerav regleina om försäkringsgivares regressrätt i 25 ij försäkringsavtalslagen(1927:77). Meningen med föfevarande jämkningsgrund är atl i varje fall vissastora sakskador delvis skall stanna på den försäkringsgivare som försäkrat denskadade egendomen. Den genomgående synpunkten är att förlusten i ett sådantfall i största möjliga utsträckning skall fördelas genom försäkring (eller, närstaten eller kommun är part, på skattebetalarna). Jämkningen skall därför skemed hänsyn till försäkringar på båda sidor - ansvarsförsäkring på denskadeståndsskyldiges sida, sakförsäkringar på skadelidarsidän. Vidare skallman la hänsyn lill försäkringsmöjligheterna, dvs. om någon av parterna ärsjälvförsäkrare eller om någon av dem försummat alt hålla ansvars- resp.sakförsäkring som får anses naturlig vid verksamheten i fråga. Regresskravskall vara tillåtna i full utsträckning mot en försäkringstagare medansvarsförsäkring, eller mot en självförsäkrare (t. ex. staten) i sammaomfattning som en ansvarsförsäkring skulle ha läckt skadeståndet. Men till dendel skadeståndsansvaret går utöver vad ansvarsförsäkringen ersätter ellerkunnat ersätta, skall skadan stanna på försäkringsbolaget. Den närmaretillämpningen av jämkningsregeln i andra punkten blir ganska komplicerad, menförarbetena ger vissa anvisningar om hur man skall gå till väga. Metoden går utpå att man vid bedömningen skall skilja mellan krav från flera olika kategorierskadelidande och ansvar för flera olika kategorier av skadeståndsskyldiga. Ipropositionen framhålls att den nu föreslagna allmänna jämkningsregeln medgerjämkning efter samma grunder som den nuvarande bestämmelsen i 3 kap. 6 ijförsta punkten. Sistnämnda bestämmelse blir härigenom överfiödig och föreslåsdärför bli upphävd. Däremot behålls enligt förslaget regeln i 3 kap. 6 ij andrapunkten. Den möjlighet som detta stadgande ger att beträffande principalans varoch det all mannas ansvar för skada genom oriktig myndighetsutövning jämkaersättning vid sakskada med hänsyn till föreliggande försäkringar ochförsäkringsmöjligheter föreslås sålunda komma att bestå vid sidan av denallmänna jämkningsregeln. Imotionen 1975:1818. yrkandet 2, förordas att hänvisningen till det allmännasansvar vid oriklig myndighetsutövning i 3 kap. 2 ij skall utgå ur 3 kap. 6 i; iförslaget. Motionärerna framhåller alt det är osannolikt med jämkningsfallberoende på den skadeståndsskyldiges ekonomiska förhållanden när det gällerden offentliga sektorn. Lagstiftningen bör därför inte tyngas med regler härom.Sådana regler torde enligt moiionärernas mening vara ägnade att skapaförvirring i rättstillämpningen genom atl föranleda lagtolkaren till attfundera på om del kan antas föreligga några motiveringar för att nedsätta detskadestånd som kan komma atl åläggas staten eller samfällighel. Såsom den föregående framställningen ger vid handensynes motionsyrkandet delvis vara grundat på en missuppfattning av innebördeni propositionens förslag.