prot · FX0969 · 1974-12-31 00:00:00 — Det är onekligen på det sättet att trots allabesvärligheter ökar våra gemensamma tillgångar år , ibland relativthyggligt, ibland beroende på situationen i vår omvärld ilångsammare takt. Men av denna ökningstakt och av den utveckling vi ändå harhaft och kan räkna med framöver följer också att människorna har större kravjust på det offentliga. Det är ofrånkomligt, , Vi kommer aldrigtillbaka till detta att man skall vaere sig selv nok, utan människorna ställeranspråk på service och tjänster som bara det offentliga kan möta. Jag tyckeratt jag har fått alldeles utmärkta illustrationer på detta under dehär sedan valet skakade om majoritetsställningarna utei kommunerna och ute i landstingen. När det tidigare var en relati-vt bastantarbetarmajoritet, inte bara i ledningen på det rikspolitiska planet utan ävenpå det kommunalpolitiska planet, fördes ju frän borgerligt håll en allmänpropaganda där man försökte inbilla medborgarna att allt vad du önskar kan fåsvia det allmänna, men skall du ha väsentligt mer för din egen del iform av radikala skattesänkningar. Vad upplever vi nu? Jo, vi upplever attborgerligt styrda kommuner och landsting är på offensiven när det gällerskattehöjningar. Jag skall inte uraktlåta att säga att förmodligen har degoda skäl för detta, därför att även en centerpartist eUer en moderat eller enfolkpartist som kommunalråd känner ju trycket från allmänheten att den kommunalaservicen skall vara så bra som möjligt. Är det så att vederbörande landstinganser att de inte på ett tillfredsställande sätt kan lösa de problem somåldringsvården, långtidsvården och sjukvården innebär och som ungdomens anspråkinnebär vill man gärna som kommunalt ansvarig gå kraven och önskemålen tillmötes. Då står man också inför detta obevekliga faktum, att skaU man realiseraplanerna måste man höja skatten. På sätt och vis är det utomordentligt hälsosamt att folknu har möjlighet att konstatera att det är en enorm distans mellan vad deborgerliga sade i opposition och vad man är tvingad att acceptera iansvarsställning. Jag läste i en tidning för litet sedan att i en av deborgerligt styrda kommunerna här i omgivningar konstaterade man attnu var det nödvändigt att höja skatten, för i annat fall skulle ungdomarna intefå den simhall som de önskade och krävde. Jag tycker inte att vederbörandekommunalmän skall klandras för detta, därför att även om man sänker skatten förAndersson, och i den där kommunen blir det ingen simhall.Man gjorde en bedömning där man sade att det kollektiva intresset får gå föreskattesänkningar och kan t. o. m. motivera en skattehöjning, och så genomförman detta, om inte alla tecken slår fel. har haft den angenäma positionen att hanständigt tiUbaka som jag minns i det politiska livet - ochdet börjar ju bli en ganska respektingivande period från oppositionsbänkenkunnat opponera på det rikspolitiska planet, I andra nationer även här iSkandinavien - har man haft växlingar vid regeringsmakten, ibland borgerUgaregeringar, ibland arbetarregeringar. Skatteutvecklingen har varit ungefärdensamma som hos oss. Men där har man fått en del underliga utväxter på detparlamentariska livet, vilka i lika grad har riktat sig emot arbetarrörelsenoch mot de borgerliga, etablerade partierna, och som tagit upp den gamlaborgerliga argumentationen att: Allt det där med skatter kan vi egentligenslippa, bara vi har en annan regering. Man har t, ex, fått Glistrupianer,, Vennamoanhänga-re och många andra, just i de stater därde borgerliga partierna har kommit i ansvarställning och fått känna på vadutvecklingen kräver och vad det innebär att ha ansvaret. En annanintressant iakttagelse som man inte kan undgå att göra är att Om tilläggsdirektiv till 1972 års skatteutredning, m. m. den 26 aprU 1974 Om tilläggsdirektiv till 1972 års skatteutredning, m. m. Sverigeför sex låg på toppen av den internationella skattetabellen, omjag relaterar skatteuttaget till bruttonationalinkomsten i samhället. Därligger vi inte . Vi har fått gott sällskap med och har t. o. m. blivitpasserade av just de länder där man har växlat med arbetarregeringar ochborgerliga regeringar och där de borgerliga regeringarna har hjälpt till medstegringen av skattebelastningen, relaterad till bruttonationalprodukten. Ivissa avseenden har dessa länder t. o. m. passerat . Sanningen och realiteterna är alltså en sak, att opponerafrån oppositionsbänken är något helt annat. slutade sitt anförande med att säga: Dettaborde man kunna klara genom att spara ordentligt i den offentligaförvaltningen. Ja, jag vet att partivänner försöker driva denmeningen i de kommunala och de landstingskommunala församlingarna medrelativt dåligt resultat även i de församlingar som är borgerligt styrda. Ochjag vet att de ocksä är inställda på skattehöjningar, även om de i vissa avseendeninte går lika långt som sina övriga borgerliga bröder. Detta menar jagillustrerar hur otroligt svårt det är att skära ned utgifterna den offentligasektorn, det må gäUa på riksplanet eller på det lokala planet. Som jag sagt tidigare hade vi företrädare förherr parti som verkligen beflitade sig om att leta frambesparingsmöjligheter i den statliga budgeten. Det har moderata samlingspartietnu lagt bort. talar man bara helt aUmänt om att detta ordnar vi upp om vitillsätter en besparingskommitté. Men jag försäkrar att det äringen lösning på problemet. Jag har varit med och försökt det i några omgångar,men med helt nedslående resultat. Man har också försökt det i andra nationer,och med lika nedslående resultat. Nej, vi får nog presentera förslagen här ikammaren, och sedan får respektive partier ta ställning till dem. Och tyvärrhar det varit så - det har händelserna under den gångna vårsessionen här iriksdagen visat att när regeringen har lagt fram sina förslag haroppositionen sannerligen inte beflitat sig om att reducera utgifterna, utan ipraktiskt taget alla de fall där vi har tvistat har oppositionen kommit medöverbud och tvingat fram kompromisser i utskotten, vilka vid varje tUlfälle harbetytt längre gående utgifter än vad regeringens förslag innebar. Sådan ärsanningen om man är beredd att höra den. Slutligen vUl jag också säga något om den av femårsprognosen. I samband med att kompletteringspropositionen presenteraskommer vi att också redovisa en långtidsbudget för en femårsperiod framåt. Denär uppbyggd på så sätt att den anger vilka utslagen i den statligautgiftsstaten blir om man nöjer sig med de utgifter som redan fattatbeslut om och sedan bara tar konsekvenserna av dem. Det finns inte möjligheterför en finansminister och hans medarbetare - i varje fall inte i dettaparlamentariska läge att försöka gissa vad kan ha för uppfattningarom utgiftsstaten . Det inträffar ju så förtvivlat mycket.Varken eller jag trodde väl för en fem sedan att viinnevarande år skulle behöva gå ut med en konjunkturstimulans på 4 miljarder,som naturligtvis ökar den statliga utgiftsstaten med motsvarande belopp - humvida vikan ta tillbaka det framöver får vi se då. Man kan inte sköta politiken efter prognoser. Det är somatt segla med fasta skot på ett stormigt hav. Man får sannerligen vara bereddatt göra de justeringar av seglatsens teknik som utvecklingen och läget kräver.Och där är vi inte ensamma, utan vi har att leva i en omvärld som påverkar osspå ett sätt som gör att vi har ännu mindre möjligheter att styra utvecklingen.Livet rätfar sig inte efter prognoser, det är vad jag kommit framtiU av mödosamt funderande över detta. slutade med en direkt fråga till mig, om jaginte var beredd att medverka vid samlade överläggningar för att bemästraframtidens problem. Det är den s. k. rundabordskonferensen som efterlyser. Jag vUl svara att det inte är något nytt system,eftersom regeringen regelbundet för samtal med låt mig säga arbetsmarknadensparter de är i officiell mening inte färre än fyra. Jag har försökt förasådana samtal med dem alla på en gång, men det blev ett kapitalt misslyckande.Då satt man kring bordet och sade ingenting, därför att ingen vill exponera siginför den andre. Vi är beredda att fortsätta med de här dialogerna, inte i denmera publika formen, för det får man inte ut någonting av, men det finns jumöjligheter att föra diskussionerna på litet mera diskreta vägar. Jag haringenting emot att sätta mig ned med och fråga honom hur han ser påframtiden, om han önskar det. Men vad jag anser vara definitivt orimUgt är attvi alla, poUtikerna, arbetsmarknadsrepresentanterna och kanske ocksänäringslivsrepresentanterna, sätter oss ned tillsammans. Man skall inte tro attden teaterföreställningen skulle ge någonting för framtiden. På den punkten tror jag att kommer till sammauppfattning som jag. Men det kanske kan ligga något av politisk värdeladdning iatt svänga den här mndabordskonferensen omkring sig, och användeden kanske i det syftet. är nog innerst inne tillräckUgt reaUstiskför att dela min uppfattning i den här frågan. Om tilläggsdirektiv till 1972 års skatteutredning, m. m. HerrBOHMAN (m): Finansministern började med det alldelesriktiga påpekandet att ett anförandes längd inte säger så mycket om detkonkreta och materiella innehållet. Finansministern vUle därmed göra gällandeatt de 24 rader som han ägnade mig i sitt interpellationssvar var fullttillfredsställande. Sedan höll finansministern själv ett mycket långtanförande. Men jag tyckte det var så intressant att jag inte skall kastatillbaka den indirekta beskyllning för att mitt anförande här var innehållslöstsom skulle kunna tänkas ligga i finansministerns antydning. Vad jag inte riktigt förstår, finansminister , är att ni anser att det svar som ni gav mig var fullttiUfredsställande. Orsaken till svaret är, säger finansministern, att den härutredningen nu sitter och arbetar, och den har fuU frihet att lägga framresultat; när dess resultat Ugger på bordet har vi ett underlag för enmeningsfylld diskussion, och då 10 protokoU 19 74. Nr 6 7- 70 den 26 aprU 1974 Om tilläggsdirektiv till 1972 års skatteutredning, m. m. kan visäkert fatta kloka beslut. Men anledningen till min fråga var ju den attskatteutredningen inte har de direktiv den skulle behöva ha för att kunna göraden fullständiga analys och lägga fram det helt obundna förslag som vårskattepolitik förutsätter. Det var själva kvintessensen i min fråga till herrSträng: Ge nu den utredningen tillräckUga direktiv, så att vi får det underlagför våra debatter som vi behöver. Därvidlag är fortfarande situationen den attutredningen i de viktigaste hänseendena är låst. Den har ingen möjlighet attservera det underlag vi skulle behöva för att få en helt förutsättningslösdiskussion. Jag tycker att det var mycket bra och bara det harmotiverat den här debatten - att finansministern förklarade att de 400 000jobben inte i första hand skulle skapas inom den offentliga sektorn utan atthuvudsaken var att få fram dem. Så har det inte låtit i diskussionerna ute ilandet, men sanningen är den det kan vi säkert vara överens om att vi, omvi skall kunna skapa dessa 400 000 nya jobb, mäste se till att vi får en sådantillväxt av våra direkta produktiva resurser att vi på det sättet har råd attbygga ut även den offentliga sektorn. Det är inte fråga om ett antingeneUerutan ett bådeoch, där det helt avgörande för och-et är att vi bygger ut dendirekt produktiva sidan. Annars kan vi inte åstadkomma det vi strävar efter attåstadkomma. Jag tycker också att det konstaterandet var värdefullt attmomsen nu i debatten på något sätt har blivit rehabiUterad. Alldeles oberoendeav hur man ser på skatternas höjd är nämligen mervärdeskatten en bra typ avbeskattning - en väsentligt mycket bättre typ av skatt än vad vi skulle kommafram till om vi försökte oss på de råvaruskatter som finansministernkarakteriserade som några slags frälsarkransar. Jag tycker att mervärdeskattenkan vara förtjänt av det här berömmet. Det är lättare att debattera om vi harsamma grundsyn i det hänseendet. Sedan kan man diskutera hur mycket man skallta ut. Jag kan kosta på mig en viss filosofisk betraktelse, trorjag att finansminstern sade, och han syftade då på den samordning som vi underde har lyckats åstadkomma när det gäller lönepolitik ochskattepolitik. Den har väl inte någonting emot, eller någontingsådant, tillade finansministern. Jag vet inte om finansminister kommer ihågatt vi för fyra förde livliga debatter på just ombehovet av att samordna löneförhandlingar och skattepolitik. Den gången varfinansminister totalt awisande, när jag i debatten gjordegällande att vi skulle kunna påverka den då aktuella lönerörelsen, somresulterade i tjänstepliktslagen, om finansministern hade varit villig att medlöntagarorganisationerna och andra ta upp en diskussion om sänkningar avmarginalskatterna och justeringar av skattetrycket över huvud taget. Hadefinansministern då varit Uka förutseende som finansministern tydligen är i daghade vi kanske sluppit den uppsUtande konflikt som resulterade i att manplötsligt lagstiftade bort - jag var med där också förhandlingsfriheten i ettakut läge. Finansministern brukar säga: Det blir fest i dåen syndare sig omvänder och det uttrycket kan jag använda gentemotfinansminis- tern ijust det här hänseendet. Men det får inte vara så - och där finns naturligtvisen risk att den samordningen mellan lönepoUtik och skattepoUtik används föratt för löntagarna fördölja att vi har för högt skattetryck och därigenommöjliggöra att vi behåller detta alltför höga och för hela samhällsekonominbesvärliga skattetryck. Då har man använt samordningsinstrumentet på ettfelaktigt sätt. Det finns risk för - och det har funnits klara tendenser tUl att missbruka samordningen på det sättet. Jag förklarade att skatter skall vianvända för att lösa problem, och jag deklarerade klart att det här inte ärfråga om en social nedrustning samt att jag självfallet har precis sammauppfattning som , nämligen att skatter är nödvändiga just för att demest behövande i samhället skall få vad de måste ha. Men vi skall inte haskatter som leder tiU att alla i samhället, eller nästan alla i samhället,uppfattas som de mest behövande och att det blir en fördelning av pengar mellanmänniskor som i och för sig inte skulle behöva dessa pengar så att manplockar in pengar tiU staten för att den mäktiga staten sedan bättre skallkunna fördela pengarna tillbaka till människorna. När vi har bortåt 1 miUonhyresgäster som behöver bostadsbidrag, är det uppenbarUgen något fel. De lyfterbostadsbidragen därför att deras skatter är så höga,, att de inte har råd attbetala de mycket höga hyror som gäller . Då måste det vara något fel -antingen på bostadspolitiken eller på skattepoUtiken eller på bådebostadspolitiken och skattepolitiken. Det sistnämnda är som bekant fallet. Våra gemensamma tillgångar ökar år , sade GunnarSträng. Men vi har haft ett stiUastående . Vi kan konstatera att deenskilda konsumenterna i vårt land har fått det bättreuteslutande genom att de har fått pengar genom transfereringar, genominkomstöverföringar. Om vi undersöker hur det kommer sig att vår konsumtion harkunnat stiga, finner vi att det beror på just att vi har tagit in för mycket iskatt och sedan betalat ut pengarna igen i form av transfereringar. Det är barapå det sättet som folk har fått det bättre. Då uppkommer frågan: Är det en rättpolitik att bedriva, en politik som innebär att människor får det bättre barapå det sättet, att staten genom höga skatter får pengar att betala tillbaka tiUvederbörande skattebetalare? I så fall finns det ju ingen som helst gräns förskatteuttaget! Någonting skall väl få vara kvar av lönehöjningarna somvederbörande får disponera själv; det skall inte vara bara genom att samhället stat och kommun betalar tillbaka pengar som människorna får det bättre. Detär alltså fråga om den enskildes valfrihet, den enskildes oberoende och denenskildes rätt att själv ta ansvaret för sin ekonomi. Detta vill jag slå vaktom, som jag är beredd att dra in allt som erfordras för att ge demest behövande det stöd de har behov av . Går finansministern ut och frågarsvenska folket generellt och rakt på sak, om man vill ha en inkomstförbättringgenom höjda bidrag eller genom lägre skatter, är jag övertygad om att han fårtill svar: "Jag vill hellre ha lägre skatter än högre skatter och fåtillbaka skattepengarna i form av bidrag." Det äralldeles riktigt att man i många borgerligt styrda kommuner i Om tilläggsdirektiv till 1972 års skatteutredning, m. m. Om tilläggsdirektiv till 1972 års skatteutredning, m. m. Men det är inte så att man är på offensiven, utanpå defensiven för att försöka undvika en skattehöjning, men man är på mångahåll så låst av statliga åtgärder att det är nästan omöjUgt att hålla näsanöver vattnet. Generellt sett av de kommunala utgifterna beror påstatliga direktiv. 1 mitt första anförande påpekade jag att bara de åtgärdersom har vidtagits beträffande folkpensionsavgiften,sjukförsäkringsavgiften och garantiavgiften leder till en höjning avkommunalskatten med . Det är inte så att man ute i kommunerna medförtjusning höjer skatten, utan det är en defensiv åtgärd för att undvika deskattehöjningar som föUer av hela det system för vilket regeringen ytterst äransvarig. Resonemanget om simbassänger eller vad det var kom mig atttänka på vissa uppgifter som jag har hämtat från delstater i , där man imotsats till vad fallet är i kan ha folkomröstning på det kommunalaplanet. Det vore värdefullt om vi kunde införa det i också. I man en folkomröstning, där man helt enkelt gjorde entablå och på ena sidan talade om vilka nyttigheter som medborgarna ville ha ochpå den andra sidan redovisade vad de kostade i form av skattesatser. Och såfick medborgarna själva fyUa i om de vUle ha nyttigheten och den höjning avskatten som den skulle föranleda. Resultatet av den enkäten blev att ingen vUleha några av nyttigheterna när de kunde räkna ut vad de skulle betyda i form avskattehöjningar. rekommenderar jag inte att man skall gå lika drastiskttill väga här. Men om människor får klart för sig vad det verkligen kostar attvidta vissa åtgärder kanske de säger nej för att hellre få behålla pengarnasjälva och disponera över dem. Tanken att på det här sättet fråga människornahur de skuUe vilja ha det är tyvärr aUtför främmande för regeringen. Sedan kom de vanliga inslagen i och minadebatter. gör gällande att det är lätt att opponera och säga att såhär skall vi ha det, "för tar ju själv inget ansvar ochredovisar själv inga alternativ". Det skulle naturligtvis vara lätt att taåt sig den kritiken, om finansministern hade accepterat några av degenerella metoder som vi har anvisat för att få bukt med kostnads- och skatteutveckUngen.Men varje gång vi har föreslagit något sådant har finansministern sagt:"Detta kan vi inte vara med på. Vi kan inte acceptera det här.Besparingsutredningar leder inte till några resultat." är enviljestark man med en stark ställning i regeringen. Om verkligenville göra besparingar i olika hänseenden och skrev direktiv baserade på sådanaviljeyttringar är jag alldeles övertygad om och det är ocksåinnerst inne att han skulle kunna åstadkomma besparingar. Men i dettahänseende är Ni påverkad av någon underlig pessimistisk passivitet och låterdet gå. Långtidsbudgeten som vi skall få se skall bli intressant,och det är värdefullt att vi får den. Men det är väl inte rätt att säga somherr Sträng gör att han i långtidsbudgeten inte kan göra en fullständigbalansräkning med utgifter och inkomster och säga att så här skall det bli omman gör så och så, "för vi vet inte vad kommer att säga".Jag kan förstå det resonemanget i nuvarande läge, om vi skall lotta om varjepunkt. ända framtill val har ni i regeringen kunnat ge en fullständig redovisning ochstå för den. Regeringen har ju hittiUs inte saknat förankring i . Harni gjort en sådan här kalkyl och en sådan här prognos har ni också haftmöjlighet att se till att förslagen förverkligas på riksdagsnivå. Ni har haftden styrkan och den möjligheten. Men ni har inte haft villigheten att göra enheltäckande prognos. Och det kan verkligen inte åberopas som argument mot attlägga fram ett långtidsförslag, att man eventuellt på grund av konjunkturernakan bli tvingad att vidta olika slags konjunkturpolitiska åtgärder. Jo,möjligen om man tillämpar det slags stimulansåtgärder som finansministern gör,nämligen selektiva åtgärder som bringar upp kostnaderna kostnadersom sedan inte går att ta tillbaka. Om ni var villiga att arbeta med sammametodik som vi har föreslagit, dvs. generella stimulansåtgärder, hade ni såfort konjunkturen vänt kunnat ta tillbaka dem. Då påverkar de inte ett skvattde statsfinansiella bedömningarna. Finansministern ler, är det instämmandeeller bestridande? Det får vi väl höra sedan. 1 varje fall förhåller det sig såatt generella stimulansåtgärder inte påverkar en långtidsplan. Arbetar man medriktade stimulansåtgärder blir det naturligtvis en annan sak, på den punktenskall jag gärna ge rätt. Vi är emot riktade åtgärder, bl.a. justdärför att de på lång sikt låser handlingsfriheten. Rundabordsöverläggningar har vi diskuterat många gånger.Samordnade lönepolitiska och skattepolitiska åtgärder, som finansministerngillande talar om, är ju ytterst grundade på överläggningar av detta slag medsnudd på en inkomstpolitisk filosofi. Det är sådant jag syftade på. Vad jagville stryka under med min sista fråga i det förra anförandet var att sådanahär överläggningar för att åstadkomma en effektiv stabilise-ringspoUtik, vilketjag tycker är värdefullt, blir meningslösa om man i dessa överläggningar intetar in också en diskussion om möjligheten att åstadkomma besparingar av olikaslag. Det skall ske för att man skall kunna förena de populära och deimpopulära åtgärderna annars går det aldrig att komma fram till en lösning,annars kommer det alltid att finnas de som kommer med överbud och river ned denvackra byggnad som man till äventyrs vid sådana här överläggningar haråstadkommit. Om tilläggsdirektiv till 1972 års skatteutredning, m. m. Mitt anförande, som jag erkänner var litetlångt, var ett artigt försök att svara . Om jag varit medveten omatt det skuUe väcka en sådan argumenteringsentusiasm som det tydligen gjorde,hade jag kanske varit litet försiktigare. Därför skall jag nu mycket kort barata upp ett par frågor. Först gäller det frågan om skatteutredningens fulla ellerbegränsade frihet. Det har i direktiven till skatteutredningen skrivits invissa begränsningar, bl. a. att vi inte vUl indexreglera skatterna - jag harmånga gånger förklarat varför regeringen är emot detta, och i den mån saken harprövats av hitintills har också varit emot det. Vidare har det sagts ifrån att såsom regeringen bedömerdagsläget och framtida utgiftskrav är det meningslöst att utredningenpresenterar lysande och attraktiva förslag om skattesänkningar, ty det ärförslag Om tilläggsdirektiv till 1972 års skatteutredning, m. m. Därför får omläggningarna om det nu skall vara ett annat systemför att ta in skatten eller vad vi skall hitta på ske inom den ram som vi vetär nödvändig för att vi skal! klara statens utgifter; dessa kommer inte att blimindre framöver. Det är dessa begränsningar som gjorts, och de är i och för sighelt naturliga. Det kan ju ändå inte vara på det sättet att vi tillsätteren parlamentarisk utredning - den må vara sammansatt av hur förtjänta människorsom helst som ersätter regeringen och , utskottsarbetet ochmotionsskrivandet med allt vad det innebär. Därav följer som en given sak attvissa begränsningar måste skrivas in i direktiven. Ett ord också om de 400 000 jobben! Jag sade i mitttidigare inlägg att det primära för mig är att det blir arbete för de människorsom anmäler sig vilja ha ett arbete. Det kan bli 400 000. Detär mera sekundärt var dessa människor placeras. Men om industrin drar sigtillbaka och inte erbjuder arbete, då har vi bara den offentliga sektorn kvar.De här direktiven skrevs nog under inflytande av en allmän passivitet inom densvenska industrin, där man i långa stycken misströstade och ifrågasatte omindustrin skulle göra anspråk på fler människor.