bet · FY01LU30 · 1975-12-31 00:00:00 — Vidare hardet befunnits vara en allvarlig olägenhet att borgenären i det senare falletskall behöva inleda rättsligt förfarande för att ränta skall börja löpa. Fråganom en översyn av reglerna om ränta har varit föremål förriksdagens prövning. I anledning av en motion hemställde (2LU 1938: 33, rskr 1938: 163) om en utredning rörande lämpligheten och sättetatt bringa den i 55 § lagen (1917: 189) om expropriation föreskrivna räntan påexpropriationsersätt-ning i bättre överensstämmelse med det dåvarande allmännaränteläget (som var lägre än den i 55 § angivna räntefoten ). Dettaärende har därefter varit beroende på Kungl. En ytterligaremotion i ämnet avslogs . Därefter togs frågan upp på nytt 1951. Vid riksdag väcktes frågan om en översyn avräntereglerna ånyo genom en motion. Första lagutskottet framhöll i sittutlåtande (ILU 1965: 25) att vissa omständigheter talade för en moderniseringav bestämmelserna i 9 kap. 10 § HB. påpekade utskottet att ävenåtskilliga andra lagar innehöll bestämmelser Utskottet förordade därför att en mer omfattandeöversyn av räntereglerna kom till stånd. Maj:t till kännavad utskottet anfört (rskr 1965: 258). Ar 1968 fick köplagutredningen i uppdrag att företa den avriksdagen begärda översynen. I betänkandet (SOU 1974: 28) Räntelag föreslog utredningenatt de allmänna bestämmelserna i 9 kap. 10 § HB och 6 § första stycketskuldebrevslagen skulle ersättas av en särskild räntelag. Vidare föreslogutredningen ändringar i åtskilliga räntebestämmelser i andra lagar på detförmögenhetsrättsliga området. Utredningens förslag har vid remissbehandlingen fått ettpositivt mottagande och de har också lagts till grund för de i propositionenframlagda förslagen. Räntelagen (RL) föreslås bligenerellt tillämplig på penningfordran inom förmögenhetsrättens område. Lagensbestämmelser är dispositiva och gäller således endast i den mån ej annat äravtalat eller särskilt föreskrivet (1 §). Lagen innehåller i första handbestämmelser om dröjsmålsränta, vilka för olika fall preciserar den tidpunktfrån vilken ränta skall utgå. Skillnad görs, såsom i gällande rätt, mellanfordringar med bestämd förfallodag och fordringar för vilka förfallotiden ärobestämd. När det gäller sistnämnda slag av fordringar har kravet på stämningför att ränta skall utgå slopats. I stället skall dröjsmålsränta börja utgå enmånad från den dag borgenären har avsänt räkning eller på annat sätt framställtkrav på betalning av bestämt belopp med angivande av att underlåtenhet attbetala medför skyldighet att utge ränta (4 §). Beträffande ränta för tid före förfallodagen, s. k.avkastningsränta, medför den föreslagna lagen genom en regel att ränta ejutgår för tid innan fordringen är förfallen till betalning (2 § första stycket) att skyldighet att utge sådan ränta förutsätter att det finns avtal eller utfästelseeller särskild lagbestämmelse därom. En bestämmelse upptas dock omavkastningsränta i ett visst fall, nämligen det fallet att betalning går återdå avtal hävs till följd av betalningsmottagarens kontraktsbrott eller avliknande anledning (2 § andra stycket). Räntefoten anknyts i förslaget till det av riksbankenfastställda, gällande diskontot på så sätt, att dröjsmålsräntaskall utgå enligt diskontot med tillägg av (6 §) och avkastningsränta i det fall som regleras i lagen enligt diskontot med tillägg av tvåprocentenheter (5 §). Med det diskonto som gäller f. n,, , blirsåledes dröjsmålsräntan och avkastningsräntan . Förslaget till räntelag har inte föranlett några motionermed yrkanden om ändringar. Utskottet har vid sin granskning av förslaget inte LU 1975: 30 35 heller funnit anledning till erinran mot detta. mening tillgodoser förslaget väl de reformkrav som framställts iolika sammanhang. Med anledning av den kritik som och konsumentombudsmannenriktat mot att räntelagen blir dispositiv vill utskottet understryka att skyddmot obilliga räntekrav redan i stor utsträckning kan åstadkommas med hjälp avlagen (1971: 112) om förbud mot oskäliga avtalsvillkor. Utskottet vill vidarefästa uppmärksamhet på att regeringen aviserat en propositionpå grundval av generalklausulutredningens förslag till vidgade möjligheter fördomstol att jämka eller lämna utan avseende oskäliga avtalsvillkor. Genomförsförslaget får konsumenten ytterligare ett skydd mot obilliga räntevillkor.Utskottet vill också erinra om att frågor som hänger samman med kreditköp, t.ex. vilken ränta som skall beräknas för tiden innan betalning förfaller,utreds av kreditköpkommittén. På grund av det anförda delar utskottetföredragande statsrådets uppfattning att det inte är påkallat att av hänsyntill konsumentintressen i detta sammanhang införa tvingande bestämmelser omränta. En för såväl allmänheten som domstolarna betydelsefullfråga är publiceringen av det av fastställda diskontot. Lagrådet harframhållit i sitt yttrande att räntefotens anknytning till diskontot medförbehov av en tillförlitlig publicering av de förändringar som beslutas rörandediskontot. En sådan publicering kan enligt lagrådet lämpligen ske i sammaordning som gäller för exempelvis basbeloppet enligt lagen (1962: 381) omallmän försäkring och det procenttal med vilket familje-rättsligtunderhållsbidrag skall ändras enligt 3 § lagen (1966: 680) om ändring av vissaunderhållsbidrag, dvs. i (). I slutprotokolletanför emellertid föredragande statsrådet att det enligt hans mening inte behövsnågon publicering i SFS efterso.m uppgifter om diskontot och ändringar därifår stor spridning genom massmedia och det är lätt att hos ellerannan bank ta reda på vilket diskonto som gäller. Statsrådets uttalande kritiseras i motionerna 1975: 2140och 1975: 2142 (yrkandet 2). Motionärerna som förklarar sig dela lagrådets uppfattningyrkar att skall begära att regeringen låter publiceradiskontoändringar i SFS. Utskottet kan i och för sig instämma i statsrådetsuttalande att uppgifter om diskontot får stor spridning genom massmedia. Enändring i diskontot väcker en betydligt större uppmärksamhet än t. ex. en höjningav basbeloppet. Utskottet vill emellertid peka på att räntan skall beräknasefter det vid varje särskild tid gällande diskontot. Säkra uppgifter måstedärför finnas att tillgå inte endast om diskontots höjd utan även om dentidpunkt från vilken en ändring i diskontot gäller. Utskottet delar på grundhärav lagrådets och motionärernas uppfattning i publiceringsfrågan. I dettasammanhang vill utskottet också tillägga att när det över huvud taget gäller uppgifter av typenändringar i basbelopp och diskonto, vilka har stor betydelse för myndigheteroch allmänheten, bör i princip en publicering ske i SFS. Utskottet tillstyrkerföljaktligen bifall till motionerna 1975: 2140 och 1975: 2142, yrkandet 2. Ändringar i konkurslagen (1921: 255) I propositionen föreslås ändringari 39 a, 58, 138 och 141 §§ konkurslagen (KL), varigenom vissa bestämmelser omränta anknyts till bestämmelserna i räntelagen. 39 a § har införts i KL genombeslut av med anledning av prop. 1975: 6. Paragrafen,som träder i kraft , reglerar frågor angående avkastningen avegendom som skall återbäras till konkursbo samt frågor om rätt till ersättningför kostnader som nedlagts på sådan egendom. Bestämmelserna innebär bl. a. attden som är skyldig att återbära egendom även skall utge den avkastning sombelöper efter delgivning av stämning i målet. När det gälleråtervinning enligt bestämmelserna om otillbörliga rättshandlingar (30 § KL)kan den återbäringsskyldige förpliktas att utge avkastning redan från det hanmottog egendomen. Vid riksdagsbehandlingen av propositionen 1975: 6 uppkomfråga huruvida bestämmelserna i 39 a § innebär att vid återvinning av penningmedelden återbäringsskyldige är skyldig att utge ränta även på medel som han självinte gjort räntebärande. Lagrådet hade i sitt yttrande över lagrådsremissenanfört att ordalagen närmast gav intryck av att bestämmelserna avsåg endastsådan ränta som faktiskt utgått, vilket också stämde med innebörden av gällanderätt sådan den framställts i doktrinen. Lagrådet hade ansett ett klarläggandeav departementschefen önslcvärt. I slutprotokollet hänvisade departementschefenemellertid endast till att den blivande räntelagen avsågs bli tillämplig bl.a. i frågor om ränta som utgår i samband med återvinning och att i lagrådsremissenrörande räntelagen föreslagits att bestämmelser härom skulle tas in i 39 a §KL. Med anledning av propositionen väcktes en motion, vari under hänvisningtill lagrådets uttalanden yrkades att 39 a § skulle utformas så att det klartframgick att skyldighet inte förelåg att utge ränta i fall då denåterbäringsskyldige ej haft medlen räntebärande. Utskottet tog i sitt betänkande LU 1975: 12 inte ställningi sak till motionsyrkandet. Frågans prövning borde enligt utskottets mening anståtill dess genom proposition förelagts förslaget till räntelag.Utskottet hemställde därför enhälligt att skulle avslå motionen.Riksdagen biföll utskottets hemställan. I förevarande ärende föreslås nu den ändringen i 39 a §att om egendom, som skall återbäras, utgörs av penningbelopp eller om ersättningskall utges för egendomens värde ränta skall utgå enligt 5 § räntelagen fråndet att återvinning påkallades till och med den dag då skyldighet att återbära beloppet eller utge ersättninginträder och enligt 6 § räntelagen för tiden därefter (39 a § första stycket).Förslaget innebär således skyldighet för den som skall återbära penningmedelatt utge avkastningsränta fram till dess frågan huruvida återvinning skall skeslutligt avgjorts och därefter dröjsmålsränta, oavsett om penningmedlen rentfaktiskt varit räntebärande eller ej. Vidare föreslås att den återbäringsskyldigeskall vid återvinning enligt bestämmelserna om otillbörliga rättshandlingarkunna förpliktas utge avkastningsränta redan från det han mottog penningmedlen(39 a § andra stycket). Med anledning av förslagen har ånyo i motionen 1975: 2142framställts yrkande (yrkandet 1) om att skall besluta att skyldighetenatt utge ränta endast skall avse ränta som den återbäringsskyldige faktiskthar uppburit. Till stöd för yrkandet anför motionärerna att det är angelägetatt den återbäringsskyldige får i lagen det skydd som ligger i att han inte kantvingas utge mer än vad han i verkligheten har uppburit. Utskottet vill inledningsvis peka på att avkastningsräntaskall när avtal hävs till följd av betalningsmottagarens kontraktsbrott ellerpå liknande grund utgå enligt 2 § andra stycket RL, oavsett om betalningsmottagarenfaktiskt hållit de mottagna penningmedlen räntebärande eller ej. På samma sättförhåller det sig när det gäller i propositionen framlagda övriga lagförslag,i vilka någon har ålagts en skyldighet att återbära uppburna penningmedel ochatt utge ränta på desamma. Enligt utskottets mening finns det emellertid en betydandeskillnad mellan hävningsfallen i 2 § andra stycket RL och återvinningsfallen i39 a § första stycket KL. När återbetalningsskyldighet uppkommer i deförstnämnda fallen är den en följd av ett kontraktsbrott eller liknandeförfarande från betalningsmottagarens sida. Det är i sådana fall rimligt attbetalningsmottagaren får ersätta betalningsgivaren även dennes ränteförluster.När det gäller återvinningsfallen i 39 a § första stycket KL är förhållandetemellertid ett annat. Utskottet erinrar om att de av i anledning avpropositionen 1975: 6 antagna ändringarna i återvinningsreglerna innebär attmöjligheterna till återvinning vidgas avsevärt jämfört med gällande rätt.Utvidgningen åstadkoms bl. a. genom att återvinning inte längre skall varaberoende av att gäldenärens medkon-trahent haft insikt om gäldenärensekonomiska ställning eiler om att han gynnades framför andra borgenärer. Ävenen helt godtroende micdkon-trahent till gäldenären kan således bli tvingadåterbetala uppburna penningmedel, som han kanske redan konsumerat. Den nu angivna skillnaden mellan hävningsfallen ochåtervinningsfallen har även föredragande statsrådet beaktat så till vida attden enligt 2 § andra stycket RL föreliggande skyldigheten att utge ränta redanfrån den dag då betalningen erlades har i 39 a § första stycket KL begränsatstill att avse tiden efter det att återvinning påkallades.. i likhet med motionärerna att det emellertid inte ärrimligt att en godtroende medkontrahent till gäldenären över huvud taget skallbehöva återbetala större penningbelopp till konkursboet än han faktiskt uppburit.I de fall som omfattas av 39 a § första stycket KL bör därför inte utgå någonavkastningsränta. Den återbäringsskyldige kan visserligen vara iond tro. Enligt utskottets mening är det dock lagtekniskt svårt att göraåtskillnad mellan ondtros- och godtrosfallen. Utskottet förordar på grund avdet anförda att i anledning av motionen 1975:2142, yrkandet 1, låterandra meningen i 39 a § första stycket KL utgå. Härigenom begränsasskyldigheten att utge ränta till att avse fall där penningmedel, som skallåterbäras, hållits räntebärande. Vad därefter angår frågan om ränta i de i 39 a § andrastycket upptagna återvinningsfallen kan utskottet inte ansluta sig tillmotionärernas ståndpunkt. I dessa fall där återvinning skall ske på grund avatt gäldenärens medkontrahent erhållit egendom genom en otillbörlig rättshandlingskulle ett borttagande av regeln om avkastningsränta innebära att gäldenärensmedkontrahent gynnades på konkursboets bekostnad i en utsträckning som intekan accepteras. Utskottet avstyrker därför bifall till motionen 1975: 2142 idenna del. Med hänsyn till att bestämmelsen om avkastningsränta föreslås utgåur första stycket bör lagtexten i andra stycket justeras så att det klartframgår att i dessa fall avkastningsränla skall utgå även för tiden från dendag återvinning påkallades till och med den dag skyldighet att återbärapenningmedlen eller utge ersättning inträder. För tiden därefter skall givetvisi såväl de i första som andra stycket angivna återvinningsfallen utgå dröjsmålsräntaenligt 6 § räntelagen. Någon uttrycklig bestämmelse härom i 39 a § KL anserutskottet inte erforderlig. Övriga föreslagna ändringar i konkurslagen har inteföranlett något särskilt uttalande från utskottets sida. I propositionen föreslås ocksåändringar i en rad andra lagar som innehåller speciella bestämmelser om ränta.Det innebär bl. a. att räntelagens regler om avkastningsränta blir tillämpligavid ränteberäkning enligt expropriationslagen och annan faslighetsrättsliglagstiftning. Genom framläggandet av förslaget till ändring iexpropriationslagen har den ovannämnda riksdagsskrivelsen blivitslutbehandlad. Förslagen har inte givit utskottet anledning till erinran ellersärskilt uttalande. Avsikten var ursprungligen atträntelagen och de övriga i propositionen upptagna lagförslagen skulle träda ikraft . LU 1975: 30 39 hänsyn till att propositionen inte kunnat föreläggasriksdagen förrän efter har dock i propositionen tidpunkten förlagförslagens ikraftträdande ändrats till . Detta innebäratt de tidigare antagna ändringarna i KL och föreliggandelagförslag inte träder i kraft . Fråga uppkommer då om detfinns anledning för att tidigarelägga ikraftträdandet avifrågavarande lagförslag. Såsom framgår av utskottets betänkande i konkurslagärendet(LU 1975: 12 s. 61) fann utskottet, som räknade med att den nu föreliggandesituationen skulle kunna uppstå, att ett ikraftträdande vid olika tidpunkterinte skulle behöva medföra några olägenheter. Med hänsyn härtill och då det ärangeläget att näringslivet och enskilda personer ges en förberedelsetid föratt kunna anpassa sig till den nya lagstiftningen finner sig utskottet inteböra föreslå någon ändrad tidpunkt för ikraftträdandet. 1. att riksdagenantar det till propositionen 1975: 102 fogade förslaget till räntelag, 2. beträffandepubliceringen av diskontoändringar att med bifall till motionerna1975: 2140 och 1975: 2142, yrkandet 2, begär att regeringen i Svenskförfattningssamling låter införa de förändringar som beslutas i diskontot, 3. beträffanderänta vid återvinning i konkurs att med förklaring attpropositionen i denna del inte kunnat oförändrad antas i anledning avmotionen 1975: 2142, yrkandet 1, antar 39 a § i förslaget till lag om ändringi konkurslagen med följande såsom utskottets förslag betecknade lydelse: Regeringens förslag Utskottets förslag 39 a § Den som är skyldig att återbära Den som är skyldig att återbära egendom skall även utge den av- egendom skall även utge den av kastning som belöper ef- kastning som belöper ef ter det att återvinning påkallades, ter det att återvinning påkallades. Utgöres egendomen av pennlngbe- Skall någon återbära egendom lopp eller skall ersättning utges för vid återvinning enligt 30 §, kan egendomens värde, utgår ränta en- han'förklaras skyldig att utge även ligt 5 § räntelagen (1975: 00) till avkastning som belöper och med den dag då skyldighet att från det att han mottog egendo- återbära beloppet eller utge ersätt- men till dess att återvinning på- ningen inträder och enligt 6 § rän- kallades. Utgöres egendomen av telagen för tiden därefter. penningbelopp eller skall ersatt- Skall någon återbära egendom ning utges för egendomens värde. Regeringens förslag Utskottets förslag vid återvinning enligt 30 §, kan beräknas ränta för sådan tid enligt hanförklaras skyldig att utge även 5 § räntelagen (1975: 00). avkastningsom belöper dendärefter till och med den dag fråndet att han mottog egendo- då skyldighet att återbära belop- mentill dess att återvinning på- pet eller utge ersättning inträder kallades.Ränta för sådan tid be- utgårlikaledes ränta enligt 5 § räknasenligt 5 § räntelagen. Den som nedlagt nödvändig ellernyttig kostnad på egendom som återbäres har rätt till ersättning därför, om ejsärskilda skäl föreligga däremot. Atervinnes säkerhet som grundas på inteckning, skallinteckningshandlingen återställas eller, om den behövs som bevis förfordringen, tillhandahållas för utbyte eller dödning av inteckningen. Kan detej ske, skall ersättning utgå. 4. att riksdagenantar förslaget till lag om ändring i konkurslagen i vad det ej omfattas avhemställan under 3, 5. att riksdagenantar övriga i propositionen framlagda lagförslag. Närvarande: herrar (). (), (), i (c), (), i (s)*, i (s), herrar i (c)*. (vpk), (), i (s)**, (),i (s)*, ()* och (). * EJ närvarande vid justeringen av p. 1 och 2 iutskottets hemställan. ** Ej närvarande vid betänkandets justering. beträffande ränta vid återvinning i konkurs (punkt 3) av (), (), i (s), i (s), herrarIsraelsson (vpk), i (s) och i (s), som anser dels att det avsnitt i utskottetsbetänkande som på s. 37 börjar med orden "Den nu" och slutar på s. 38med orden "inte erforderlig" bort ha följande lydelse: Den nu angivna skillnaden mellan hävningsfallen ochåtervinnings- fallen i 39 a § första stycket KL har emellertid redanbeaktats i propositionen. Just med hänsyn till att återvinning i åtskilligafall kan ske även frän godtroende medkontrahent till konkursgäldenären har föreslagitsatt ränta enligt 5 § RL skall utges endast i den mån den belöper efterdet att återvinning påkallades. I hävningsfallen däremot skall ränta utgå redanfrån det att betalningsmottagaren mottog penningbeloppet. I och med att återvinning påkallas kan enligt utskottetsmening god tro hos den återbäringsskyldige inte längre åberopas som skäl föratt för tiden därefter låta konkursboet gå förlustigt ränta på de medel somskall återbäras till konkursboet. Utskottet erinrar i detta sammanhang om attlagberedningen i sitt betänkande (SOU 1970:75) "Utsökningsrätt X" anförde att vid återbäring avbetalning ränta skulle utgå åtminstone från delgivning av stämning i målet.Lagberedningens uttalande föranledde inte heller några erinringar från remissinstansernassida. Utskottet vill också peka på att den återbäringsskyldige, om han näråtervinning påkallas återbär mottagna medel, endast behöver betala ränta förden tid som eventuellt kan förflyta från det att återvinning påkallades tilldess medlen hinner återbäras. Räntebestämmelsen i 39 a § första stycket fårdärför i princip betydelse endast i den mån det blir en process omskyldigheten att återbära penningmedel till konkursboet. Om den hos vilkenåtervinning påkallas förlorar denna process bör han enligt utskottets meningrimligen utge ränta för den tid processen pågått, oavsett om han hållit penningmedlenräntebärande eller ej. Utskottet vill vidare framhålla att den föreslagnaränteregeln är en praktisk och lättillämpad regel. Den har också utformatsenligt samma systematik som kommit till användning vid utformningen av räntereglernai övriga lagförslag. Motionärernas förslag att ränta skall utgå om denåterbäringsskyldige inte lyckats visa att han inte själv hållit medlenräntebärande är däremot en svårtillämpad regel. Utskottet vill här endast pekapå de svårigheter som det innebär alt söka föra en negativ bevisning. På grund av det anförda avstyrker utskottet bifall tillmotionen 1975: 2142, yrkandet 1, och tillstyrker det i propositionen framlagdaförslaget. dels attutskottets hemställan under 3 bort ha följande lydelse: 3. beträffande ränta vidåtervinning i konkurs att med avslag på motionen 1975:2142, yrkandet1, antar 39 a § i förslaget till lag om ändring i konkurslagen.