bet · FY01LU16 · 1975-12-31 00:00:00 — 1. att staten såsom huvudman för sjukvård måtte överväga möjligheternaatl retroaktivt tillämpa nu praktiserat system med ersättning till tidigarebehandlingsskadade patienter eller atl åtminstone bereda tidigarebehand-lingsskadade fri sjukvård för sin behandlingsskada, saml 2. att staten måtte stimulera övriga sjukvårdshuvudmän lill liknande överväganden. 1975:1142av i m. fl. (vpk) vari hemställs alt uttalar sig för och hos regeringen hemställer om förslag till lag stiftning som innebär 1. atlprincipen "omvänd bevisföring" genomföres, innebärande alt företag har att bevisa sig fri från skuld vid framställda skadeståndskrav, 2. att objektivt . k. strikt skadeståndsansvar införes. Under 1950-lalet påbörjades ett omfattandesamnordiskt utredningsarbete med syfte att successivt reformera skadeståndslagstiftningen.För svensk rätts del utgör skadeståndslagen (1972:207; SkL), som trädde i kraftden , det mest betydelsefulla resultatet av dettareformarbete. I SkL har upptagits dels regler som motsvarar äldre rättsbestämmelser i 6 kap. strafflag, dels allmänna regler omprincipalansvar, och dels regler om stats och kommuns skadeståndsansvar. SkLhar karaktären av en ramlagstiftning. Delta kommer till uttryck i att lageninle innefattar någon uttömmande reglering av den utomobliga-loriskaskadeslåndsrälten. Vidare är lagens bestämmelser utformade som"generalklausuler", avsedda att kunna användas under vitt skiftandeförhållanden. Detförutsattes vid tillkomsten av SkL all lagen inte skulle bli bestående i sinnuvarande utformning . Efter hand som det fortsattareformarbetet på skadeståndsrättens område ger resultat i form av nya eller merdetaljerade skadeståndsregler av allmän natur har dessa avsetts komma alt bliinförlivade med SkL. Lagen har därför fåll en teknisk uppbyggnad ochutformning som är direkt avsedd att underlätta framtida lagändringar och göradet möjligt att vidta önskvärda ändringar utan större ingrepp i lagkomplexet. I arbetet på skadeståndsrältens reformering ochmodernisering har turen nu kommit lilL frågor om ersättning för personskada,främst ersättning för framtida föriust av arbetsinkomst och föriust avförsörjare. De regler om ersättning vid personskada som f. n. finns i SkL ärmycket kortfattade och ger föga upplysning om vilka principer som skall iakttasvid skadeståndets bestämmande. De tar inte heller hänsyn till det funktionellasamspelet mellan skadestånd och försäkring. Den kraftiga utbyggnad som skettav både den offentliga och den privata försäkringen har medfört alt särskilt påpersonskadeområdet andra ersättningsformer än skadestånd kommit atl spela endominerande roll. Detta flr i sin lur betydelse för skadeståndsrättensutformning, i del allt större krav ställs på en anpassning av skadeståndsreglernatill ersättningsanordningar av försäk ringsmässig art. Propositionensförslag i denna del innebär i första hand en utbyggnad och konkretisering av deknapphändiga allmänna bestämmelser, som f. n. återfinns i skriven lag påpersonskaderätlens område. Denna kodifiering innefattar en anpassningav skadeståndsreglerna lill övriga ersättningsformer så atl en samordningåstadkommes mellan skadestånd och andra förmåner vid personskada. Förutomnya bestämmelser om skadestånd vid personskada behandlar propositionenytteriigare en reformfråga som tagits upp särskilt på det nordiskalagstiftningsprogrammet, nämligen förslag till en allmän jämkningsregel inomskadeståndsrätten. I gällande rätt finns det inte någon allmän jämkningsregel,som kan tillämpas vid alla typer av skadeståndsskyldighet och för allakategorier av ansvariga. Den föreslagna regeln, som således avses blitillämplig på alla skadefall, syftar lill att avhjälpa denna brist. Regeln gårut på att skadeståndet skall kunna jämkas till fördel för skadevållaren, omhans skyldighet att utge skadestånd är oskäligt betungande med hänsyn till hansekonomiska förhållanden. Även den skadelidandes behov av skadeståndet ochövriga omständigheter skall därvid beaktas. Slutligenupptar propositionen förslag beträffande en fråga, som inte har direkt sambandmed det nordiska lagstiftningsprogrammet för den allmänna skadeståndsrältensreformering, nämligen upphävandet av en ålderdomlig skadeståndsregel i 1734 årslag vilken gäller skadestånd vid veterinärmedicinsk behandling av djur (22kap. 4 ij byggningabalken). Tillgrund för propositionen ligger i första hand två betänkanden av skadeståndskommitténvilka sammanförts under behandlingen i till ettgemensamt lagförslag. Dessa kommitléförslag är dels belänkandet (SOU 1971:83)Skadestånd III med förslag till en allmän regel om jämkning av skadestånd m.m., dels betänkandet (SOU 1973:51) Skadestånd V med förslag till ändradelagregler om skadestånd vid personskada m. m. Bådabetänkandena har remissbehandlats. 1 fråga om det förra betänkandet har i vissutsträckning delade meningar kommit till uttryck vid remissbehandlingen. Deflesta remissinstanserna har dock anslutit sig till kom- mittensuppfattning att en generell möjlighet till jämkning av oskäligt betungandeskadestånd bör införas i skadeståndsrätten och de har också i huvudsak godtagitden föreslagna regeln. Del senare kommittéförslaget har i sina huvuddragtillstyrkts eller lämnats utan erinran av så gott som samtliga remissinstanser.Dessa har allmänt vitsordat behovet av nya regler på personskaderättens områdeoch har i allt väsentligt delat de bedömningar som ligger till grund för deföreslagna bestämmelserna. Den remisskritik som i denna del förekommit avser iallmänhet detaljspörsmål av saklig eller redaktionell karaktär. Förslagetom upphävande av den särskilda skadeståndsbestämmelsen vid veterinärmedicinskbehandling av djur har aktualiserats genom en skrivelse tilljustitiedepartementet av lantbruksstyrelsen. Att bestämmelsenupphävs har genomgående tillstyrkts av de remissinstanser som hörts överskrivelsen. Såsomtidigare nämnts har kommittéförslagen tillkommit efter nordiskt samarbete. Ävenvid ärendets behandling i justitiedeparlemeniet har hordiska överiäggningarägtrum. Detta nordiska lagstiftningssamarbeteharsyftat till en så långt möjligtöverensstämmande reglering i de fyra länderna och har också resulterat iförslag till nya regler i alla de fyra länderna (har inte deltagit idetta arbete). Full enighet har inte uppnåtts, men de framlagda förslagenuppvisar stora likheter. Beträffande frågan om en allmän jämkningsregel kansärskilt framhållas att vid överiäggningarna med de övriga nordiskakommittéerna har principiell enighet nåtts om värdet av en sådan regel, men attdessa kommittéer med hänsyn till utformningen av sina direktiv åtminstone tillsvidare inskränker sina förslag lill alt avse enbart jämkning av ansvar förpersonskada. Det norska kommitléförslaget har redan lett till lagstiftning, somträtt i kraft . Beträffandedet huvudsakliga innehållet i propositionen hänvisar utskottet till den medbörjan på s. 1 intagna redogörelsen. Utskottet kommer nedan att behandlalagförslagen i de delar som berörs av motionsyrkandena samt i övrigt i den mänförslagen givit anledning därtill. Redan inledningsvis vill utskottet dockframhålla att de med anledning av propositionen väckta motionsyrkanden somhänför sig till de nya reglerna om skadestånd vid personskada till övervägandedel berör enskildheter i förslaget. I den mån man i motionerna uttalar sigrörande den för denna skadesektor föreslagna lagstiftningen i dess helhetuttalas tillfredsställelse över atl frågorna om ersättning för personskada nublir i huvudsak reglerade i skriven lag. Däremot har i motionerna - liksom vidremissbehandlingen - den förordade allmännajämkningsregeln föranlett erinringaroch kompletterande synpunkter av mer vittgående innebörd. Beträffandepropositionens förslag till utbyggnad av regelsystemet i SkL vill utskottetfästa uppmärksamheten på atl de nya bestämmelserna inte innebäratt lagen iberörda avseenden förlorar sin karaklärav ramlagstiftning. Det är också viktigtatt hålla i minnet att SkL har denna karaktär, när manskall bedöma enskildheter i det föreliggande förslaget liksom de molionsvisförordade lösningarna av vissa detaljfrågor. Utskottet vill därför erinra omatt skadeslåndsrälten hör till de rättsområden där rättstillämpningen ibetydande utsträckning måste vila på grundsatser som ej kommit till uttryck iskriven lag, beroende bl. a. på att åtskilliga skadeståndsrättsliga begrepp ärsvåra att exakt bestämma i lagtext (t. ex. principerna om "adekvat kausalitet",om "direkt" och "indirekt" skada, om "samverkandeskadeorsaker" och om "passiv identifikation"). Även ifortsättningen har man vid den praktiska tillämpningen av SkL atl räkna med attett stort antal frågor är avsedda alt besvaras med utgångspunkt i sådanaallmänt erkända grundsatser, vilka alltså kompletterar de bestämmelser somlagen innehåller. Utskotiet vill vidare erinra om det ofrånkomliga i alt man ien lag av SkL:s karaktär använder en mängd allmänt utformade begrepp ochbestämningar som när de skall tillämpas i konkreta fall måste utfyllas genom entolkning med ledning av i första hand lagstiftningens förarbeten (t. ex."vållande", "oskäligt betungande" och "handlingensbeskaffenhet"). Utskottet vill beträffande lagtextens utformninghärvidlag peka på de stora tekniska svårigheter det erbjuder atl i skriven lagutforma allmängiltiga regler på ett så variationsrikt område som denutomobligatoriska skadeståndsrältens. Å ena sidan kan en abstrakt utformning avreglerna lätt få lill följd atl de blir så intetsägande all de ger föga ledningi de enskilda fallen, och då fyller de knappast någon funktion. Å andra sidankan en ökad konkretisering av reglerna medföra att deras tillämpning i mångasituationer skulle leda till inte önskvärda resultat. Alltför konkret utformadebestämmelser på detta område skulle sannolikt också snart passeras av dentekniska, sociala och ekonomiska utvecklingen och framstå som otidsenliga.Utskottet vill därför understryka nödvändigheten av alt den allmännaskadeståndsrättsliga lagstiftningen utformas så alt den lämnar domstolarna,försäkringsbolagen och de inom försäkringssektorn verksamma rådgivandenämnderna ett ganska vidsträckt utrymme föratt anpassa rättsutvecklingen tilländrade samhällsförhållanden. Utskottetvill i delta inledande avsnitt peka på atl skadeståndskommitténfortsätter sitt arbete på en reformering av skadeslåndsrälten. Sålunda återstårav kommitténs uppdrag frågorna om flera skadevållares ansvar och omförsäkringsgivares regressrätt. Stadgandet i 2 kap. 1 S SkL om skyldighet för densom uppsåtligen eller av vårdslöshet vållar personskada alt ersätta skadan,såvida inle annat följer av lagen, innebär atl för skadan skall regelmässigtutgå full ersättning. I SkL stadgas undantag från denna grundsats dels i 2 kap.2 och 3 iji; beträffande vissa kategorier av skadeslåndsskyldiga (barn, ungdomoch psykiskt abnorma personer), dels i 3 kap. 6 ij beträffande'principalansvar och detallmännas ansvar för fel och försummelse vid myndighetsutövning, och dels i 5kap. 5 ij som handlar om medvållande på den skadelidandes sida. Ett annatviktigt undanlag är att principen om fullt ersättningsansvar inle längre gällerför arbetstagare såvitt gäller skador vållade i tjänsten (4 kap. I ij SkL).Bortsett från dessa stadganden innehåller de nuvarande per-sonskadebesiämmelsernabara en inskränkning av någon betydelse i principen om lOO-procentig täckningför skadan, och del är föreskriften i 5 kap. 3 ij SkL om att efterievandesskadestånd skall bestämmas med hänsyn lill det underhåll som bedömserforderiigt för honom. Denna inskränkning har emellertid ganska litenbetydelse i dagens rättstillämpning, och man kan därför säga att - bortsettfrån vissa av de ovannämnda reglerna om jämkning av skadestånd i vissa fall -lOO-procentnivån i praktiken gäller över hela personskadeområdet. Dengrundläggande principen att skadeståndet skall läcka hela skadan innebär atlstora skadeståndsbelopp kan bli aktuella vid personskada. I dagens praxis harkostnaderna för en personskada i flera fall närmat sig I milj. kr. Trots allnågra generella begränsningar inle finns i ersättningsnivån inomskadeslåndsrälten, kan det dock antas att man i rättstillämpningen iakttar enviss reslriktiviiet när det gäller atl döma ut skadestånd för mycket storainkomstförluster. En gräns blir i skaderegleringen ibland del tillgängligaförsäkringsbeloppet. Propositionensförslag innebär inte någon ändring i fråga om principen att skadeståndet skalltäcka hela skadan, i den mån inte ersättning utgår från andraersältningsanordningar vars förmåner skall samordnas med skadeståndet. Enligtförslaget utmönstras i stället den nuvarande begränsningsregeln i 5 kap. 3 ijSkL så atl principen om full ersättning för liden skada slår igenom ocksåbeträffande skadestånd för föriust av underhåll. Motionen1975:1821 tar upp frågan om man bör införa en generell ma-ximering avskadestånden vid personskada. Motionären anser att det finns anledning attbegränsa skadestånd för inkomstförlust eller förlust av försörjare tillförslagsvis 12 basbelopp (f. n. motsvarande en livränta om . Den som anser sin arbetsförmåga vara värd mer än så, bör vara hänvisadtill att skydda sig genom egna olycksfalls- eller sjukförsäkringar, ansermotionären. Som motivering för förslaget om införande av ett högsta tak förersättningen vid personskada anförs i motionen i första hand atlskadeslåndsrälten på personskadeområdel i allt högre grad får karaktären avsociallagstiftning genom att reglerna alltmer utformas med sikte på atttillgodose socialt motiverade behov. Motionären pekar i sammanhanget bl. a. påpropositionens förslag om att man i personskadefallen bör begränsamöjligheterna att jämka skadestånd på grund av medvållande från denskadelidandes sida till rena undanlagsfall, nämligen om den skadelidande harmedverkat uppsåtligen eller grovt vårdslöst. Ett ytterligare skäl för attinföra en allmän begränsningsregel är de utredningssvårigheler som ofta gör sigpåminda när det gäller atl närmare fastställa kompensationens storiekvid mycket stora inkomstföriuster, framhåller motionären. Utskottetvill till en början peka på att en begränsning av ersättningsnivån vidinkomstföriust förekommer vid vissa ersättningsanordningar vid sidan avskadeståndsrätten och atl detta kan sägas utgöra ett principiellt stöd förmotionsyrkandei. Sålunda är t. ex. enligt lagen (1962:381) om allmän försäkringden övre gränsen för årsinkomst av förvärvsarbete, som skall grunda rätl lillsjukpenning, satt till 7,5 gånger det basbelopp som gäller vid ingången avåret. En regel om begränsning av skadestånden på hög nivå skulle också kunnamotiveras med att den som har mycket höga inkomster också torde ha resurseratt i händelse av skada själv skydda sig mot bortfall av den översta delen avdessa inkomster. mening kan emellertid vägande argument anföras mot den av motionärenförordade begränsningsregeln. För det första vill utskottet peka på vissatekniska komplikationer som regeln skulle ge upphov till. I och för sig är detmöjligt alt välja olika lösningar i sak för atl åstadkomma en begränsning aversättningsnivån vid inkomstföriust. Motionsförslaget syftar till en regel omen nettonivå, uttryckt i visst antal basbelopp, för själva skadeståndet. närmare utvecklat stämmer en sådan neltoregel inte med grundskyddetskonstruktion enligt socialförsäkringen och skulle därför inte utgöra ettinstrument som verkar i riktning mot en slutlig sammansmältning avsocialförsäkring och skadestånd - ett resultat som kommittén betraktar som etti och för sig eftersträvansvärt framlidsmål. Netloregeln ger nämligen en ramsom vidgar sig allteftersom grundförmånerna växer i stället för den konstantaram för den totala kompensationen som sammansmältningen skulle kräva. En annanteknisk svaghet hos nettoregeln är att den får större effekt ju större del avden skadelidandes föriust som faller på skadeståndet. Den som inte har någonsamordningsförmån alls - vilket kan vara fallet med t. ex. en utlänning - fårkänning av regeln redan vid en inkomstföriust som något överstigerbasbeloppsiaket. Ju större samordningsförmånerna sedan är, desto högreinkomstföriuster kan täckas utan någon reduktion. Netloregeln skulle bl. a.till följd härav komma atl gynna mindre svårt skadade på de allvariigt skadadesbekostnad. Slötande orättvisor mellan grupper av skadelidande med olikaallvariiga skador skulle visseriigen i någon mån kunna undvikas genom altbegränsningsregeln kompletteras med en avtrappning av maximinivån med hänsynlill arbetsoförmågans storiek. Men även med en sådan modifikation - somavsevärt komplicerar regeln - skulle slumpvisa resultat lätt uppkomma, ävenhär sammanhängande med den betydelse för regelns praktiska effekt som samordningsförmånernafår. Utskottetvill vidare fästa uppmärksamheten på att den i motionen förordade lösningeninnebär atl gränsen för skadesiåndsskyldigheten sätts mycket högt. Att döma avtillgänglig statistik har emellertid så höga in-komstunderiag varitmycket ovanliga i skaderegleringen. Som kommittén påvisat skulle enbegränsningsregel på denna höga nivå medföra såringa vinst från samhällsekonomisk synpunkt att regeln från denna utgångspunktknappast kan anses uppväga de tekniska komplikationer som den för med sig. Utskotietvill också peka på att det börjat växa fram försäkringssystem ivilka skadeståndsrältens princip om lOO-procentig täckning för skadan gjortstill huvudregel. Utskottet syftar här främst på de kollektivavtalsregleradeirygghelsförsäkringar som införts på stora delar av arbetsmarknaden. Ominte en motsvarande begränsningsregel skulle slå igenom i sådanaförsäkringssystem torde den av motionären förordade begränsningsregeln förlorastörre delen av sin praktiska betydelse. Detavgörande argumentet mot den förordade bestämmelsen om att skadestånd förinkomstföriust eller föriust av försörjare skall begränsas till viss högstanivå är emellertid enligt utskottets uppfattning att skadeståndsreglerna isjälva verket utgör ett olämpligt instrument för att tillgodose sådana socialarättvise- och jämlikhelssynpunkter som bär upp motionsförslagel. Del förefallerutskotiet vara föga tilltalande om man slumpvis skulle sätta in inkomstutjämnandeåtgärder just när en inkomsttagare drabbats av en allvariig personskada somkanske förändrat hela hans livssituation. Liknande synpunkter gör sig gällandenär en underhållsberältigad till följd av för-sörjarens död kommer alt gå misteom underhåll som den avlidne har utgett under sin livstid. Såsom framhållits avföredragande statsrådet är skattereglerna bättre lämpade för att åstadkommainkomstutjämnande effekter i samhället, eftersom de verkar generellt ochdessutom drabbar medborgarna på ett likformigt sätt före och efter skadefallet.Utskottet ansluter sig därför till den ståndpunkt som statsrådet intagit,nämligen att en sådan begränsningsregel som diskuterats inte bör ställasupp inom skadeståndsrätten. Medtanke på skadevållarens situation i hithörande fall vill utskotiet avslutningsviserinra om atl den föreslagna allmänna jämkningsregeln ger vissa möjligheter attbegränsa verkligt stora skadestånd, t. ex. i situationer därförsäkringsbeloppet inte räcker lill. På grund av det anfördaavstyrker utskottet bifall till motionen 1975:1821. Omprövningav skadeståttd for framtida inkomstföilust Inom skadeståndsrätten gäller f. n. att man inormala fall inle kan å-stadkomma någon framtida anpassning av skadeståndettill försämring eller förbättring i den skadelidandes tillstånd. Sedan ettskadestånd har fastställts av domstol genom ett lagakraftvunnet avgörande, kandet ändras endast på extraordinär väg, dvs. genom resning eller besvär överdomvilla. I fråga om skadestånd som fastställts i form av livränta har dock irättspraxis den skadelidande i vissa särskilda fall - nämligen då skadansomfattning inte har kunnat slutligt avgöras vid prövningstillfället - getts enmöjlighet alt i mån av behov få ersättningsfrågan omprövad vid domstol.Processtekniskl har detta lösts på del sättet atl vid del förstarättegångstilirället har i domen tagitsin ett förbehåll för den skadelidande om rätt alt föra lalan omändring av livräntan. Förbehåll av detta slag torde framför allt komma tillanvändning vid skador som drabbar barn och unga personer. I dessa fall kan detnämligen vid liden för prövningen vara praktiskt tagel omöjligt alt bedöma deframtida skadeföljderna. Alt döma av tillgängliga rättsfall kommer sådanaförbehåll likväl ganska sällan lill användning. Beträffandeskadestånd som bestämls i form av livränta sker i praktiken anpassningen tillskadeutvecklingen i osäkra fall i stället så att livräntan fastställs att utgåför endast viss begränsad tid för att därefter åter prövas. Närett skadestånd har fastställts på annat sätt än genom rättegång, dvs. när delgrundar sig på en överenskommelse mellan den skadeståndsskyldige och denskadelidande, saknas normalt rättslig möjlighet att få till stånd en omprövningvid ändrade förhållanden . Däremot förekommer del attförsäkringsbolagen i sin skaderegleringspraxis medger vissa möjligheter tillomprövning även av definitiv livränta, om skadan har undergått en väsentligmedicinsk försämring. Beträffandeskadestånd som fastställts i form av engångsbelopp uppkommer av naturiiga skälmera sällan behov av en omprövning av ersättningsnivån. 1 tillgängligrättspraxis saknas helt exempel på domar i vilka förbehåll intagils om sådanomprövningsräll. Däremot har del ibland i försäkringsbolagensskaderegleringspraxis medgetts omprövning även av engångsbelopp när detinträffat en medicinsk försämring av betydande art. Likalitet som vid skadestånd för inkomstföriust finns det f. n. möjlighet alt fåskadestånd för förlust av underhåll omprövat på ordinär väg, om den framlidautvecklingen blir annoriunda än som antagits vid skadeståndets bestämmande. Detförekommer dock ibland alt den skadelidande förbehålls rätt alt få skadeståndetomprövat, t. ex. i sådana situationer när ell visst försörjningsbehov inle ärmöjligt atl beräkna i förväg. Såsomframgår av den ovan intagna redogörelsen för propositionens huvudsakligainnehåll innebär förslaget alt en ekonomisk invaliditeisbedöm-ning skall ersättaden hitintills tillämpade medicinska invaliditetsbedömningen påpersonskadeområdet. Betydande utredningstekniska svårigheter är emellertidförenade med användandet av ett mera renodlat förvärvs-mässiglinvaliditeisbegrepp vid skaderegleringen. Detta ställer krav på vidgademöjligheter lill omprövning av ett fastställt skadestånd för den händelse denframtida utvecklingen skulle ta en annan riktning än den som har förutsatts vidskadeståndets bestämmande. 1 propositionen föreslås därför att ersättning förinkomstföriust och föriust av underhåll som fastställts i form av livräntaskall kunna höjas eller sänkas, om de förhållanden som har legat till grund förbedömningen väsentligt har ändrats. Har ersättningen fastställts i form avengångsbelopp, skall enligt förslaget den skadelidande under sammaförutsättning kunna tillerkännas ytteriigare ersättning. I detta fall skallsåledes omprövningen kunna ske endast i höjande riktning. Det behov som oftaföreligger för yngre skadelidande att få ersättnings- fråganomprövad las upp i motionen 1975:1817. Motionärerna framhåller all detbeträffande denna grupp av skadelidande - framför allt minderåriga,värnpliktiga samt ungdomar som vid skadetillfället är under yrkesutbildning -torde vara i det närmaste omöjligt alt beräkna det framlida inkomstbortfall somkan bli följden av skadan. För denna grupp är det angeläget med enåterkommande, automatisk översyn av livränlenivån, framhåller motionärerna.Denna grupp måste också så långt del är möjligt ges samma möjligheter tillstandardstegring som de skulle ha haft om skadan inle inträffat.