bet · FY01LU21 · 1975-12-31 00:00:00 — Lagutskottetsbetänkande nr 21 LU 1975:21 Lagutskottetsbetänkande med anledning av motion om ersättning för skada till följd av myndighetsingripande mot spridning av djursjukdomar I motionen 1975:1131 av () föreslåsatt hos regeringen hemställer om skyndsam utredning och förslag tillbestämmelser om ersättning för indirekt skada till följd av myndighetsingripande mot spridning av djursjukdomar i enlighet med vad som anförs imotionen. Motionären erinrar inledningsvis om attmyndigheterna genom olika författningar, t. ex. epizootilagen ochepizootikungörelsen, getts befogenhet att ingripa med förbud eller påbud föratt förhindra spridning av smitta bland djur eller från djur till människor.Ingripanden av denna art, som ibland kan rikta sig mot en tämligen vid krets avpersoner och företag, medför givetvis skada för de drabbade, ofta till storabelopp. Ersättning för skada kan utgå bl. a. enligt 9 § epizootikungörelsenefter beslut av lantbruksstyrelsen eller regeringen. Enligt motionären utgårersättning i första hand till dem som direkt drabbas av myndighetens beslut.Det ligger emellertid i sakens natur att beslut av denna art kan medföraförluster även för leverantörer eller avnämare till den som drabbats avbeslutet. Som exempel nämner motionären att en säljare kan orsakas skada genomatt hans köpare inte kan motta hans leveransgilla gods till följd av myndighetsbeslut och omvänt att en köpare kan vållas förlust genom att hans säljare intekan leverera på motsvarande grund. Enligt motionären är det oklart i vilkenutsträckning ersättning kan erhållas för sådan indirekt skada som här avses.Motionären anser i vart fall att möjligheterna till ersättning är begränsade,vilket framstår som i hög grad otillfredsställande. Det bör enligt motionärensärskilt beaktas att det i dessa fall alltid står klart att det inte är frånden skadelidande som den smitta utgått vilken gett anledning till myndighetsbeslutet. Dethar också visat sig, fortsätter motionären, att det närmare rättsförhållandetmellan köpare och säljare i vissa fall kan få betydelse för rätten tillersättning av allmänna medel. I avtal kan nämligen regleras på olika sätt i vadmån ett sådant ingripande av myndighet som här avses skall fååberopas som force majeure eller inte. Enligt motionären har det hänt attanspråk på ersättning för indirekt skada avböjts på den grunden att denskadelidande låtit sin avtalskontrahent friskriva sig från ansvar. En sådanståndpunkt anser motionären kunna leda till oskäliga resultat. Det har enligtmotionären också hänt att avtalsparter hänvisats till att först föra processför att ersättningsfrågan skulle kunna tas upp till prövning, vilket iblandinneburit att skadefall till betydande belopp blivit vilande . Såvälför dem som drabbas av indirekta skador som för konsumenterna anser motionärendet vara mest önskvärt och naturligt att skadorna ersätts av allmänna medel. fall där rättsläget ej medger detta bör en ändring komma till stånd.Slutligen anser motionären att bestämmelserna bör få en klarare och meraenhetlig avfattning. Utskottet har inhämtat utlåtanden över motionenfrån skadeståndskommittén, lantbruksstyrelsen, ,länsstyrelserna i och samt . Den av motionären omnämnda epizootilagen (1935:105)är tillämplig på vissa djursjukdomar som kan spridas genom smitta bland djureller från djur till människa. Lagen föreskriver skyldighet för djurägare attvid fall av misstänkteller inträffad sjukdom som avses i lagen ofördröjligen anmäla detta till veterinär. Veterinär som har grundadanledning misstänka förekomst av sjukdom kan förklara sjukdomsstället spärratoch föreskriva isolering och förbud att bortföra djur från platsen.Länsstyrelsen i län där sjukdom inträffat har tillerkänts vittgåendebefogenheter och kan bl. a. anbefalla isolering av smittat eller för smittamisstänkt ställe samt meddela förbud att begagna betesmark eller utföra produktereller varor som kan bidra till spridande av smitta. Lantbruksstyrelsen har, närsjukdom som avses i lagen konstaterats, befogenhet att besluta om nedslaktningav hela djurbesättningen eller delar av denna. Lantbruksstyrelsen kan vidarebesluta om skyddsympning, behandling eller särskild undersökning ikontrollsyfte av djur. Djurägare är vid förrättning enligt epizootilagen ellermed stöd av denna lag meddelade bestämmelser skyldig att ställa till förfogandeför honom tillgängliga arbetskrafter och redskap som är nödvändiga för förrättningen. Dedjursjukdomar på vilka epizootilagen är tillämplig finns uppräknade iepizootikungörelsen (1935:106; omtryckt 1970:401). Uppräkningen omfattar ejsalmonellainfektion, varom finns särskilda bestämmelser (se nedan). Iepizootikungörelsen anges mera detaljerat vilka uppgifter som åligger bl. a.lantbruksstyrelsen, länsstyrelse, veterinär och djurägare i syfte att förebygga djursjukdomeller nedbringa verkningarna av sådan djursjukdom. I fråga omlantbruksstyrelsen har sålunda stadgats bl. a. att denna myndighet meduppmärksamhet skall följa djursjukdomars uppträdande och spridning inom ochutom riket samt särskilt söka utröna sjukdomarnas smittvägar, till ledning förlänsstyrelser och andra myndigheter meddela anvisningar för sjukdomarnasbekämpande samt skyndsamt underrätta chefen för närdjursjukdom utbrutit i landet. Länsstyrelse har ålagts bl. a. att om utfärdandeav smittförklaring som avses i epizootilagen skriftligen underrättalantbruksstyrelsen och vissa veterinärer samt att på visst sätt offentliggörasmittförklaringen. När det gäller åtgärder i syfte att bekämpa djursjukdomareller förhindra deras spridande har tillerkänts långtgåendebefogenheter. Som exempel kan nämnas att länsstyrelse får föranstalta ombevakning av område som förklarats smittat eller misstänks för smitta. Om detanses nödvändigt kan länsstyrelse förbjuda nöjestillställningar och sörja förförhindrande av folksamlingar, som kan bidra till smittospridning. Förordningen(1961:309) om bekämpande av av salmonellainfektion hos djur m. m. gäller inteendast husdjur utan även andra djur som hålls i fångenskap. Påträffar veterinärsalmonellainfektion hos djureller finner han grundadan-ledning misstänka attsådan infektion förekommer skall han meddela djurets innehavare de föreskrifteroch anvisningar som är påkallade för att hämma infektionen och hindrasmittospridning. Förordningen innehåller vidare bl. a. regler omlantbruksstyrelsens och länsstyrelses åligganden och befogenheter i fall avpåträffad eller misstänkt infektion. Lantbruksstyrelsen äger sålunda bl. a.förordna om avlivning av djur. Somytterligare exempel på författningar med bestämmelser om djursjukdomar kannämnds,forordningen (1930:247) om utrotande av nötbromsen samt bis/ukdomslag(]974:211) och bisjukdomskungörelse (1974:212). Bestämmelser med i huvudsakförebyggande syfte finns \ förordningen (1969:441) om organiserad hälsokontrollav husdjur med tillämpningsföreskrifter i kungörelsen (1969:695) omorganiserad hälsokontroll av husdjur. Enligt1969 års förordning får regeringen förklara såsom skyddat område viss del avlandet där smittsam sjukdom som omfattas av den organiserade hälsokontrolleninte förekommer eller har ringa utbredning. Djur av sådant slag som omfattas avden organiserade hälsokontrollen får inte utan medgivande i viss ordning förasin i eller bjudas ut till försäljning eller avyttras inom skyddat område. Regler om ersättning av allmänna medel tilldjurägare m. fl. finns i epizootilagen, epizootikungörelsen, förordningen ombekämpande av salmonellainfektion hos djur m. m., förordningen (1961:310) mednärmare föreskrifter om bekämpande av salmonellainfektion hos djur,förordningen 1 * 1975. omutrotande av nötbrornsen, bisjukdomslagen och bisjukdomskungörelsen. Som engrundläggande princip i nu nämnda författningar framstår möjligheten atterhålla ersättning för sådan förlust av djur som kan direkt hänföras tillmyndighets ingripanden med stöd av respektive författning, såsom t. ex. beslutom avlivande av djur eller om medicinsk behandling av djur. Framställning omersättning görs hos lantbruksstyrelsen. Demest utförliga ersättningsbestämmelserna finns i 9 § epizootikungörelsen, däri tio olika moment anges i vilka fall ersättning kan utgå. I 1-7 mom. behandlasersättning i anslutning till avlivande av djur - med undantag av hund och katt- förbud att begagna betesmark, förbud mot utförsel av vissa produkter,ersättning för smittreningsåtgärder och tillhandahållen arbetskraft, försjukdomsdiagnostik, vaccinationer, avspärrning och vakthållning m. m. behandlas mera svårpreciserade poster. Enligt 8 mom. kan jordbrukare ellerannan företagare erhålla viss ersättning för utbetald lön till personal som pågrund av påbjuden isolering eller annan dylik åtgärd inte kunnat beredas arbete.Likaså kan ersättning utgå för utgift som blivit onyttig genom sådan åtgärd somnyss sagts, såsom att arrende eller hyra måst betalas för område eller lokalsom ej kunnat utnyttjas. Om någon genom påbud som avses i 8 mom. gått miste omarbetsinkomst kan han enligt 9 mom. få viss ersättning härför. Enligt 10 mom.kan den som genom samma slags påbud vållats väsentligt intrång i näring elleravsevärd minskning i arbetsförtjänst erhålla ersättning i annat hänseendeeller med högre belopp än som anges i 8 och 9 mom. om särskilda skälföreligger. Finner lantbruksstyrelsen att ersättning bör lämnas med störrebelopp än , skall lantbruksstyrelsen med eget yttrande överlämnaärendet till regeringen för avgörande. Ikungörelsen med närmare föreskrifter om bekämpande av salmonellainfektion hosdjur finns regler som berättigar till ersättning för bl. a. smittreningsåtgärder,av djurägaren tillhandahållen arbetskraft samt för förlust av djur - dock ejhund eller katt - som avlivas eller ägg som oskadliggörs. För sådan förlust avdjur eller ägg som nämnts utgår dock ersättning avdet värde egendomen skulle ha haft om infektionen ej inträffat. Kommer avlivatdjur eller oskadliggjort ägg från fjäderfäbe-sättning utgår under viss förutsättningersättning . Lantbruksstyrelsen får om särskilda skäl föreliggerbesluta om ersättning i annat hänseende eller med högre belopp än som följer avhuvudreglerna. Finner lantbruksstyrelsen att ersättning bör lämnas med högrebelopp än . gäller samma regel som i epizootikungörelsen, dvs.styrelsen skall med eget yttrande hänskjuta ärendet till regeringen. båda kungörelser som behandlats i det närmast föregående finns särskildareglerom vä/r/erw för bestämmande av ersättning. Sådan värdering utförs i regelav vederbörande tjänsteveterinär, som i vissa fall biträds av en värderingsman. Bland de skador som enligtdet föregående ej är ersättningsgilla märks framförallt förlust av djur genom djursjukdom eller på grund av att djur vid slaktkasseras av samma anledning, veterinärvårdskostnader m. m. Ej heller tordesådan förlust av jordbruksprodukter eller minskning av produktionen somsammanhänger med djursjukdomen som sådan och ej beror på någotmyndighetsingripande vara ersättningsgrundande. För denna typ av skador finnsviss möjlighet att teckna försäkring. (Jfr kungörelsen (1926:389, omtryckt1955:155) om allmänna grunder angående försäkring med statsbidrag mot förlusterpå grund av smittsamma husdjurssjukdomar.) Problem liknande dem motionärenberört uppstår även vid myndighetsingripanden som företas med stöd av vissahälsovårdsförfattningar. Enligt lagen (1956:293) om ersättning åt smittbärarekan statlig ersättning utgå till smittbärare som underkastas observation,isolering o. d. med stöd av bl. a. smittskyddslagen (1968:231) ellerlivsmedelslagen (1971:511). Mera detaljerade regler härom finns i kungörelsen(1966:296) om ersättning av statsmedel i vissa fall vid ingripanden ihälsovårdens intresse. I kungörelsen stadgas bl. a. rätt till ersättning förvaruparti som förstörts på grund av myndighets förordnande (2 S)- I 2 vjtredje stycket finns en bestämmelse som uttryckligen syftar på s. k. indirektskada genom att begreppet förlust enligt denna paragraf förklaras ej avse sådanförlust som endast är att betrakta som indirekt följd av myndighets åtgärd,såsom att på grund av rådande förhållanden viss vara inte kunnat vinnaavsättning. Ej heller avses förlust som uppkommit genom att varas försäljningfördröjts utan att varan i följd därav förstörts eller undergått sådanförändring att den ej kunnat användas för liknande ändamål. - Någon regel,motsvarande den nu omnämnda, finns ej i de tidigare under detta avsnitt uppräknadeförfattningarna angående djursjukdomar. Ersättningför indirekt skada, uppkommen genommyndighets åtgärd: allmänna skadeståndsrättsliga principer Frågan om ersättning för indirekta skador genommyndighetsutövning uppkommer bl. a. vid tillämpning av skadeståndslagen(1972:207). Enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen skall staten eller kommunersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada, som vållas genom feleller försummelse vid myndighetsutövning inom statens eller kommunens verksamhetsområde.Ersättning för ren förmögenhetsskada som uppkommit genom intrång inäringsverksamhet utgår dock enligt 3 kap. 5 >; endast efter enskälighetsprövning där intrångets art och varaktighet, felets eller försummelsensbeskaffenhet m. fi. omständigheter skall beaktas. Begreppetindirekt skada används ibland i den vetenskapliga diskussionen som enbeteckning på dels följdskada som drabbar den, som själv utsatts för denskadegörande handlingen, dels sådan följdskada, som drabbar annan än den förhandlingen direkt utsatte, s. k. tredjemansskada. För att åstadkomma dennödvändiga begränsningen av skadeståndsskyldighetens om- fattninghar man i doktrin och rättspraxis ofta uppställt ett krav på viss kausalitet,orsakssammanhang, mellan den skadegörande handlingen och skadan. Detta krav haribland uttryckts så att skadan skall för att vara ersättningsgrundande ha varitberäknelig för skadevållaren eller för denne ha framstått som en naturlig följdav handlingen. Detproblem som berörs i motionen hänsyftar på s. k. tredjemansskada. Därmed kommerman in på en fråga som rönt uppmärksamhet inom den allmänna skadeståndsrätten,nämligen kretsen av de ersättningsberättigade. Som en allmän skadeståndsrättsligprincip gäller att tredje man inte får ersättning i samma utsträckning som denomedelbart skadelidande. I propositionen med förslag till skadeståndslag(1972:5 s. 512) anförde departementschefen härom bl. Den principiella utgångspunkten vid tillämpning avförevarande bestämmelse skall vara, att det allmännas ansvarighet inte i dettahänseende sträcker sig längre än skadeståndsansvaret i enskild verksamhet ellersådan offentlig verksamhet som inte avser myndighetsutövning. Det innebär bl.a. att för-mögenhetsförlust som utgör följdskada i förhållande till person-eller sakskada eller till ren förmögenhetsskada i princip är ersättningsgillendast när förlusten har drabbat den som själv har lidit den primära skadan. Motionen tillstyrks av skadeståndskommittén, somanser att de i motionen berörda frågorna bör behandlas inom ramen för en allmänutredning om lagstiftning angående ersättning för ingripanden mot enskilda ihälsovårdens intresse. framhåller som önskvärt att ävenfiskodlare som drabbas av förluster på grund av fisksjukdom får rätt tillersättning av allmänna medel. anser det värdefulltatt den i motionen åsyftade utredningen kommer till stånd men framhåller atten sådan i första hand bör se över de nu otillräckliga ersättningsmöjligheternaför dem som direkt drabbas av myndighetsingrepp. i länavstyrker att indirekt skada blir ersättningsgrundande men vill ej motsättasig att ersättningsreglerna överses så att de erhåller en klarare och meraenhetlig avfattning. Lantbruksstyrelsen ställer sig tveksam till det berättigadei att utfärda särskilda bestämmelser med det i motionen angivna syftet ochanser det f. n. inte vara direkt påkallat att i övrigt omarbeta ersättningsbestämmelsernaför att ge dem en klarare och mera enhetlig avfattning. iVästerbottens län avstyrker motionen. Skadeståndskommitiénanför att sådana indirekta skador som behandlas i motionen över huvud tagetmedför stora svårigheter vid rättstillämpningen. Frågan om ersättning förskador av denna typ uppkommer enligt kommittén vid tillämpning avskadeståndslagens regler om ansvar för det allmänna på grund av fel ochförsummelser vid myndighetsutövning (3 kap. 2 j skadeståndslagen). Den kretssom har rätt till ersättning har här avsetts i princip böra bestämmas medledning av reglerna om besvärsrätt mot det beslut somorsakade skadan, en avgränsning som dock är långtifrån klar. Kommitténframhåller att eventuell ersättning som utgår för ren förmögenhetsskada tillföljd av intrång i näringsverksamhet enligt 3 kap. 5 S skadeståndslagen skallbestämmas efter en skälighetsbedömning med beaktande bl. a. av intrångets artoch varaktighet samt felets eller försummelsens beskaffenhet. Det påpekas attockså inom skadeståndsrätten i övrigt frågan om ersättning för indirekt skadautgör ett omdiskuterat ämne. Frågani vad mån ersättning av statsmedel bör utgå i särskild ordning i de i motionenangivna fallen är enligt kommittén uppenbarligen komplicerad och torde böralösas med beaktande också av rättsläget på skadeståndsrättens område.Kommittén framhåller att liknande problem uppstår vid vissa andra ingripandenfrån det allmännas sida mot enskilda, bl. a. i hälsovårdens intresse ochhänvisar till lagen (1956:293) om ersättning åt smittbärare och kungörelsen(1956:296) om ersättning av statsmedel vid vissa ingripanden i hälsovårdensintresse. Tillämpningen av dessa författningar har enligt kommittén nyligenvarit föremål för granskning av JO, varvid han ställt frågan om inle en meraallmän översyn av de ganska splittrade och svåröverskådliga reglerna omersättning vid myndighetsingripanden av denna typ kunde vara påkallad; härvidborde också motsvarande regler i epizootilagen m. fi, författningar förbekämpande av smittsamma djursjukdomar överses. Enligt JO skulle ett merasamlat grepp på dessa ersättningsproblem underlätta reglernas tillämpning förallmänheten och myndigheterna (JO:s ämbetsberättelse 1973 s. 511). Skadeståndskommitténinstämmer i vad JO sålunda anfört och tillstyrker att de i motionen berördafrågorna behandlas inom ramen för en allmän utredning om lagstiftning angåendeersättning för ingripanden mot enskilda i hälsovårdens intresse. Härvid börenligt kommittén hänsyn tas inte bara till skadeståndslagens reglering av detallmännas ansvar vid myndighetsutövning utan också till utvecklingen inomsocial- och privatförsäkring samt till den lagstiftning som på senare årtillkommit om ersättning till enskild vid andra typer av myndighetsingripandeni samhällets intresse, t. ex. på fastighetsrättens område. Fiskeristyrelsenanför att epizootilagen äger tillämpning endast på två smittsammafisksjukdomar - infektiös pankreasnekros och hämorragisk septi-kämi. Hittillssägs ett fall av vardera sjukdomen ha förekommit i . Några förlusterutöver dem som ersatts enligt epizootikungörelsens bestämmelser har enligtstyrelsen inte framkommit vid myndigheternas prövning av dessa fall. Detframhålls att marknaden för försäljning av levande fisk är så fiexibel att ettbortfall av en enstaka fiskodling inte får någon nämnvärd inverkan från meraallmän synpunkt. Såvitt gäller fiskodlingsverksamheten har därför enligtstyrelsen frågan om ersättning för indirekt skada liten betydelse. Däremotpåpekas att utbrott av smittsam fisksjukdom, som inte omfattas avepizootilagen, kan bli ekonomiskt förödande för den drabbade fiskodlaren. Någonrätt till ersättning sägs inte finnas i dylika fall. anserdet önskvärt att den fiskodlare, som oförskyllt drabbats av fisksjukdom och somvidtagit alla praktiskt möjliga åtgärder för att begränsa förlusterna, skallfårätt till viss ersättning av allmänna medel. Styrelsen upplyser slutligen attfrågan om införande av ett särskilt katastrofanslag att användas för hjälp åtsjukdomsdrabbade fiskodlingar övervägs av fiskeadministrativautredningen. Länsstyrelseni förklarar sig sakna kännedom om något fall som berörts imotionen och kan därför inte uttala sig om i vilken grad sådana indirektaskador som omnämns i motionen har aktualitet. Enligtlänsstyrelsens mening finns åtskilliga skäl som talar mot att indirekt skadablir ersättningsgrundande på samma sätt som direkt skada. Sålunda kansvårigheter uppstå att bevisa indirekta skador. Möjlighet finns dessutom enligtlänsstyrelsen att oberättigade krav framställs som är svåra att upptäcka ochdärför kan leda till att ersättningar felaktigt utbetalas. Härtill kommerrättstekniska skäl. Om ersättning endast utgår till den direkt skadelidandeundgår man nämligen problem huruvida eventuellt den närmast skadelidandes ochtredje mans förluster till någon del täcker varandra, så att inte båda ersättssamtidigt. ifrågasätter om inte det mest lämpliga i förevarandefall därför är att ha en enkel regel om rätt till ersättning endast vid direktskada i stället för komplicerade reglerom rätt till ersättning även vid fall avindirekt skada. Tredje man flr då i stället söka träffa avtal med ägaren tillden drabbade egendomen om rätt till ersättning av denne. Länsstyrelsenförklarar dock att man inte vill motsätta sig att förevarande ersättningsregleröverses så att de fåren klarare och mer enhetlig avfattning. Länsstyrelseni anför att inom länet djursjukdomar i den bemärkelse sommotionen avser endast drabbat ett fåtal små kreatursbesättningar. Förleverantörer respektive slakterier sägs de inträffade incidenterna ha varitfullständigt betydelselösa. Länets djurhållning, i regel fördelad på många ochrelativt små enheter, uppges ha en stor inbyggd elasticitet mot störningar avdenna art. Linsstyrelsenanger som sin uppfattning att nuvarande regler för, och tillämpning av,bestämmelser vid ersättning till drabbade djurägare är generösa. Ersättningutgår ju bl. a. även för driftsförluster förorsakade av meddeladespärrföreskrifter, t. ex. sanitetsslaktkostnader, hinder för djurinköp,fördyrade skötselkostnader m. m. Dessa kostnader, även utan den i motionenföreslagna vidgningen av ersättningsramarna, tenderar nu att bli orimligtstora. anser att det måste vara riktigare att investera iisoleringsmöjligheter för olika djurgrupper och planera för reservutrymme änatt ta de risker som stordriften annars medför. Inom länet har för övrigt sedanlänge denna utveckling främjats, och enligt uppfattning böråtgärder vidtagas som för utvecklingen i denna riktning. Ett bifall tillmotionen skulle emellertid enligt snarare sanktionera driftsformersom medför ökade risker för utbrott av smittosamma djursjukdomar. Lantbruksstyrelsen redogörinledningsvis för de viktigaste ersättningsbe- a. epizootikungörelsen och anför att det speciellt med stöd av 9 § 10mom. ges en viss möjlighet till prövning av mer speciella ersättningsanspråk omsärskilda skäl föreligger. Vidare påpekar lantbruksstyrelsen att för vissadirekta förluster som kan uppkomma i anslutning till utbrott av några av desjukdomar för vilka epizootilagen äger tillämpning synes möjlighet finnas attteckna försäkring. Några bestämmelser eller möjlighet tillförsäkringsgarantier som direkt riktar sig till indirekt skada för tredje mansynes däremot enligt styrelsen ej föreligga. Vadbeträffar ersättningsreglerna i kungörelsen med föreskrifter om bekämpande avsalmonellainfektion hos djur anför lantbruksstyrelsen att man tillämpatprincipen att ersättning kan utgå för olika typer av driftsföriusterförorsakade av meddelade spärrföreskrifter, t. ex. sanitetsslaktkostnader,hinder för den drabbade djurägaren att företa djurinköp, fördyrade skötselkostnaderm. Det upplyses att man för specialiserad slaktnötsupp-födning fr. o. m. den1 kommer att ställa särskilda hygieniska krav för besättningarnaför att lantbruksstyrelsen skall besluta alternativt tillstyrka full ersättningför driftsförluster. Somexempel på föriuster som inte ersätts enligt styrelsens praxis anges kostnaderför medhjälp vid provtagning, för skyddskläder eller utgifter som är direkthänförbara till sjukdomen salmonellos, dvs. för självdöda djur, för djur somvid slakt kasseras till följd av salmonellainfektion, för veterinärvårdskostnaderosv.