prot · FX0943 · 1974-12-31 00:00:00 — Förhållandet mellan de två supermakterna tycks alltjämtpräglas av stabilitet. Men stabiliteten är nu mera mångtydig, mera relativ.Under det gångna året har vi upplevt både den sovjetiske partiordförandenBrezjnevs översvallande mottagande i och de politiska ochmilitära motsättningarna mellan de båda stora i samband med kriget i ,motsättningar vilka som bekant utlöste kedjereaktioner i deras militäraberedskap över hela världen. Det mest framträdande draget i dessa båda makters"gemenskap" är deras strävanden att inom ramen av en makt- ochmålmedveten realpolitik värna egna intressen och bygga ut egna positioner. Därbakom ligger långsiktiga nationella motiv. Nationens ekonomiska och politiskatrygghet. Ä ena sidan - då det gäUer - nödvändigheten attbygga ut en i förhållande till omväriden underutvecklad ekonomi och att höja dehundratals miljonerna sovjetiska medborgares levnadsstandard. Att utveckla denväldiga sibiriska landmassan och att nyttiggöra dess naturtUl-gångar. Att sökamöta ett verkligt eller befarat hot från den växande kinesiska stormakten. Ä andra sidan - vad angår det alltöverskuggande intresset att minska eller eliminera riskerna för ettkärnvapenkrigs fasor och förödelse. Och att ekonomiskt tillvaratagade väldiga ekonomiska möjligheter som ett utbyggt samarbete med östvärldenskontinent innebär. Inte minst på råvaruområdet öppnas här fantasieggandeframtidsperspektiv. Men framtidslinjerna är långtifrån så konturskarpa somdessa av påtaglig intressegemenskap präglade företeelser antyder. I endemokrati - och inte minst inom en demokratisk stormakt - måsteutrikespolitiken bäras upp av folket. Utrikespolitiken kan inte - därom bärinte minst de senaste 50 årens väridshistoria tillräckligt talrika vittnesbörd- frigöras från stämningarna inom nationen. Reaktionerna i motdet sätt på vilket Nixonadministrationen handlagt vissa avsnitt avSovjetpolitiken är en realitet. Likaså de krav som rests från kongressens sidai samband med förslag att vidga handelsutbytet med , på en hårdareattityd vid förhandlingarna om begränsningar av strategiska vapensystem och påhemtagning av Europastationerade amerikanska förband. Även om ledarna i de östeuropeiska samhällssystemen icke behöverpä samma sätt förankra sin politik hos folket, kan även där personomflyttningaroch förändrade kraftfält inom partihierarkin snabbt leda till omkastningar.Förändringarna exempelvis inom det sovjetiskakommunistpartiets politbyrå tyder på att de krafter som varit minstintresserade av verklig avspänning med och avsevärt stärkt sinställning. Framstående företrädare för det sovjetiska hargivit uttryck för uppfattningar, som strider mot de senaste årens sovjetiskautrikespolitik. Kursen framstår alltså inte som lika fast som bara förnågot år sedan. De förvirrade och motsägelsefyllda rapporter som under densenaste tiden strömmat ut från har också de tillfört det internationellafältet nya osäkerhetsfaktorer. Omvälvningar och omtänkande i detta väridensfolkrikaste land kan naturiigtvis också komma att beröra utrikespolitiken ochdärmed nuvarande relationer mellan och respektive supermakter. Omkonsekvenserna av det vågar väl ingen framföra ens gissningar. Spelet mellan de två supermakterna illustreras avutvecklingen i före, under och efter oktoberkriget. Utrikes-, handels-och valutapoUtisk debatt Utrikes-, handels-och valutapolitisk debatt balansakt,där pendeln svängde mellan strid och samarbete, kunde supermakterna till sistbegränsa och hejda kriget. Krisen splittrade inte supermakterna, däremotFörenta staterna och deras allierade i , en splittring somoljekrisen sedan har förvärrat. Världen har i fått ett exempelpå det som amerikanerna ofta kallar "crisis management" konsten atthantera kriser. Uttrycket beskriver ett samspel helt koncentrerat på det egnaintresset att förebygga öppen inbördes konfrontation. Inte minst små staterinom respektive supermakters "kraftfält" kan i ett sådant spel få sesin handlingsfrihet och sitt oberoende hotade. Vi har emellertid, herr talman, all anledning att uttryckavår respekt för den amerikanske utrikesministerns insatser för att skiljastyrkorna vid Suezfronten och att åstadkomma motsvarande resultat på Golanhöjderna.Trots gårdagens minst sagt syriiga sovjetiska kommentarer hoppas vi alla attdet via dellösningar av det här slaget skall bli möjligt att skapa en sådanatmosfär mellan de berörda staterna, att den fredskonferens som redan :formelltinletts i skall nå resultat som säkrar en fredlig utveckling och innebäratt de inblandade nationernas vitala intressen respekteras. Världsfreden kräverhelt enkelt en bestående rättvis lösning av svåra problem. Utvecklingen i , vår egen kontinent, är inte hellerden lättolkad. Ä.ven den är fylld av motsägelser och ger ingalunda fog för denoreserverade optimism som ibland förs fram, inte minst i den svenska debatten. I strävar de nio EG-staterna efter att knytasamman nationerna ekonomiskt, kulturellt och socialt. Debatten sker inför öppenridå. Vi kan alla följa de slitningar och de intressekonflikter som tid efterannan gör sig gällande och vilka i regel utlöser dramatiska och känsloladdademanifestationer från statsmännen i huvudstäder. Massmedia avspeglarframför allt de negativa reaktionerna bland olika grupperingar i skildamedlemsländer. Hälsan tiger som bekant still. Och utgången av det brittiskavalet har givit ny dramatik åt Europasamarbetet. Det är emellertid, herr talman, viktigt att ge alla de härkontroversiella utspelen, som tillspetsats inte minst under de senastemånadernas oljekris, rimliga och riktiga proportioner. Europasamarbetet syftadeoch syftar alltjämt till att knyta samman den västeuropeiska ekonomin, attåstadkomma en förnuftig och effektiv arbetsfördelning mellan nationerna och attdärmed förkorta vägen till ökad trygghet och höjd levnadsstandard för deeuropeiska folken samt att - inte minst så sammansmälta de europeiskaekonomierna, att krigiska förvecklingar dem emellan omöjliggörs. Och densammansmältningsprocessen pågår, de öppna meningsbrytningarna och debatternatill trots. Gemenskapen är redan så sammansvetsad och banden mellan människoroch företag ute i så sammanknutna, att någon återvändo förefaller heltotrolig och helt omöjlig. Spektakulära rubriker, evigt uppskjutnaministerrådsbeslut och stoppade klockor nere i kan inte fördölja ochfår inte fördölja detta faktum. Inte minstförhållandet till har skapat problem för de nio underderas första år. Det var naturiigt att vänta friktioner och spänningar i deatlantiska relationerna i takt med att gemenskapen byggdes ut. Under de senastemånaderna har de här spänningarna dock fått proportioner som är direktoroväckande. Den franske utrikesministern attityd har inte gjort sakenbättre, och sannerligen inte heller utrikesminister minst sagtmärkliga uttalanden , även om de inte var avsedda föroffentligheten. Sedermera har även president förefallit vara beredd attlåta irritationen över de "självmedvetna" européerna ta överhanden iden amerikanska Europapolitiken. Vi i och har all anledninghoppas att den här "krisen" löses och att förhållandena normaliseras.Det ligger verkligen inte i vårt lands intresse att relationerna mellan och allvariigt försämras. I pågår ett integrationsarbete, som också detsyftar till att åstadkomma en effektiv arbetsfördelning och ett bättreutnyttjande av gemensamma tillgångar. Men för de där medverkande staterna ärsyftet även ett annat, nämligen att förstärka sammanhållningen mot omväriden,att skärpa den ideologiska vakthållningen, att åstadkomma en politisksammansvetsning för att lättare kunna bryta tendenser till vidgade kontaktermed enskUda människor och nationer i den västra . De härdelvis motstridiga elementen ingår som beståndsdelar i den avspänningsprocesssom har pågått i . Processenär emellertid långt ifrån så entydig som man var beredd atttro. har gårdagens förhoppningar givit större plats för eftertanke. När frågan om en konferens för säkerhet och samarbete iEuropa först aktualiserades - i ett annat klimat än det som råder betraktades den till en böan som ett försök att åstadkomma vidlyftiga och tillintet förpliktande deklarationer och deklamationer. , då planerna nåttmera konkret utformning, fick förhoppningarna ett mer substantiellt innehåU.Förberedelsearbetet i preciserade vadkonferensen egentligen skulle handla om och ledde till törs jag påstå bättre resultat än man hade vågat hoppas. Den fortsättning som pågår iGeneve har inte motsvarat de förväntningar som Helsingfors-förhandlingarnaskapade, även om man tycks räkna med att den tredje fasen skall kunna ta sinbörjan och fuUföljas under sommarens lopp. Det hittillsvarande förloppet har tjänat till attklarlägga avspänningsbegreppets relativitet. Försöken att precisera vadparterna menar med "avspänning" har klariagt de delvis oförenligauppfattningarna. Starkt tillspetsat skulle man kunna påstå, att dethittillsvarande förhandlingsarbetet har lett till en mera realistisk bedömningav möjligheterna att verkligen utjämna de på ömse sidor föreliggandemotsättningarna om avspänningspolitikens egentliga syfte. Det finns mycket somtyder på att slutarbetet nu kommer att inriktas mera på att dölja vad somskiljer än att utjämna de verkliga och bakomliggande olikheterna. Det slags avspänning eftereträvar är enavspänning i väl kontrollerade och starkt begränsade former. Utrikes-, handels-och valutapolitisk debatt Utrikes-, handels-och valutapoUtisk debatt och detvidgade handelsutbytet alltmer nödvändigt för den östliga världens utveckling skall även det ske i de kontrollerade former som statshandelssystemenförutsätter. Syftet är att befästa och permanenta det som det kallakriget skapat. Avspänningsarbetet får under inga omständigheter rubbaförhållandena inom de socialistiska länderna eller mellan dem. Den järnridå sommed sitt långa ärr skär igenom karta och splittrar vår kontinent skallgenom konferensen ges en officiell sanktion. Detta är - starkt förkortat - denöstliga sidans syn på avspänningen. De västeuropeiska deltagarna utgår från ett annatavspänningsbegrepp, och det är väsentligt vidare. Syftet är inte att bevara detbestående utan att lösa upp de lås för umgänget folken emellan som denhittillsvarande utvecklingen har medfört. Med öst har man det gemensamt, attdet övergripande målet måste vara att säkerställa freden och minska riskernaför mUitära konflikter. Men där öst vill sätta stopp, där vill väst gå vidare.Vad västvärlden syftar till är en avspänning som går över gränserna och somomfattar allt större delar av det europeiska samhällslivet. Avspänningen skallinte bara', och inte ens främst, beröra ett begränsat antal statsmän,industriledare eller "auktoriserade" vetenskapsmän och kulturbärare.Den har ett vidare innehåU och bör öppna möjligheter till ett bättre, rikareoch friare liv och inbördes umgänge de vanliga européerna emellan, oberoende avnationalitet. Dessa strävanden har kommit till uttryck i västs förslag omåtgärder för att möjliggöra en större rörlighet för människor, idéer och informationeröver nations- och blockgränserna. Begreppet avspänning skulle därmed definieraen fortgående, självgenererande process. skulle därmed den latentarisken för nya motsättningar elimineras, den risk som är inbyggd i ett meraformellt avspänningsbegrepp. De senaste årens utveckling i och vissaövriga socialistiska stater har väckt besvikelse hos många av oss iVästeuropa. Trycket mot de oppositionella har skärpts. Den ideologiska"krigföringen" mot icke-sanktionerade idéer och åsikter har blivitmera intensiv. Greppet om individer och om olika östeuropeiska stater harhårdnat. Hur skall denna tendens frågar sig många kunna förenas med taletom fredlig samexistens och om avspänning? Principen om fredlig samexistens förklarade' denauktoritative sovjetiske skribenten "har först och främstatt göra med att skapa gynnsamma internationella villkor för att byggasocialism och kommunism, att stärka det socialistiska samväldetsinternationella enhet och Sammanhållning, att hjälpa utvecklingsländerna ochatt bistå alla samtida progressiva rörelser". Uttalandet bekräftar de motsättningar som föreligger omtolkningen av avspänningsbegreppet. Det pekar också på den risk som uppkommerdå avspänning får syfta enbart till att dämpa ett akut spänningsförhållandeutan att i;pänningens bakomliggande politiska orsaker undanröjs. I dethänseendet Ican ett på kort sikt dämpat spänningsförhållande öka de långsiktigariskerna, inte minst genom att skapa en falsk trygghetskänsla hos meragodtrogna och mindre målmedvetna avtalsparter. Motsättningarnaom avspänningsbegreppets innebörd och avspänning- ensyttersta syften gör likväl inte förhandlingarna mindre viktiga. Men de gör detangeläget att den allmänna opinionen i västvärlden har klart för sig vaddebatterna och förhandhngarna verkligen avser och att de inte drar sålångtgående slutsatser, att sammanhållningen och motståndskraften inom devästerländska demokratierna går förlorad. Avspänningsdebatten är alltså ägnad att skapa vissaproblem inom den västra . Men fråga är om inte den process som nuäger rum skapar större svårigheter för de socialistiska staterna. I desamhällsbildningar som det där är fråga om är folkets möjligheter att i friaval påverka sin egen miljö och landets utveckling obefintliga. Med den svenskademokratin har denna värld i politiskt hänseende ingenting gemensamt. Men bakomden gräns som det benämnde järnridån lever ju också vanligatänkande människor människor som har större möjligheter än tidigareatt följa det internationella skeendet och som har svårt att förstå attavspänningspolitiken är en fråga för stater och inte för dem och att inte ävenderas liv, deras uttrycksmöjligheter och det samhälle i vilket de lever måsteförändras i takt med att de yttre rnotsättningarna tonas ner. Diskussionen omfredlig samexistens och intimare ekonomiska förbindelser föder, menar jag, kravoch förväntningar. Att dessa förhoppningar, som har fötts där ute, är enrealitet framgår i varje fall indirekt av den omfattande ideologiskaupprustning som ansetts nödvändig inom . Ettfriare utbyte av tankar och idéer mellan öst och väst brännmärks där som "ideologisktundermineringsarbete" och som inblandning i det socialistiska blocketsinre angelägenheter man talar om "trojanska hästar". Densocialistiska ideologi som förenar östvärlden framhålles som ett nödvändigtkitt som måste förstärkas ju mer samarbetet med den "farliga"västvärlden intensifieras. Partiets och statens kontroll måste stärkas. Ettdjupare medvetande efterlyses om det som skapar den socialistiska gemenskapen.Inom ramen för denna aktivitet har en rad bilaterala ideologiska samarbetsavtalslutits. Antalet ideologiska konferenser på partinivå har starkt ökat. Därvidbetonas nödvändigheten av att stärka den ideologiska konfrontationen med deideal och de värderingar som bär upp stater Avspänningsbegreppetsdubbeltydiga innebörd har därmed klarlagts. Ett uttryck för denna tendens är den starka känslighet somgjort sig gällande gentemot kritiska betraktelser och uttalanden i omvärlden.Ett ifrågasättande från omvärldens sida av olika aspekter av det socialistiskasamhället betecknas som utslag av förlegade kallakrigsstämningar, ibland t. o.m, som krigshets. protesterade de demokratiskapartierna i denna kammare mot landsförvisningen av . Vibetecknades därefter som antisovjctiska reaktionärer och som motståndare tillavspänning samt förespråkare för det . Sådana reaktioner äroroande, framför allt därför att de vittnar om en bristande förståelse för attdemokratierna inte kan acceptera en avspänning som dömer till tystnad införövergrepp mot principer som utgör självklara fundament i det västerländskafolkstyret. De reservationer, synpunkter och iakttagelser som jag Utrikes-, handels-och valutapolitisk debatt Utrikes-, handels-och valutapolitisk debatt härframfört syftar inte tUl att undervärdera det faktiska avspänningsarbete sompågår utan att tvärtom markera hur väsentligt det är att det arbetet bedrivsmed realism och klarsyn om innebörd och syften. Avspänningspolitiken i ,diskussionerna i och de förändrade relationt;rna mellan de bådasuperblocken ger så stora möjligheter och så stora löften för vår kontinentsframtid att det vore oförsvarligt att inte till det yttersta medverka till attsäkra en fredlig framtid i vår del av världen. Men just därför att hela Europahar så mycket att vinna på förhandlingsarbetet måste mångsidigheten i avspänningsprocessenuppmärksammas och strålkastarna riktas mot de risker och de begränsningar somfinns inbyggda däri och som många kanske inte observerar. Det vore - inte minstmot den egna opinionen - ansvarslöst att i avspänningsprocessens hägn byggaillusioner eller skapa förväntningar som inte kan infrias. Mot den bakgrunden bör också understrykas, att verklig,långsiktig avspänning icke kan uppnås med mindre den får till konsekvens enmotsvarande minskning av de stora militära styrkor som står stridsbereddaemot varandra i . Förhandlingarna i om ömsesidigastyrkebegränsningar i har därför utomordentligt stor betydelse.De svårigheter att nå samförstånd som redan från början förelåg har emellertidunder det gångna året inte blivit mindre. tyder ingenting på attbestående resultat skall kunna nås . Och gör sigröster alltmer hörda i den amerikanska kongressen med krav på hemtagande frånEuropa av stora delar av de amerikanska styrkorna. Sådana krav är i detförhandlingsläge som råder en lek med eld. Den kan hota inte bara deneuropeiska säkerheten utan också . Och skulle kraven verkligenrealiseras, vUket jag inte tror, kommer även vårt lands säkerhetspolitiska lägeatt påverkas. Varken samtalen i eller den andra omgången avSALT-förhandlingarna berör formellt eller vårt lands omedelbaranärhet. I verkligheten och på något kan emellertid utgången avöverläggningarna inte lämna oss oberörda, och såvitt jag minns underströks detockså i regeringens deklaration. Regeringsdeklarationen behandlar vidare i förbigående denförändring i den världspolitiska strategiska grundsynen som har kommittill uttryck i . Det finns mycket som tyder på att dennasupermakt. , mot bakgrunden av vapenteknikens nyaste utvecklingi tycks vara inriktad på att överge den tidigare teorin om denfulla vedergällningens krigsavhållande effekt. Begreppet Mutual Assured Destruction - ömsesidigtgaranterad förstörelse, fritt översatt med den begreppsmässigt alldelesriktiga förkortningen , vanvett - har i debatten börjat ersättas avCounterforce Strategy motstötsstrategi eller motviktsstrategi, hur man nuvill uttrycka det. Man har helt enkelt kommit till insikt om att ingen ansvarigstatsman med förnuftet i behåll kommer att trycka på den knapp som utlöser dettotala kärnvapenkrigets folkmord. Upprustningen har främst i därförinriktats på nya effektiva vapenbärare med så höggradig precision, att de kan slå ut vissa särskilt utvalda, för motståndarensförsvar väsentliga mål. Från att tidigare främst ha varit hänvisad till att tadet ödesdigra stora steget från konventionella vapen tUl den hänsynslösamassiva kärnvapenförödelsen söker man alltså nu skapa större handlingsfrihetoch möjlighet till en mera stegvis upptrappning, som inte med nödvändighetkräver att det sista steget tas. Detta skulle möjliggöra för båda parter att ien konflikt lägga sig på i stort sett samma insatsnivå. Om detta nytänkandeverkligen ärmera krigsavhållande än den gamla "ödesstrategin" kandiskuteras, inte minst därför att det innebär att den tidigare "kärnvapentröskeln"har fått en helt ny innebörd. Och i varje fall tycks detta resonemang leda omdisponering av resurser och till en ny betydande upprustning teknisktoch ekonomiskt - just i ett skede, då parterna vid SALT-förhandlingarna bådasäger sig eftersträva rustningsbegränsningar. Det äralltså fullt berättigat att såsom regeringen gör i sin deklaration uttryckaoro för spekulationerna om s. k. minikärnvapen. De vapnen kan påverka Sverigessäkerhetspolitiska läge. De är oroväckande därför att de, som jag sade, ärägnade att undanröja den klara gräns som hittUls ansetts föreligga mellankonventionella vapen och kärnvapen i varje fall i umgänget mellan de stora. Den uttunning av de mUitära styrkorna i somi bästa fall skulle kunna bli följden av de pågående Wienförhandlingarnabehöver inte, framhåller regeringen i sin deklaration, leda till "ett ökattryck i flankområden". Detta är självfallet riktigt. Den behöverinte göra det. Stormakternas intresse för Nordkalottenområdet kan ha ökat avandra skäl. Det kan vara fråga om en växelverkan; det kan också vara fråga omen prioritering mellan olika sektorer. Men oberoende av orsakssammanhangvittnar vilket jag också framhöll - den utomordentligt storasovjetiska satsningen på Murmanskbasen inte om någon mUitärpolitisk avspänning. Den bas för i första hand marinstridskrafter men ävenluft- och markstridsförband som byggts upp norr om oss, utgör ett avväridens mest koncentrerade militära basområden. Den uppladdning av militäraförband som det här är fråga om överstiger i hög grad vad som kan behövas urenbart försvarssynpunkt. Alldeles oberoende av motiv, har upprustningen avNordkalottenområdet fört in de skandinaviska länderna i den militärpolitiskabrännpunkten. har - liksom våra grannar och - allanledning att med uppmärksamhet följa vad som sker och att försöka analysera demotiv som ligger bakom detta. säkerhetspolitik kan inte rimligenförbli alldeles opåverkad av dessa nya tendenser. Det är utrikespolitikens uppgift att ta tillvara landets intressen och att skapa respekt och förtroende för densäkerhetspolitiska linje som vårt folk valt. Det ligger också helt i linje medSveriges utrikespolitiska strävanden att efter måttet av vår förmåga verka fören utveckling i vår omvärld som innebär ett förstärkande och bevarande av deprinciper och de värderingar som vår demokrati står för. Det är en styrka förvårt land att de demokratiska partierna är eniga om utrikespolitikensmålsättning. Den enigheten underströks starkt av i ett enhälligtuttalande så sent som . Utrikes-, handels-och valutapolitisk debatt Utrikes-, handels-och valutapolitisk debatt dåriksdagen på förslag av ett likaledes enhälligt utrikesutskott uttalade sinanslutning till de allmänna riktlinjerna i den utrikespolitiska partimotionsom moderata samlingspartiet hade väckt vid årets början. har supermakternas handlande alltmerkännetecknats av att moraliska och ideologiska ideal fått vika förrealpolitiska syften. Denna förändring i stormakternas attityder och handlandemåste vi beakta, då vi gör våra egna bedömningar rörande den internationellautvecklingens konsekvenser för vårt lands vidkommande. Ju mera bundna av egnaintressen stormakterna visar sig vara, desto större handlingsfrihet kan debefaras kräva inom områden där deras intressen inte direkt kolliderar. Strävanatt undvika konfrontationer sinsemellan kan alltså vara ägnad att vidgatoleransramen och skapa större fördragsamhet från den enes sida gentemot denandres åtgärder. Det tysta maktpolitiska samförståndet ökar osäkerheten ochriskerna för samt trycket på de mindre staterna, den grupp av stater som vitillhör. I ett sådant läge är det desto viktigare att Sverigefullföljer en konsekvent utrikespolitik, som ger respekt åt våra krav att somfri och oberoende nation ta del i det internationella samarbetet. Och det är-som underströk - en nödvändig förutsättning för vårutrikespolitiks trovärdighet, att den stöds av "ett för uppgiften välavpassat och sammansatt totalförsvar, som ger vårt land en betydandemotståndskraft inför tänkbara påfrestningar". Sammanfattningsvis, herr talman: utvecklingen i våromvärld är mångtydig och ibland svårtydbar. Den svenska utrikespolitiken kansnabbt ställas inför nya uppgifter. Det är angeläget att medborgarna är välinformerade om förhållandena i den värld vi lever i och har förmåga att drariktiga slutsatser av den snabbt skiftande internationella händelseutvecklingen.I'ullständig information och fortlöpande debatt utgör en förutsättning för ennationell säkerhetspolitik byggd inte bara på önsketänkande och förhoppningarutan på realistiska bedömningar.