prot · FX0943 · 1974-12-31 00:00:00 — Den internationella händelseutvecklingen under de senastemånaderna har bekräftat sambandet mellan utrikespolitik och utrikeshandelspolitik.Regeringens tleklaration tar med all rätt upp även utrikeshandelspolitiska ochvalutapolitiska problem. Jag kommer emellertid, herr talman, att förbigå heladet avsnittet och hänvisar till det anförande som kommer att hållasav min kollega, . Och , herr talman: i regeringsdeklarationenberörs vårt lands ansvar gentemot den tredje världen. Jag vill gärna anknytatill det och föra fram ett angeläget önskemål, som säkerligen också kommer uppsenare under vårriksdagen. Jag syftar på de rapporter som strömmar infrån svältkatastrofen i . Bakom siffrorna och bilderna av hungrandemänniskor och helt förödda områden döljer sig en ekologisk utveckling, somunder har förvärrats. Den har nått sådan katastiofal omfattning,att hundratusentals människor berövats sina utkomstmöjligheter ochhundratusentals människor svälter ihjäl. Torkzonen i sträcker sig frånMauretanien och i väster till i öster. Hur stor den är och hurmånga människor den omfattar vet man inte säkert. Ett stort antal enskilda organisationer arbetar för attskaffa fram mat och läkemedel till de svältande. Organisationerna görutomordentliga insatser. Men deras arbete försvåras av bristandekommunikationer och bristande samordning. Det är angeläget att det här hjälparbetet ytterligaresamordnas på internationeU nivå. Jag vill därför föreslå regeringen att låtaSverige i FN ta initiativet till en utbyggnad av densamordningsverksamhet som i blygsamma former nu finns inom FN. harredan förutgjort insatser i detta syfte, och dessa bör nu fullföljas. Ett osökttillfälle härför erbjuder den förestående extra generalförsamling som skallsammanträda . Utöver fastare organisation och samordning avkatastrofhjälpen i krävs mera långsiktiga åtgärder inom torkzonen.Öknens utbredning måste stoppas, bevattningsresurserna analyseras och byggasut och nya utkomstmöjligheter ges för den befolkning som överlever. bör självfallet i samband med att sådana initiativtas i FN utlova ett generöst stöd för såväl katastrofhjälp som återuppbyggnadsarbete. Vårt land bör också kunna göra konkreta insatser medomedelbar verkan för de svältande i . De enskUda hjälporganisationernatycks förhållandevis väl få fram livsmedel och läkemedel till hamnstäderna. Dehar däremot stora svårigheter att forsla och distribuera varorna vidare in ikontinenten. För transporter i behövs exempelvis terränggåendelastfordon. De mest utsatta byarna saknar vägförbindelser. Svenska röda korsethar framhållit, att dess arbete väsentligt skulle underlättas, om Röda korsetkunde förfoga över ytterligare Herkulesplan utöver de två som svenska flygvapnetunder vissa tider har ställt till förfogande. 1 innevarande års budget är avsattaför katastrofbistånd. I nästa års budget föreslås för dettasyfte. Sådana pengar bör komma till användning just i det läge som råder.Och det bör ske skyndsamt. Hjälparbetet skulle kunna få ett mycketbetydelsefullt stöd genom svenska insatser på det strategiska området transportsidan. Jag vill, herr talman, sluta detta anförande med att frågautrikesministern om han och regeringen är beredda att vidta åtgärder av dethär slaget eller göra andra insatser som kan lindra den oerhörda nöd sorn råderinom den afrikanska torkzonen. Utrikes-, handels-och valutapoUtisk debatt Utrikespolitik skall sträva tiU att undvikaförändringar. Det som är skall fortsätta vara. Då skapas fred, då består fred. Det är ett sätt, ett felaktigt sätt, att se på internationellarelationer. Av naturliga skäl är det särskilt vanligt bland de redan mäktiga.Utrikespolitik blir att på papper bekräfta det som redan gäller iverkligheten. Att befästa och bekräfta varandras intressezoner. Om Du inte gårin på min gård, håller jag mig borta från Din. Och visst kan sådana underförstådda eller på papperuttryckta överenskommelser ibland bidra till fred. Stormakterna lever medvarandra sådana de är, därför att alternativet kan vara att dö tillsammans iett kärnvapenkrig. Utrikes-, handels-och valutapolitisk debatt Visst kan det vara att föredra att kontrollen över de mestödeläggande terrorvapnen ligger i händerna på ett par stormakter som samtalarmed varandra framför att de fördelas på flera mindre stater som frustar av hatmot grannar. Visst kan stormakterna ibland spela fredsmäklarnas roU;strid kan övergå i samtal meUan tidigare oförsonliga parter just därför attstormakterna ingriper med själva sin tyngd som yttersta argument för sans ochvett. Men väl så ofta är stormakternas strävan tillstillastående ett hot mot mindre nationer och stora delar av mänskligheten.Stabilitet är ett ord som låter tryggt och bra. Men stabilitet har inte sammainnebörd förde förtryckta och de fattiga som för de redan mäktiga. Stabilitet är inte fred för dem som kämpar motrasistregimernas förtryck i södra eller torteras i kolonier. Stabilitet är inte frihet och rätt för dem som förvägras atttala och skriva fritt i eller stängs in bakom en mur i . Stabilitet är inte nationellt oberoende för dem somfortfarande sitter som politiska fångar i Thieus fängelser i . Stabilitet är inte mänsklig värdighet och lycka för defattiga i de som hotas av ekonomisk och därmed social katastrof. neutralitetspolitik bygger självfallet främst påvår egen kraft och vilja men till en del också på stormakternas egenförståddavälvilja. Det är hos stormakterna vi söker vinna förtroende för vår vilja ochförmåga att vid krig i vår närhet slå vakt om vårt oberoende. Men detta fåraldrig leda oss till att okritiskt dela stormakternas bedömning av hur säkerhetoch fred bäst skall främjas. När rättvise- och frihetskrav mals sönder eller göms undani stormakternas intressespel måste vår stämma höras och våra handlingar synas.Vi kan inte acceptera det spel som senast ägt rum i FN;s kommission för demänskliga rättigheterna, där landsförvisning av Soizjenitsyn kvittatsmot förföljelser av vänsterpolitiker, med som kvittningsman. Små statc-r saknar inte möjligheter att agera, inte ens isammanhang där de stora spelar en sä klar huvudroU som i förhandlingarna omavspänning i . Här är spänningen mellan stabilitet och mänsklig rättmycket påtaglig. Närmandet mellan de båda tyska staterna är det avgörandenya i strävandena efter avspänning mellan öst och väst i . Densocialliberala regeringen i har nått påtagliga resultat avsitt arbete på att bryta upp ur tidigare skyttegravar. Att Sovjetunionenuppfattade de nya fördragen mellan öst och väst som bra var ett stort ochlovvärt framsteg. Från kommer de två tyska staterna att ha fastarepresentationer - de är ganska stora, uppåt hundratalet personer -i varandrashuvudstäder. Det kommer naturligtvis att göra det lättare att lösa mångapraktiska problem och låta "normalisering" prägla också mer av devardagliga relationerna. Den psykologiska betydelsen av den här överenskommelsenär uppenbar. Men fortfarande går det taggtrådar genom och en murgenom . Vi kan lika lite som andra demokratier i vara till freds med enavspänning som begränsas till regeringarna. Relationerna mellan öst och väst ärinte normaliserade sä länge författare utvisas från för att depublicerar böcker i väst, så länge brev censureras och människor förvägrasrätten att resa till andra länder t. o. m. om det är för att besökasläktingar. Vi kan inte vara nöjda med ett samarbete och idéutbyte uteslutandepå självhärskares viUkor. När kristna och judiska bekännare förtrycks, närmänniskor som borde delta och viU delta i ett givande utbyte av idéer ocherfarenheter över gränserna i stället spärras in på mentalsjukhus då råderinte "normala" relationer, då sker inte samarbetet och idéutbytetunder förutsättningar som vi kan acceptera. Det går inte att skapa ettmeningsfullt idéutbyte mellan maktens hyllningskörer i öst och friajournalister, författare och konstnärer i väst än så . Men finns det här någon motsättning? Bidrar inte ensäkerhetspolitisk avspänning till att skapa mer avspända relationeräven i övrigt? Kommer inte frihet och mänsklig rätt att få en bättre chans iÖsteuropa genom att existerande gränser erkänns, den mUitära spänningen minskaroch regeringarna samtalar? Måste vi inte stillatigande acceptera desocialistiska diktatorernas samhällssystem för att kunna nå omedelbara framstegi strävan efter mUitärpolitisk avspänning? För stormakterna har det varit och är alltjämt en klartutsagd strävan att inte låta samtalen om avspänning och formerna för samarbetepåverkas av sådana enskildheter som att författare landsförvisas. Också dendåvarande svenske utrikesministern hävdade förvånande nog så sent som iutrikesdebatten att en nödvändig förutsättning för de samtalom säkerhet och samarbete i som också deltar i är att öst ochväst accepterar varandras samhällssystem med allt vad det innebär. Vi hade dåen debatt om den saken. Kanske kunde man efter den förberedandesäkerhetskonferensen i tro att överläggningar om säkerhetspolitiskavspänning i sig skuUe kunna bidra tUl mer av fri- och rättigheter i Östeuropa.Sovjetunionens regering skrev ju under en resolution som bl. a. krävde"respekt för mänskliga rättigheter och grundläggande friheter, inbegripettankefrihet, samvetsfrihet, religionsfrihet", och vidare "likarättigheter och folkens självbestämmande". Men vi känner nu bättre än tidigare klyftan mellan orden iHelsingfors och verkligheten i . "Religionsfrihet", säger iHelsingfors - och fortsätter sedan förtrycket av judar och kristna; ettförtryck som noga kartlagts i en rapport av Per på uppdrag avEuroparådet och som lett till ett skarpt uttalande av rådet - ett uttalande sombara de franska kommunisterna reserverade sig mot. Mycket tycks tala för att den i sig så värdefullaavspänningen i de officiella relationerna mellan öst och väst kan få raktmotsatt verkan på det inre förtrycket i öst. Åtminstone på kortare sikt. Just irädsla för vad de mer avspända relationerna kan föra med sig sker en sorts"ideologisk uppstramning". När det blir dags att diskutera utvidgadekontakter mellan författare i 6st och väst blir det för regimen särskiltviktigt att se till att sådana kritiska röster tystas, så att de författaresom deltar i Utrikes-, handels-och valutapolitisk debatt Utrikes-, handels-och valutapolitisk debatt utbytetbara är de ideologiskt renläriga, eller rättare sagt de som är trogna motregimen. Därmed finns en direkt koppling mellan avspänningen och demänskliga rättigheterna. Det gör det nödvändigt att tvärtemot vad dåvarandeutrikesministern var inne på i utrikesdebatten i förhandlingarnaom avspänning också ställa krav på sådana förändringar i självhärskarnas samhäUssystematt även de mänskliga relationerna "normaliseras". Glädjande nog gavstatsminister indirekt uttryck för den åsikten i sin deklaration omSoizjenitsyn här i . Jag har också fattat det så att den svenskautrikestjänsten verkar för att skall efter godkännande av detjeckiska myndigheterna få förena sig med sin familj. Det vore värdefullt attfå det bekräftat. Men framför allt vill jag fråga den nye utrikesministern hurden bedömer förutsättningarna att hävda de mänskligafri-och rättigheterna vid säkerhetskonferensen i och vad utrikesministerAndersson har för uppfattning i den grundläggande frågan: I hur hög grad skallvi som liten nation stUlatigande acceptera stormakternas medvetna och cyniskasträvan att bortse från mänskliga rättigheter i det strategiska spelet omavspänningen i ? När kriget i MeUanöstern bröt ut saknade vi ettuttalande från den . Jag påpekade i den allmänpolitiskadebatten att det borde ha varit naturligt att fördöma angreppet mot påden nationens heligaste dag, precis på samma sätt som den svenska regeringenfördömt liknande angreppshandlingar. har flera uttalanden gjorts där rättfastslås till en existens inom säkra och erkända gränser. Det är värdefullt attdet sägs ut från svensk sida. Den presskommuniké som vid sidan av detofficiella protokollet utfärdades efter överläggningarna mellan ochLibyen här i innehåller däremot formuleringar som vid läsningen tersig mera tvivelaktiga. Jag utgår från att statsminister , som från svensksida förde samtalen, lägger en annan innebörd i uttrycket "det palestinskafolkets legitima rättigheter" än man från sida gjort i varje falli andra sammanhang. Då frågar man sig; Borde det inte ha markerats i självapresskommunikén? Allvarligare är emellertid att de båda statsministrarnaenligt presskommunikén utan något som helst undantag för de renaterrororganisationerna uttrycker "sitt helhjärtade stöd förbefrielserörelserna". Varför har vi då i tvingats tUlsärlagstiftning just mot en sådan terrororganisation bland de palestinskarörelserna? Det är nog ändå en formulering som fordrar en förklaring. Omkring en miljard människor i de fattiga länderna får för litet mat eller för litet av viktiga näringsämnen. Bristsjukdomar,infektioner, aUmän svaghet, social misär är vad de nuvarande förhållandena haratt erbjuda dem. kommer tvä nya stora hot mot dessa människor- och mot andrasom klarat sig någorlunda. Som om inte eländet vore tUlräckligt stortredan! Det första är att prisstegringarna pä olja slårorimligt hårt på de som inte själva producerar olja. Ta somett exempel! behöver givetvis olja för den industri man bygger upp menkanske framförallt för att framställa de gödningsämnen som man inte kan köpa utifrån och somden gröna revolutionen står och faUer med. räckte det med att ta 10procent av exportintäkterna för att betala oljeimporten. Om i årimporterar lika mycket olja som kostar det bortemot avexportinkomsterna, aUtså åtta gånger så mycket. Och alternativet att dra ner påoljeimporten är lika dystert. mindre av gödningsämnen betyder 5mUjoner ton mindre produktion av spannmål. Det är mat för 25 miUoner indier somi så fall faller bort. som helhet tvingas betala mer för samma mängd olja som 1973. Det är mer än det samladeu-landsbiståndet. Dessutom måste de i vanlig ordning betala tillbaka omkring 9mUjarder dollar i räntor och amorteringar på gamla län och exportkrediter. TUl det här kommer också att maskinimporten från de rUcaländerna blir betydligt dyrare. Och svårigheterna ökar att komma in på de rikaländernas marknader nu när så många av industriländerna har fått störningar isin egen ekonomi. Framför allt de fattigaste andel av världshandelnsjunker än snabbare. Och ; får också med aU säkerhet mindreu-landsbistånd som ett resultat av att de rika länderna har fullt upp med egnaekonomiska problem. Prisstegringarna på andra råvaror än olja kompenserar baratUl en mindre del och de aUra fattigaste har som regel inte hellermetaller att exportera. gjorde sig skyldig till en delöverdrifter vid sparbankskonferensen i , men på en hemsk punktkan han få rätt när han säger: Oljeländernas och oljebolagens prisstegringarinnebär en cynisk dödsdom över tiotals miljoner människor i världens fattigasteländer. Det andra jag vill peka på är de nya larm som kommer frånFAO om bristen på Uvsmedel. Exportländernas spannmålslager fortsätter attsjunka som priserna skjuter ytterligare i höjden. fannsdet vetelager som svarade mot en månads världskonsumtion, och det ansågs dävara farligt litet. kommer lagren att vara betydligt mindre.Samtidigt vet vi vilka behov som kommer att finnas i de torkdrabbade områdena iframför allt . Där har katastrofen bäddat för nya katastrofer.Utsädet har i stor utsträckning ätits upp. Kreatursstammen är radikaltnedskuren. Man befinner sig långt från det läge som man strävar efter, nämligenatt en stor del av det ena årets skörd skall kunna användas för att bygga uppen beredskap . Det svenska utvecklingsorganet SIDA har i sin senasteanslagsframställning givit en del synpunkter på hur man skall kunna sätta ineffektivare insatser i katastroflägen. Det görs ju bl. a. en svenskberedskapslagring av spannmål, men förutom förbättringar i organisationen avkatastrofinsatser behövs det en större total satsning, inte minst på attutveckla eget jordbmk. I en sådan akut svältsituation kan verkligen svenskakatastroflager av livsmedel ha en viss betydelse. För att undvika akutalivsmedeisbrister vid missväxt krävs också att spannmålslager byggs upp pånationell basis i de mest utsatta länderna. TUl det arbetet måste också Sverigebidra det Utrikes-, handels-och valutapoUtisk debatt Utrikes-, handels-och valutapoUtisk debatt har folkpartietklargjort i en partimotion. Vi bör således på olika sätt bl. a. på detinternationella planet verka för att en uppbyggnad av buffertlager av spannmåloch andra livsmedelsprodukter kommer till stånd. Eftersom vid densenaste höll med om det målet, hade det väl inte skadat att fåen mera direkt påminnelse därom iutrikesdeklarationen än de rätt allmänna ordenpå s. 15. Oljeprisstegringens verkningar för de som interåkat bli nyrika är lUcsom den hotande livsmedelsbristen i världen starka skälför ett kraftigt ökat u-landsbistånd. Arabstaterna borde här känna en särskildförpliktelse, men under alla omständigheter kommer vi i inte från vårförpliktelse. Därför frågar jag regeringens företrädare: inte det katastrofalaläge som många nu befinner sig i särskild tyngd åt kravet att Sverigeskall hålla :i'ast vid vad den svenska lovat : att 1974/75anslå av vår bruttonationalprodukt i offentligt u-landsbistånd? Litet har gått sedan slöts om enkommande fred i . Avtalet fick ett betydelsefuUt resultat; deamerikanska styrkorna drogs hem. insåg den politiska ledningen iWashington att en fortsättning av det direkta mUitära engagemanget bara kundeleda tiU att konflikten fördjupades. För betydde kriget i ettmoraliskt nederlag. De idéer om demokrati och folkens bestämmanderätt förråddessom en gång byggde den amerikanska nationen och alltjämt ingår i de amerikanskatrossatserna. Det smärtar alla oss som tror på dessa värden och aktivt villverka för dem. För innebar det år av besinningslösmateriell förstörelse och mänskliga lidanden. Efter blev det ännu klarare att kriget intebara varit grymt utan att dei. också från militär och politisk synpunkt varitmeningslöst och att man nu i stort var tiUbaka i samma läge som . Det som hänt i som gått sedanbeslutet om fred sattes på pränt av leende diplomater och utrikesministrarvisar hur sann den spådomen var. Visst, de amerikanska bombraiderna harupphört, mineringen utanför Haiphong har hävts, återuppbyggnadsarbetet främsti har påbörjats. Men i någon annan mening har löftet om fred inte infriats.Parisavtalet föreskrev att striderna mellan den sydvietnamesiska befrielserörelsenoch dess allierade i norr å ena sidan och Saigonarmén å den andra skulleupphöra. Men dessa strider pågår alltjämt. Antalet offer förra åretvar lika stort som när det "officiella" kriget rasade som värst. föreskrev att flyktingarna i Sydvietnamskulle få återvända tiU sina byar. Men Saigonsidan vägrar att låta någonåtervända till områden där motsidan har militär och politisk kontroll. föreskrev att alla fångar skulle utväxlas.Den verksamheten har knappast påbörjats. föreskrev att ett politiskt organ medrepresentanter för Thieuregim(;n, den provisoriska revolutionära regeringen ochden s. k. "tredje kraften" skulle bUdas, bl. a. med uppgift attorganisera fria val i . Som nästan alla andra punkter i avtalet har denna föresatsstannat på papperet. De grupper som skulle ingå i den "tredjekraften" tUlåts inte utöva någon politisk verksamhet. Hur skall de dåkunna acceptera att ingå i något politiskt organ? Saigonregimen fruktar att den har allt att förlora på attParisavtalet genomförs. PRR och tror sig ha allt att vinna.Ingendera sidan litar på den andra. Därför är freden och återföreningen av debåda vietnamesiska staterna alltjämt mycket långt borta. Under heta år fick förtrycket i södraAfrika en undanskymd plats i massmedia och opinionsbildning. Talet om att enavspänning skulle ha skett mellan vita och svarta håller inte. I södra 5 miljoner vita förbehållit sig all makt över 35 mUjoner afrikaner. Ändåpågår i det sista regelrätta kolonialkriget. har vissa fakta om terror genomberättelser av katolska missionärer blivit kända i en hel värld. Strejkerna iSydafrika har gett vissa resultat. Frihetsrörelserna har konsoliderats efter entid med stora problem. De två konkurrerande befrielserörelserna i , MPLAoch FNLA, har gått samman i en gemensam samarbetsorganisation och får båda stödav den officiella afrikanska enhetsorganisationen. Tyvärr fortsätter trots detSverige att stödja enbart den ena befrielserörelsen, och det förvånar på sinahåll i världen. Avgörande för utvecklingen i hela södra är vad somhänder med de portugisiska kolonierna. Därför är det så betydelsefullt attfrihetsrörelsen lyckats befria huvuddelen av sitt land och efter ettallmänt val i de befriade områdena kunnat sammankalla en folkförsamling, somutropat till en fri stat. Det skedde I 973.Under det halvår som gått har 77 olika stater erkänt . biter sig fast i huvudstaden och en smalkustremsa enbart med hjälp av en 30 000 man stark kolonialarmé. Genom attdiplomatiskt erkänna kan omvärlden göra klart att det är den nyaregeringen, inte , som är representativ för . Det öppnarockså vägen för ett inval i FN, vilket i sin tur skuUe göra det möjligt med ettomfattande internationellt bistånd. I de två tredjedelar av landet som ärbefriade har med knappa resurser och jämsides med befrielsekampen redan byggtsupp en ganska imponerande administration med skolor, sjukhus och socialvård. röstade i FN officiellt fören resolution där PAIGC beskrivs som "den enda och autentiska representanten"för . Denna enda och autentiska representant har bildat enregering och vädjar om omvärldens erkännande. Men den tvekaralltjämt att ta nästa steg. I stället för diplomatiskt erkännande bör "i förstahand möjligheterna till förnyade påtryckningar mot prövas i syfte attfå till stånd en fredlig avveckling av den portugisiska närvaron i ".Det förklarade utrikesministern i en frågedebatt här i den 28februari, och inställningen tycks alltjämt vara densamma. 1 dagens långaregeringsdeklaration får en enda egen rad. Utrikes-, handels-och valutapolitisk debatt 3 protokoll 1974. Utrikes-, handels-och valutapolitisk debatt vad de västeuropeiskastaterna tillsammans genom ord skall åstadkomma är för tunn och förorealistisk. av portugisiskt förtryck i hoppas tydligenutrikesministern att det före höstens generalförsamling i FN skall gå attövertala att lämna landet. Längre än till kan intevänta med att ta ställning. Då måste man rimligen rö.sta för eller emot förslagom att välja in som ny medlem i FN. Det är också en annan sak som är litet förbryllande iutrikesministerns argumentering mot ett erkännande. Han hänvisar tillmöjligheten att i internationella sammanhang utöva påtryckningar mot ,trots att den genom alla år konsekvent vägrat använda annarsganska goda möjligheter till påtryckningar inom ramen för EFTA. EFTA harvisserligen nu minskat i betydelse, men å andra sidan har efterEnglands inträde i EG blivit EFTA;s dominerande nation. De nordiska utrikesministrarna träffas nästa gång den 45april, och då är frågan: Är utrikesministern då beredd att tala för att denordiska länderna bestämmer sig för att erkänna den nya staten ? har genom alla år vänt ett dubbelt ansike mot densvarta majoriteten i södra . Vi har gett ekonomiskt stöd till befrielserörelser.Men vi har gett ett mångdubbelt större ekonomiskt stöd tillkolonialmakten genom det nära handelspolitiska samarbetet och utan attutnyttja EFTA som forum för kritik. Och mängder av svenska föietag har varitoch är fortfarande engagerade i en verksamhet som i praktiken stärkerrasistregimerna. Här dras nu fakta fram i ljuset, bl. a. genom denundersökning ekumeniska nämnden har genomfört bland svenska företag och som iförrgår ledde til] ett kraftfullt framträdande från kyrkans sida. Ett företag -- har tagit påpekandena på allvar. Fler borde följa det exemplet. Det är dags för att skaffa sig en samladAfrikapolitik, att vända ett enda ansikte mot de människor och de rörelser somkämpar för ett fritr. från kolonialism och rasism. Den svenskaregeringen bör därför erkänna .