prot · FX09140 · 1974-12-31 00:00:00 — Dock måste sägas alt i bedömningen skall vägas in dei: höjdabostadsstandarden, bättre inredning, rymligare bostäder och en hel del annat.Det svenska byggfolkei - alla kuggar i maskineriet inbegripna - kan medframgång konkurrera internationellt. Men hur gick det med den socialistiskadrömmen om lägre hyror? Hur gick det med de s. k. allmännyttiga kommunalabolagen, som "utan enskilt vinstsyfte" skulle ge människorna bättrebostäder med bättre underhåll och bättre service tilllägre hyror? Intehar det blivit lägre hyror. Jo, säger någon, statistiken kan berätta atl dekommunala bostadsföretagen har erbjudit bostäder med lägrehyror. Men är det så i verkligheten? Vad döljer sig bakom siffrorna? Närman studerar detta närmare upptäcker man att för alt det sociala experimentetskulle lyckas, skulle inte de olika förelagen verka under likakonkurrensvillkor. De samhällsägda skulle gynnas på olika sätt. Fördel första har de allmännyttiga företagen inte haft anskaffningsproblem. Dehar inte som de enskilda företagen behövt binda kapital i mark. Fördet andra har de kommunala bostadsföretagen haft bättre kreditmöjligheter, bättrestatliga toppkrediter än de privata, och här ligger en dold räntesubventionsom, anses det, skulle ha medgivit en hyres-sänkning på . Fördet tredje har de allmännyttiga företagen genom hyresregleringens konstruktioni motsats till de enskilda företagen kunnal förbättra sin ekonomi genom atthöja hyrorna i äldre hus. Man har t. o. m. kunnat utnyttja de s. k. överhyrorna- låt oss kalla dem "s. k. överhyror" -för att sänka hyrorna inybyggda hus. Hur det förhållandet har kunnat användas i konkurrensen med deenskilda företagen förstår var och en. Till detta kom mer den s. k.bruksvärdesprincipen, som infördes och som säger alt hyrornaskall bestämmas med hänsyn till hyresläget för jämförbara lägenheter i orten.Om etl allmännyttigt företag använder överhyrorna till att sänka hyrorna inyproduktionen, medför bruksvärdesprincipen således alt hyrorna i de enskiltbyggda husen räknas ned under vad som är kostnadsmässigi motiverat. Det skulleman kunna kalla osund konkurrens. Fördet fjärde har de allmännyttiga företagen inte behövt konkurrera med andraföretag om att få bygga på sin del av den kommunala marken. Men för de enskildaföretagen har man oftast tillämpat anbudskonkurrens. Fördel femte har för de kommunala förelagen gällt gynnsammare skatteregler. Fördet sjätte kan ett konkursmässigt kommunalt bostadsföretag få kommunalt stöd.Andra bostadsföretag som är på fallrepet eller har svårigheter kan enligtkommunallagarna inte få ell sådani stöd, vilket också har prövats i regeringsrätten. Detta,herr lalman, påminner om en handikappiävling. De s. k. allmännyttiga företagenhar fått en mängd handikapp, lättnader, för att visa all den socialistiskabostadspolitiken är bäst. ställer jag frågan igen: Hur har det gått? Trotsalla dessa handikapp har detta experiment misslyckats. Hyrorna har exempelvisegentligen inte blivit lägre. Det måste ha varit genant för företrädarna förregeringen alt på den ena punkten efter den andra konstatera misslyckandet.Departementschefen erkänner t. o. m. detta i propositionen. Riktlinjerför bostadspolitiken m. m. Riktlinjerför bostadspolitiken m. m. Nustår vi vid etl vägskäl. Vilken väg skall vi välja? Har regeringen tagil lärdomav misstagen? Ja, i några avseenden har man slagit till reträtt. Så t. ex.avskaffas nu paritetslånesystemet, som vi kritiserat alltsedan dess tillkomst.Vidare byggs äntligen bostäder som folk vill ha, dvs. markbostäder,företrädesvis egnahem. Tänk om regeringen även på den här punkten tidigare hadefört en mera moderat politik! Meni övrigt skall regeringens bostadspolitik även i fortsättningen grundas påfortsall marksocialisering, konkurrensvillkor som gynnar de samhällsägdaföretagen, en bostadsfinansiering som bygger på socialistisksubventionspolitik, småhusbeskattningsregler som missgynnar egnahemsägarna,priskontroll på småhus, byråkrati och regleringar. Moderatbostadspolitik har utgjort ett klart alternativ till regeringensmakt- och bostadspolitik. Dess värre har vi på markpoliiikens område fått alltmindre stöd från och cenierpartiet , och även i dagstår vi relativt ensamma - här i . Utanför får vi allt fierasympatisörer i takt med att allt fiera människor får kännedom om varfolkpartiet och står när det gäller markpolitiken. Och visst kanden utvecklingen glädja mig, om jag betraktar det här kortsiktigt ochpartiegoistiskt: visst är det roligt att våra SIFO-siffror förbättras av denanledningen! Men från sakpolitisk synpunkt och med etl längre perspektiv päbostadspolitiken beklagar jag vad som pågår i detta avseende. Detmest kännetecknande för moderat bostadspolitik är valfriheten. Det är såledesden enskilda människans önskemål som skall styra bosladspoliliken i en frimarknad. Är då bostaden en vara som alla andra varor? Ja, det kan man visstsäga, men det är en av de viktigaste varorna för oss människor, och dessfunktion måste ingå i det bostadssociala målet. Varje människa skall erbjudasen rymlig och ändamålsenligt utrustad bostad av god kvalitet till skäligakostnader. Tilldella kommer kravet på en god boendemiljö. Boendet är en av förutsättningarnaför atl man skall trivas i sitt arbete, att familjelivet skall bli harmonisktoch utvecklande och att fritiden skall ge den avkoppling, rekreation och vilasom behövs för alt vi skall klara av vår tids stressande tillvaro. Avdetta följer- dvs. om man tar hänsyn till människornas önskemål - attsmåhusbyggandet ökar. Visst skall flerfamiljshus byggas; det finns mångamänniskor som föredrar en sådant boende, inte minst de som vill kombinerahöghus- eller fierfamiljshuslägenheten med en fritidsstuga eller några veckorssemestervistelse vid eller i den svenska fjäll väriden. Emellertidmåste enligl vår uppfattning bostadsproduktionen inriktas på småhus och på atttillgången därvidlag står i proportion lill efterfrågan. Även vi bör, i likhetmed exempelvis danskarna, norrmännen eller holländarna, få en småhusandel somöverstiger , och dit har vi ännu långt kvar. Ettav de socialdemokratiska bostadspolitiska målen var en bättre boendemiljö.Inte heller i detta avseende har regeringen lyckats särskilt Flera bostadsområdenanses inte vara tillräckligt trivsamma och mänskliga miljöer, men vill ändåbosladsminislern ta ett krafttag och öka satsningen. Här skall prioritet ocksåges åt de områden där det finns ett alldeles särskilt stort antal tommalägenheter. reservation från cenierpartiet och förordas en större satsningän vad som förordats i propositionen. Vi kan inte ansluta oss till denreservationen - även om vi stöder syftet - av rent finansiella skäl. Anslagetkan säkerligen ökas under kommande budgetår, men är vi inle beredda attstödja detta överbud. Sålunda yrkar vi i detta avseende bifall lill vadutskottet har förordat. Ireservationen 14 yrkar vi bifall till den moderata partimotionen i vad avserbostadsfinansieringen. går åtskilliga miljarder till bostadssektorn iform av subventioner. Trots detta upplever den enskilda människanbostadskostnaderna som mycket höga, vilket inte minst har att göra medskattepolitiken. Konsumenten betalar således sin hyra på två håll: dels viahyresinbetalningen, dels över sin skatt. Hur mycket subventionen kostar ikronor för skattebetalaren vet man inte. Att människorna inte skall veta vadsaker och ting kostar ingår tydligen som ett led i den socialistiskabostadspolitiken. Paritetslånesystemet,som medfört en ackumulerad skuld på ca , skall nu äntligenersättas med ett nytt - inom parentes sagt förordar vi i reservationen 15 utreder frågan om vad som skall ske med dessa skulder. Men vad föreslår nuregeringen i stället för det gamla systemet? Jo, ett lånesystem som bygger påräntesubventioner. I och för sig är detta naturligtvis att föredra framför detgamla paritetslånesystemet. Det nya systemet innebär ju ändå att subventionernaär öppna. Man kan bättre följa vad bostadsstödet innebär i pengar. Men varförlar inte bosladsminislern steget fullt ut? hade vi etlräntesubventionssystem som underkändes och ersattes medparitetslånesystemet. Skall vi i vårt välfärdsland tvingas varaberoende av räntesubventioner och bostadsstöd för att klara hyrorna? Vii moderata samlingspartiet vill avveckla räntesubventions-systemetgenom det system som vi förordar jämsides med en omläggning av skattepolitiken.Vi tror vidare på att den fria konkurrensen kan pressa boendekostnaderna. Komnu inle, ärade meddebattörer, dragande med repliken att troratt man kan ersätta subventionssystemet med enbart den fria konkurrensen! Delhar jag inte sagt; jag har bara sagt atl man kan kostnadspressa med en friarekonkurrens. Vi vill vidare med samma syfte stimulera ägandet av både lägenheteroch egnahem. Dessutommåste de s. k. allmännyttiga företagen sanera sin ekonomi och inte minst ägnasstörre uppmärksamhet i vad gäller kostnadskontroll och de företagsekonomiskaprinciper som också på delta område måste tillämpas. Inte minst viktigt är detatt ledarbefaltningar inom dessa förelag inte generellt får karaktären avrelrättposter för äldre politiker. Medden här senare delen av mitt inlägg yrkar jag således bifall tillreservationen 14. Riktlinjerför bostadspolitiken m. m. Riktlinjerför bostadspolitiken m. m. Bostadspolitiken innehåller en mängd olika principfrågor men också enmängd frågor av teknisk och praktisk natur. De många reservationerna är ettullryck för bl. a. detta. Del är omöjligt för mig att på ett meningsfullt sättberöra alla dessa frågor i ett enda inlägg. De olika moderata inläggen fårunder debattens gång skapa en totalbild av den moderata bostadspolitiken utövervad som framgår av parlimotion och utskottsbetänkande. Sålunda ber jag attavslutningsvis få yrka bifall lill reservationerna 8, 9, 10a, 12b, 13a, 14, 15,16a, I7a, 19, 20b, 21, 22, 23, 24, 26, 27, 28, 30 a, 31 a, 32 a, 36, 37, 39,41, 42 och 43. Delgår alt beskriva den förda bostadspolitiken på många sätl. Man kan lyfta frambristerna och finna att det mesta som gjorts är fel. Man kan också säga att vii vårt land har världens högsta bostadsstandard och under lång lid har byggtdet största antalet lägenheter och därav dra slutsatsen att allt är brasom det är. Jag tycker inte att någon av dessa beskrivningar ger en särskiltvettig utgångspunkt för en diskussion om den framtida bostadspolitiken, om vadvi skall göra. Attsäga all svensk bostadspolitik är ett alltigenom misslyckat kapitel skaparingen trovärdighet, för det är inle sant. Att säga att allt är bra saknar ocksåtrovärdighet, för det är inle heller sant. Deerfarenheter vi har att lära av för det framtida byggandet när det gäller denenskildes boendesituation är på både gott och ont. Medde liberala utgångspunkter som vi haft för att bedöma bostadspolitiken är delframför allt en aspekt som vi anser måste betonas för att de gjorda misstageninte skall upprepas: konsumenterna måste fä bättre möjligheter atl påverkabostadsproduktionens inriktning och de egna bo-endevillkoren. Detta är intedetsamma som alt vi vill ha en "fri" bostadsmarknad. Om man tar detuttrycket bokstavligt skulle det betyda alt en annan viktig målsättning - denatl alla, oavsett inkomst, skall ha rätt lill en bra bostad - inte kan infrias.Samhället har och måste ha ell betydande infiytande över boendets villkor närdet gäller planering, byggande, förvaltning och priser. Vad vi menar när vitalar om en ökad känslighet för marknadens krav är att den sociala styrning sombehövs på bostadsmarknaden skall ske i sådana former att de styrinstrument vianvänder blir känsliga för impulser från konsumenterna. Dit kan vi inte kommagenom att lita på marknadskrafternas blinda spel. Då får vi en marknad där densvage tävlar med den starke utan att man bryr sig om resultaten. Vikan inte heller komma dit genom en i detalj reglerad bostadsmarknad. Där blirdet myndigheter och tekniska krav som styr; den enskilde får tacka och ta emotoch har få eller inga möjligheter att direkt påverka produktionens inriktning. Vilkastyrmedel skall vi då ha? Hur bör de verka? Vilken betydelse för den enskildesboendevillkor kommer de att få, när den nya bostadspo- litik som vi nu skallbesluta om blir verklig? Närman skall försöka svara på des.sa frågor, är del kanske logiskt att börja medmarken. Den har spelat en ganska stor roll i den bostadspolitiska debatten -och rätt så. Det man mest har talat om är markpriserna. En ohämmadmarkspekulation gör boendet dyrt. I princip är detta riktigt. När det gällermark är konkurrens inget konsumentintresse. Konkurrens om mark driver upppriserna. De vinster markägarna gör är dessutom oftare ett resultat av insatserfrån samhället än från markägaren själv. Nuär inte - det betonas också i propositionen, om jag minns rätt - markprisernasom sådana del vikliga. Markprisets andel av byggkostnaden är i regel ganskaliten - i varje fall när det gäller flerfamiljshus. Del är därför framför alltett annat skäl, som gör det angeläget alt diskutera frågan om vem som skalläga marken. Enligl vår mening är ett omfattande kommunalt markinnehav etlintresse, därför att del möjliggör för samhället all stimulera lill konkurrenspå de områden inom bostadsbyggnadsprocessen där konkurrens kan bliprispressande, dvs. när det gäller byggande och förvaltning. Detkan naluriigtvis sägas atl denna förutsättning i stor utsträckning är uppfylld.Kommunen är den största markägaren. av den marksom nu är aktuell för bostadsbyggande är mark. Men de flesta kommunerhar ganska dåligt utnyttjat ställningen som den stora dominerande markägarenför atl tvinga fram en princip som innebär atl bästa företag får bygga. Därförmenar vi all det är viktigt att stimulera till konkurrens mellan entreprenöreroch förvaltare. Härhar samhället ell användbart styrinstrument i den statliga långivningen.Regeringen har tagit fasta på del. Statliga lån skall i princip inte kunna utgåom upphandlingen inte har föregåtts av öppen anbuds-givning. Till detta har manlagt det s. k. markvillkoret - ett annat villkor för statlig långivning - sominnebär att mark skall ställas lill förfogande av kommunen. Defarhågor som yppats för att markvillkoret genom sin konstruktion skulle betydaen allvariig uppbromsning av saneringsverksamheten, därför att kommunerna -och det gäller praktiskt laget alla - saknar resurser att uppträda såsom endaköpare av saneringsfasiigheter, har undanröjts med de tolkningar ochpreciseringar som utskottet gjort. "Kommunerna kommer", sägs det iutskottets belänkande, "att kunna uppställa önskade villkor för främjandeoch genomförande av en saneringsplanering utan förvärv av mark med eller utanbyggnad". Dessutom har konkurrenskravet på en viktig punkt skärpts genomvad utskotiet sagt. Meddessa preciseringar och tillägg har vi kunnat acceptera markvillkoret. Menlika litet som del omfattande markinnehav som kommunerna redan nu svarar förhar utgjort någon garanti för effektiv konkurrens, lika litet tror jag attmarkvillkorel kommer att betyda, om inte konkurrensreglerna får enstrikt tillämpning. Här är de tillägg som utskottet har gjort viktiga, men delär också väsentligt, tycker jag, att Riktlinjerför bostadspolitiken m. m. Riktlinjerför bostadspolitiken m. m. understryka vad som sägs ipropositionen, där bostadsministern ju skriver alt byggherrarnas skicklighetsåsom byggherrar och förvaltare skall vara utslagsgivande för fördelningen avbyggherreuppdrag. Vihar väsentligen tre förvaltningsformer: allmännyttiga, kooperativa ochprivata företag. Om endera av dessa skulle bli hell dominerande genom enoskälig favorisering från kommunernas sida vid markfördelningen, gårkonkurrensmomentel förlorat. Inte minst viktigt är det att de s. k.självkoslnadsförelagen, som ju skall vara prisledande när det gäller hyrorenligt bruksvärdesystemet, utsätts för konkurrens. Självkostnad är juingalunda-eller behöver i varje fall ingalunda vara-detsamma som lägsta möjligakostnad. Jag tror - och möjligen kan rent av de som arbetar i branschen hållamed mig - att utan konkurrens från andra för-valtningsformer'är det stor riskför att han som på reklamaffisch hyr ut bostäder ulan atl tjäna ett öreblir en ganska dyr affär för de boende. Denstatliga finansieringen är alltså ett styrinstrument som är användbart för attstimulera lill prispressande konkurrens i byggande och förvaltning.Finansieringssystemet kan också, som vi från vår sida länge hävdat, användasför alt lösa etl annat av bostadspolitikens klassiska problem, nämligen denekonomiska utjämningen mellan upplåtelseformerna, eller besittningsformernasom det heter i propositionen. Delär klart att det gläder oss att regeringen tagit fasta på möjligheten altanvända finansieringssystemet i del syftet. Vad problemet gäller är hur manskall kunna skapa ökad rättvisa mellan dem som äger småhus och som därför pägrund av beskattningens utformning får göra avdrag för en del av sinaboendekostnader, dvs. den del som utgörs av ränta, och dem som bor på annatsätl och därför saknar den möjligheten. Denlänge hävdade lösningen var ju att man skulle, som det hette, avskaffavillaägarnas ränteavdrag. Hade man stannat för den lösningen eller för allskärpa villabeskaliningen, så hade man naturligtvis åstadkommit något slagsrättvisa, dvs. det hade blivit dyrare för dem som ansågs gynnade, nämligensmåhusfolket. Men man hade den vägen bara klarat den ena sidan av problemet. Vaddel här ändå handlar om är ju inte att klämma ät en viss boendeform, dessutomden kanske mest populära, utan all skapa ökad valfrihet mellan boendeformerna.Med dyrare småhusboende hade det sättet att bo blivit ännu mera exklusivt ändet är , och den bostadssegregation som påtalats - de välbeställda i egnasmåhus, de mindre välbeställda i hyreshus - skulle ha blivit ännu merapåtaglig, möjligen lill glädje för doktrinärt inställda debattörer påombudsmanna- och redakiionsstolar men inte för några andra. Denlinje som regeringen nu i stället valt och som vi kan ansluta oss till,eftersom den sammanfaller med de principer vi hävdat från sida,är att förbättra för de missgynnade. Del sker genom en lågräntegaranti förhyreshus och bostadsrätter. Systemet innehåller alliså en ganska betydandegenerell subvention. Är det rimligt, har många frågat sig, alt återgå till ettsystem med generella hyressubventioner, som vi tidigare en gång har övergivit?Och visst kan den frågan ställas. Vi har sett saken ungefär så här. Detfinns tre slags utjämningsproblem som måste lösas inom bostadsfinansieringen.Del ena gäller utjämning av kostnader mellan olika inkomstgrupper. Där byggerman vidare på systemet med bostadstillägg, nu med en långsammare avtrappningvid stigande inkomster, vilket leder lill minskade marginaleffekter. Det är ettav de många fina russinen i vårens Hagapudding. Detandra utjämningsproblemet handlar om att dämpa kostnadsskillnaderna mellan nyaoch äldre hus. Här fungerar räntegarantilånet i princip på samma sätt somparitelslånet men med den väsentliga skillnaden atl den ränteinkomst som statenliksom i paritetssyslemet avstår ifrån under början av lånels löptid inte skallbehöva betalas tillbaka. Deltredje utjämningsproblemet gäller upplåtelseformerna. Här hade man i princip auvälja mellan au höja villabeskaliningen på det ena eller andra sättet eller attsubventionera hyresrätter och bostadsrätter. i detta sammanhang tycker jagatt generell subvention låter sig försvaras, för det är helt enkelt så att omman vill lösa samtliga de tre utjämningsproblem som jag nämnt och dessutomsäger nej till dyrare småhusbyggande, måste man satsa på en kombination avinkomstre-laterade och generella subventioner, i varje fall om man ocksåavvisar förslag att lösa dessa rättviseproblem med hjälp av skallen - och dethar praktiskt laget alla sakkunniginstanser och många politiska instanser ocksågjon. Detär bara som inte accepterar att man löser alla de härutjämningsproblemen. Resultatet av deras bostadspolitik måste såvittjag begriper ofrånkomligen bli dels att man accepterar stora hyresskillnadermellan nya och äldre hus, dels alt man generellt accepterar högre hyror ochväsentligt högre kostnader också för dem som bor i småhus. Vadjag har sagt innebär i och för sig inle all jag lycker att regeringensförslag när det gäller finansieringen i alla avseenden är bra. Det finns någraviktiga skönhetsfiäckar. Den första gäller småhusbyggandet, som alltså nuskall få statliga lån till 6 procents ränta första året. Räntesubventionenberäknas på det s. k. låneunderiaget, men index för småhusbyggandet har gåttupp från 100 till 177 och drygt det utan all låneunderiagetjusterats tillnärmelsevis i samma takt. utgör det i genomsnitt enliglbostadsstyrelsen av vad del egentligen kostar att bygga småhus.Det kan i vissa fall betyda upp lill högre kostnad per kvadratmeter änvad som tycks framgå av propositionen. Den egentliga räntegaraniin kan i dettafall, när för-djupningsmöjligheier är dåliga och kanske även annars, i självaverket bli i stället för utlovade . Man kan rätta tilldenna brist på det sätt som bostadsslyrelsen har varit inne på och som vi krävti motioner under åtskilliga år, nämligen genom att låta det s. k. underlagetsammanfalla med pantvärdet, dvs. med husels faktiska belåningsvärde. 4Riksdagens protokoll 1974. Riktlinjerför bostadspolitiken m. m. Riktlinjer för bostadspolitiken m. m. Enannan fråga gäller möjligheten att låna vid sanering. har vi närmare 300000 omoderna lägenheter. Del måste vara en lika viktig bostadspolitiskmålsättning att dessa lägenheter rustas upp som att vi bygger nytt. Inte minstnär det gäller kampen mot trångboddheten, som också är en viktigbostadspolitisk målsättning, är detta riktigt och dessutom från miljösynpunkt. Nuförsämrar man emellertid lånemöjligheterna genom att bara medge statliga lånför själva ombyggnadskostnaden. Man får alltså inte låna till vad det kostaratt köpa huset. Utskotlsmajoritetentycks ha haft viss sympati för vårt förslag att också låta det s. k.ingångsvärdet, dvs. just vad del kostar att köpa in en saneringsfastighet,medräknas i låneunderlaget. Jag uppfattar skrivningen som närmast enbeställning till Kungl. Maj:t om ell förslag i denna riktning, men man haralltså inte velat ta steget fullt ut och kräva ett beslut av . Detär synd, eftersom det finns utarbetade förslag lill hur det här problemet skallkunna lösas, utan att man fördenskull drabbas av det som i och för sig kan ingebetänkligheter, dvs. atl man medger ställiga lån på saneringsfastigheter medöverpriser av spekulationskaraktär. Entredje fråga gäller länegränsen för flerfamiljshus som byggs i enskild regi.Den är mot 98 för kooperativa företag och 100 för deallmännyttiga. För de kooperativa höjs gränsen till 99, vilket är bra. Menvarför denna ovilja när det gäller all åstadkomma en utjämning uppåt också förde enskilt byggda husen? Omtanken är att vi i bostadskonsumenternas intresse skall stimulera konkurrens pålikvärdiga villkor mellan olika förvaltningsformer borde del väl vara logisktatt se lill att konkurrensbelingelserna också i del här avseendet blir så likasom möjligt. Au konkurrera ut de enskilda förvaltarna med statliga låneregierär lätt nog men det leder självfallet inle lill ett billigare boende. Risken ärpåtaglig alt effekten blir den rakt motsatta. Jagbörjade, herr talman, med alt säga, att det viktigaste målet för liberalbostadspolitik är all stärka konsumentens ställning och att ge den enskilde ettökat inflytande över sin egen boendesituation. Denutjämning av kostnaderna mellan olika boendeformer som vi nu nått stor enighetom är betydelsefull i det avseendet. Det blir nu i större utsträckningtrivselsynpunkter och i mindre utsträckning ekonomiska faktorer som bestämmervalet mellan småhus och andra boendeformer. Attpä det här sätiet vidga valfriheten till nya grupper är ett viktigt demokratiskt krav, ett exempel på vad vi menar med en socialt styrd marknadsekonomi. Allhindra markspekulalion och åstadkomma en situation där bygg-och bostadsföretagtvingas slåss om konsumenternas gunst i konkurrens på likvärdiga villkor ärockså viktigt från den här synpunkten.