prot · FX0974 · 1974-12-31 00:00:00 — Om åtgärder mot skolelevers drogmissbruk, m. m. FruKRISTENSSON (m); Jag ber också att få tacka statsrådetHjelm-Wallén för svaret på min interpellation. Jag kan inte säga att statsrådet egentligen ger någotkonkret svar på min fråga, nämligen om reglerna för skolpersonalenstystnadsplikt är tillfredställande. Statsrådet börjar sitt svar med ett allmäntresonemang, som jag i viss utsträckning gärna instämmer i. Statsrådet tycksmena att det normala skall vara att skolläkaren tar kontakt med föräldrarna närdet föreligger missbruksproblem. Sedan säger statsrådet: "Skulle eleven motsätta sig en kontakt, åligger det läkaren att i lämpligform försöka övertyga eleven om att kontakten behövs , Om eleveninte låter sig övertygas, får läkaren med hänsyn till barnets ålder ochutveckling avgöra huruvida han på grund av sin tystnadsplikt är förhindrad attunderrätta föräldrarna om missbruket. Detta får självfallet inte leda till atteleven lämnas utan hjälp," Rent allmänt kan jag biträda detta resonemang. Det är baradet, att man inte vet hur den hjälpen skall kunna ges, om läkaren skallfortsätta att iaktta tystnadsplikt och eleven motsätter sig en föräldrakontakl. Men det jag kanske främst opponerar mig emot är attstatsrådet säger att vilka åtgärder som skolan bör vidta för elever sommissbrukar narkotika får prövas för varje elev särskilt. Jag skulle viUa frågastatsrådet, om det ändå inte är motiverat att ange särskilda handlingslinjernär det gäller ungdomar som missbrukar narkotika, sniffar eller har andramissbruksbesvär, i stället för att låta läkare och annan personal generelltomfattas av den tystnadsplikt som normalt gäller. Jag menar, i likhet med Om åtgärder mot skolelevers drogmissbruk, m. m. herrBengtsson i , att detta är så allvarliga frågor att man måste överväga,om det inte finns anledning att lämna särskilda rekommendationer för vilketförfaringssätt som skall tillgripas. Jag är medveten om att det är en svårawägningsfråga, och jag är medveten om att det naturligtvis är bra att elevernakänner att de med förtroende kan vända sig till kurator, läkare, skolsköterska,skolpsykolog eller vem det kan vara fråga om och diskutera sina problem. Mendet måste som en handlingslinje för skolpersonalen anges att deras strävanprimärt skall vara att försöka få eleven i fråga att tala med föräldrarna, atteventuellt föUa med eleven hem till föräldrarna och diskutera saken. Det måsteabsolut vara det -viktigaste. De regler som finns om tystnadsplikt stämmer inte allsöverens med det resonemang som jag här har fört, men inte heller riktigt meddet resonemang som statsrådet själv för och som jag alltså inte har så mycketatt invända mot. Den fråga som kvarstår är då, om del ändå inte finns anledningför statsrådet och för oss i att klargöra att gällande bestämmelserbeträffande tystnadsplikt icke är tillfredsställande. De måste kompletteras,speciellt när det gäller de missbruksproblem som vi har aktualiserat i vårainterpellationer. Jag skulle alltså viUa veta hur statsrådet tycker att degällande bestämmelserna stämmer med statsrådets egna synpunkter i första hand,och om inte möjligen det som jag anfört om skapande av särskilda regler förjust de här missbruksproblemen vore värt att överväga. Jag blev ocksä, precis som i ,litet häpen över konstaterandet som tycks ha gjortbeträffande en viss minskning av de elever som missbrukar natkotika. Det ärmycket svårt att ha någon mening om hur det står till med narkotikamissbruketför närvarande, för statsmakterna vägrar ständigt att åvägabringa någonutredning av vilken kan tydligt framgå hur det ligger till med missbruksproblemen.Men vi har fått en delutredning som niilitärpsykolo-giska institutethar gjort beträffande en årskull värnpliktiga - 50 000 pojkar ivärnpliktsåldern. Av den undersökningen framgår tydligt att missbruket har ökatganska avsevärt sedan den tidigare undersökningen gjordes sedan.För närvarande har var fjärde pojke missbrukat narkotika, och tidigare var detbara var femte. Dessutom finns annan statistik - som jag inte skall fördjupamig i här som visar att man bör se med viss oro på den här utvecklingen. De allmänna fraser, förtåt att jag säger det, somstatsrådet presenterar i sitt svar att man inte får minska vaksamheten, får fortsätta visa intresse från skolans sida för dessa frågor - är vackraord, men vad innebär det egentligen konkret? Vad finns det för riktlinjer förskolan beträffande konkreta åtgärder när man står inför en elev som missbrukarnarkotika? Jag känner liksom till flera fall där dethar begåtts ett allvarligt brott och där föräldrarna chockerade får reda pä vadsom hänt. De har inte haft någon aning om att deras pojke eller flicka harmissbrukat narkotika och kan alltså inte förstå hur det kan komma sig attvederbörande har kunnat begå etl sådant brott. När man forskar i sådana harfall finner man att det är rätt vanligt att det hela har börjat med frånvarofrån skolan - en frånvaro som trots de bestämmelser som finns tydligen inte harkommit till föräldrarnas kännedom i sådan tid att de har kunnat varaobservanta. Vidare har det visat sig att vederbörande pojke eller flicka har sniffateller missbrukat narkotika, och detta - ofta i kombination med litet alkohol -har lett till sådana förändringar i hjärnfunktionerna att han eller hon t, o,m. har kunnat mörda människor. De har alltså inte varit vid sina sinnens fullabruk, men föräldrarna har inte haft någon vetskap om att det över huvud tagethar funnits problem. Däremot har skolkuratorn känt till det i mänga månaderutan att någon kontakt tagits med föräldrarna. Vad tycker statsrådet om ett sådant sakernas tillstånd?Kan det vara acceptabelt? Jag håller med när han säger att detabsolut är föräldrarnas primära skyldighet att se till sina barn, men att de dåocksä måste fä en fair chans att göra det genom att de blir informerade om deproblem som barnen kan ha. Det är egendomligt, herr talman, att det trots allamiUoner som vi satsar på upplysning när det gäller narkotikamissbruk - tydligenännu inte har kunnat presenteras en ordentlig information som exempelvis varitriktad till föräldrar för att de på ett tidigt stadium skall kunna iaktta desymtom som tyder på att det föreligger ett begynnande missbruk. Det är inte sålätt att upptäcka, men om man får vissa förklaringar kan man lättare kommaunderfund med det. Jag menar alltså att det inte räcker att hänvisa till attskolan skall visa intresse och vara vaksam, att man skall lägga framfortbildningsmaterial osv. Det måste skapas handlingslinjer, och skolan måstevara mer aktiv när det gäller att ta reda på vad som ligger bakom en frånvarofrån skolan och också när det gäller att informera föräldrarna om att det ärfara på färde. Sammanfattningsvis vill jag återigen tacka för svaret, menjag tycker det är beklagligt att statsrådet menar att det får åvilaskolöverstyrelsen och att i den mån så behövs komma medkompletterande anvisningar. Jag efterlyser statsrådets egen uppfattning i dehär frågorna och huruvida det enligt statsrådets mening inte funnes anledningatt komplettera anvisningarna, så att de speciellt kunde inriktas på deungdomar som missbrukar narkotika och andra berusningsmedel. Ifall statsrådethar den meningen, anser jag det vara statsrådets skyldighet att uppmanaskolöverstyrelsen och att göra erforderliga kompletteringar.Jag skulle önska att statsrådet ville ge mig elt positivt svar på den frågan. Om åtgärder mot skolelevers drogmissbruk, m. m. HerrJOHANSSON i Skärstad (c): Jag instämmer i de synpunkter som framförtsav i och , Jag ber också att få tackaför svaret. Det är positivt hållet men saknar nya djärva grepp när det gälleratt komma till rätta med vårt lands största sociala problem. Den röda lampan lyser i våra skolor när det gäller brukoch missbruk av gifter. Därför hade jag förväntat mig att statsrådet skulle hautlovat flera effektiva och snara åtgärder mot giftanvändning. Antalet av demsom använder gifter i form av nikotin, alkohol och narkotika är alldeles Om åtgärder mot skolelevers drogmissbruk, m. m. för högt,och det antal som prövar på dessa gifter ökar , Gifternas negativaskadeverkningar har oöverskådliga konsekvenser, inte minst för ungdomen, dessskolgång och utbildning, I svaret talar statsrådet om de åtgärder man nu vidtarmot bruk och missbruk av narkotika m, m, I min interpellation har jag frågat: "det vara motiverat att utveckla de metoder som används i skolan isyfte att förebygga giftanvändning bland eleverna?" Jag menar alla degifter som förorsakar skadeverkningar. Jag anser att de förebyggande åtgärdernaär viktigast. 1 slutet av svaret står det: "Vad som behövs är attsamhället med de möjligheter som står till buds gör särskilda ansträngningar,för de elever som är speciellt utsatta." Jag tror att alla som kommer tillvåra skolor är speciellt utsatta, och därför är de förebyggande åtgärderna såviktiga. Vad kan man göra innan det går så långt att det blirmissbruk? Det är den stora frågan. Gör skolan tillräckligt mycket? Till skolansviktigaste uppgifter hör att ge de unga förmåga att leva i vårt samhällessociala system. Skolan måste i sig ses som en social enhet, vars uppgift är attstödja eleverna så att de kan stå emot de svårigheter som uppkommer i vårt alltmer avancerade samhälle. Vårt samhälle innebär, inte minst för en ung människa,mänga svåra påfrestningar, vilka på ett genomgripande sätt kan försämra möjligheternatUl etl normalt liv i samhällsgemenskapen. Mänga orkar inte stå emot det trycksom uppstår och flyr därför in i ett missbruk av stimulantia. Hemmet har det yttersta ansvaret när det gäller att stödjade unga. Samhället har emellertid bl. a. genom skolan en uppenbar skyldighetatt stödja föräldrarna i deras strävan att ge barnen en utvecklingsbefrämjandeuppväxtmiUö. Jag lyssnade till Famiijespegeln för några dagar sedan.Man refererade där en bok om en god mors betydelse för sitt barn. Den boken harblivit kritiserad, och det har kommit ut en motskrift, där det sägs att detinte går att vara en god mor i en ond omgivning. Jag skulle viUa överföra detpå skolan och fråga: Håller omgivningen på att bli sådan att det inte går attvara en god elev, som kan säga nej till gifter av olika slag? Saknarföräldrarna den trygghetskänsla de önskar och borde ha rätt att känna närde skickar sina barn till skolan? Skolans insatser har främst var inriktade på attsprida information om olika gifters skadeverkningar. Denna upplysningsverksamhethar uppenbarligen inte varit ett tillräckligt starkt medel för att hålladrogmissbruket bland eleverna tillbaka. kan skolans insatser t, o, m,skapa en viss nyfikenhet hos eleverna och därmed motverka sitt syfte. För intelänge sedan varnade chef för att en ny knarkvåg kanvälla fram över vårt land. Informationen angående dessa medels risker måsteintensifieras så att den får samma omfattning som t, ex,trafiksäkerhetskampanjerna. Effekterna av de gjorda insatserna vad detgäller att motverka giftanvändning bland barn och ungdomar bör redovisas. Man måste sträva efter att få bort den positiva attityd och den kommersielltbetingade gloria som har skapats kring alkoholförtäringen. Den positivaalkoholattityden har visserligen tusenårig Uävd, men icke desto mindre har deninneburit och innebär en nationell fara som det är både demokratiskt ochkulturellt förnedrande att behöva uppleva. Ett brev från några lärare med anledning av en studieresatill har upprört många föräldrar. I det brevet skrev lärarna tillföräldrarna: "Vi har inget emot att eleverna under trevliga ochvärdiga former tar ett glas öl eller vin tillsammans med ossvuxna. Men önskar du som förälder att ditt barn inte förtär något starkt såring oss och försäkra dig om vår lojalitet." En nykterhetsorganisation har vänt sig mot delta i enskrivelse och säger: Skall föräldrar behöva ringa och försäkra sig om att derasungdomar inte dricker alkohol under en studieresa? Hur stämmer lärarnas brevmed läroplanen? Där står det att skolan skall betona värdet av att man underuppväxten helt avhåller sig från bruk av alkohol. De elever som blir berusadeskall skickas hem, förklarar lärarna. Om det är tillätet att dricka tillsammansmed lärarna, var går då gränsen innan man blir hemsänd, undrarnykterhetsfolket. Räcker det med att eleverna ser till att de inte blir merberusade än lärarna? Jag hoppas att statsrådet tar avstånd från sådana häraktioner från vissa lärare. Jag skulle vUja säga så här; Ge oss TV-skolprogram- roliga, spännande, livsbejakande utan rök och sprit! Vi som försöker läravåra barn att säga nej till sådant upplever ständigt massmedias och inte minstTV:s insatser som deprimerande. Ge oss skolteatrar som visar att det ärnaturligt och positivt att inte använda dessa förödande gifter för att lyckas ilivet! Här har motionerats om att vi skulle försöka fåbort mellanölet, som är en stor fara och som har förorsakat mycket elände inteminst bland skolungdomen. Det skulle ha varit befriande om statsrådet hadeförenat sig med alla dem som har krävt åtgärder pä det området. Andra vägar mäste också skapas, t. ex. genom attalkoholreklamen förbjuds och ersätts med motreklam. Samhällets attityd tillbruket av alkohol är starkt dominerad av kommersiella intressen och har redandärför en opinionsbildande effekt som är till förmån endast för vinstsyftet.Här kan ifrågasättas om styrkebalansen mellan vederhäftig information ochkommersiell opinionsbildning verkligen är acceptabel och rimlig i en situationdär vinstintressena till förmån för användandet av gifter tillåts arbeta med såohämmat överlägsna metoder. Den på förhand dömda och påverkbara underlägsnaparten i denna kraftmätning är ungdomen. Skolan och andra informationskanalerorkar inte stå emot i en sådan situation. Den vuxna generationen, som bär ansvaret för detta förhållande,bör se till att ungdomen får större chan.ser att genom och utanför skolan fåleva och växa upp i ett samhälle som inte är giftvänligt. Om åtgärder mot skolelevers drogmissbruk, m. m. HerrJONSSON i (fp): Dessa tre interpellationer i ett mycket viktigt och Om åtgärder mot skolelevers drogmissbruk, m. m. angelägetärende har fått ett sympatiskt svar av statsrådet. Jag delar emellertiduppfattningen att svaret saknar den handlingskraft och syftning som manrimligtvis hade kunnat hoppas på. Statsrådet säger i svaret att man kunnat konstatera enviss minskning av antalet skolelever som använt eller använder tobak, alkoholoch narkotika. Det är möjligt att det är riktigt, men jag beklagar attstatsrådet inte tagit upp ett problem som kommit något i skymundan, och det ärproblemet med sniffningen. I likhet med tidigare talare har jag till åretsriksdag motionerat om just det problemet, och det kommer alltså upp i annatsammanhang. Jag tycker emellertid att det finns anledning att nämna detbekymret, som till skillnad från de andra har ökat i omfattning. 1 motionen nämns bl. a. att skyddspolisen i år1968 hade kontakt med 232 sniffarfall. hade siffran stigit medöver 100. Det redovisade antalet sniffare i var sedanöver 500. Det verkliga antalet sniffare är naturligtvis större hur mycketstörre är omöjligt att säga. Men klart är att hade avpojkarna och av flickorna i årskurs nio erfarenhet av sniffning.Motsvarande siffror för elever på landsbygden var i runda tal 14 respektive 10procent, men det är ändå mycket skrämmande siffror. Jag tycker att vi inte stillatigande kan åse den förödandeframfart som det här är fråga om. Man räknar med att det under senare årinträffat över 50 dödsfall som får skrivas på sniffningens konto. Över hälftenav dessa dödsfall har orsakats direkt av thinnersniffning. Men man har ocksåkunnat konstatera andra dödsorsaker, exempelvis självmord, dråp, innebränningoch drunkning. De som överlever missbruket får inte sällan så allvarliga menatt det krävs livstidsvård pä mentalsjukhus därför att kroppen och hjärnan intefungerar. Det talas i svaret också om den kontinuerligainformationen, och jag instämmer i att den är angelägen. Kunskapen om vårabruksgifter är viktig, men jag tror att det här också gäller samhällets attitydtill dessa frågor. Det nya sällskapsdrickandet av främst mellanöl har somallvarligaste verkan haft att ungdomstiden för flertalet äralkoholfri. De flesta ungdomarna får nu väl rotade alkoholvanor och ävenmöjligheter att pröva berusningsmedel. Den erfarenhet de därvid fårav alkohol som flyktmedel kan bli ödeläggande för hela deras framtid. Ungamänniskor har som regel lägre motståndskraft mot tillfälliga depressioner, t,ex, pä grund av motgångar i skolan, och de kan frestas att dra sig undan genomatt berusa sig på alkohol, narkotika eller läkemedel. Att man populariseraralkoholvanorna kan bli förödande, och det skapar i varje fall ingenmotståndskraft mot giftmissbruk. Dessa konventioner är svåra att motverka, menhär har samhället ansvaret att inte bidra till skapandet av en pop-kultur medalkohol. Utöver att det är en attitydfråga är det, som det harsagts här, en viktig informationsfråga. Giftkonsumenterna skulle, genom attbibringas insikt om gifternas skadiighet även i måttliga doser, kunna görasmotiverade för ett giftstopp. Dessutom kan solidariska aspekter läggas -den sominte är giftberoende skulle genom att själv solidariskt avstå understryka sinviUa att angripa giftproblemen. Något av en antigift- rörelse.Varför inte grundlägga en sådan redan i skolåldern? Ett undanträngande av konsumtionsgifterna skulle förbättrahälsotillståndet hos dem som inte är giftberoende och också markera detallvarliga i att tillgripa gifter som bedövnings- eller berusningsmedel. Frågan om behovet av flyktmedel skulle därmed inte varalöst möjligen skulle risken stiga att den stora allmänheten skulle låsa sig ien moraliserande attityd gentemot den minoritet som inte kunnat föUaantigiftlinjen. Sker giftstoppet genom en kriminalisering av bruket, kommerdessutom de giftberoende att förskjutas av samhället och därmed göras ännu merberoende av sina gifter. Kampen mot gifterna måste därför alltid föUas av social,medmänsklig omvårdnad om dem som har problem av skilda slag. De som brukareller missbrukar gifter får inte fördömas utan måste bedömas utifrån densituation de befinner sig i. Skall vi kunna stävja missbruk så måste viockså minska bruket av de legaliserade bedövnings- och berusningsmedel somfinns och effektivt ta itu med detta i arbetsliv, i hemmiUö och inte minst iskolan. Det är samhällets skyldighet att satsa på giftfria mUjöer. Jag delarockså statsrådets uppfattning att samarbetet med ungdomsorganisationerna är avstort värde och skulle vilja tillägga att de ideella folkrörelserna över huvudtaget har en stor funktion att fyUa i kampen mot bruksgifter och andra droger.Här återkommer jag till att det i mycket är fråga om att ändra attityder, ochdärvidalag har vi självfallet alla ett ansvar. Det hade emellertid varit av utomordentligt stort värde omstatsrådet hade slagit fast värdet av drogfria miljöer och det självklara i atthelnykterhet på arbetsplatsen omfattar även skolan. När det gäller alkohol, narkotika och andra gifter är detinte bara fråga om information och kunskap. Det är i högsta grad fråga omsolidaritet med den unga generationen och med dem som arbetar i skolans värld. Omåtgärder mot skolelevers drogmissbruk, m m. Jag hoppas att det framgick av mittinterpellationssvar att jag är ense med interpellanterna om att det är mycketviktiga frågor som här diskuteras. Jag är också medveten om att missbrukförstör mycket för många ungdomar. Det gäller att visa stor solidaritet meddessa ungdomar, och det är viktigt att skolan ställer upp i det sammanhanget. Svåra problem är sådant som vi politiker skall sökalösningar på, men vi får akta oss för patentlösningar. Ett sådant härresonemang blir från min sida med nödvändighet ganska generellt därför att detinte är i den här lokalen som vi kan hjälpa och stödja, förhindra missbruk och klaraupp problem, utan det måste ske i skolvardagen. Jag har förklarat att deanvisningar vi har ger möjlighet till hjälp och stöd och till denförebyggande verksamhet som behövs i skolorna. Men det konstaterandet innebärinte att jag går i god för all den verksamhet som bedrivs på det här området iskolorna. Jag skall försöka beröra något av allt det som tagits upphär av interpellanterna. TUl att börja med omfattningen av missbruket. Siffrorna ommissbruket böUar fram och tillbaka, särskUt i kvällspressen. 14 protokoll 1974. Om åtgärder mot skolelevers drogmissbruk, m. m. interpellationssvarethar stött mig på är uppgifter från , därför att det är juskolan vi resonerar om den här gången. har gjort en årligkartläggning fr. o. m. 1971, som avser elevers konsumtion av alkohol, narkotikaoch tobak. Den tendens man där har kunnat finna är inte att missbruket har ökati omfattning utan snarare tvärtom. Även rapporter från t.ex. Stockholmsskoldirektion talar om att antalet nya fall av narkotikamissbruk påtagligtminskat . Denna avtagande tendens gäller ocksåsniffningen. Ändå måste man självfallet vara vaksam på problemen, även om deinte fortsätter att öka, tack och lov. Sådan vaksamhet finns också, menkonkret: Vad gör skolan? Ja, jag skulle viUa nämna ytterligare insatser påundervisningens område förutom de jag nämnde i interpellationssvaret.Insatserna spänner också över läroplansarbetet, lärarutbildningen ochfortbildningen, läromedelsproduktionen, informationen i skola ochorganisationsliv, forsknings- och utvecklingsarbetet. Skolan är över huvudtaget mycket mera förberedd än tidigare att möta de här problemen. Men när konkret frågade vad skolan gör,ville hon väl närmast veta hur skolan tar rätt på dem som man redan konstaterathar problem, missbruk eller andra problem, som upptäckts i anslutning tillfrånvaron. Det är ju så att skolk är ett första symtom på enallvarlig störning hos eleven, en störning som t. ex. gäller narkotikamissbruk.Det är därför mycket viktigt att komma till rätta med skolket. De senaste anvisningarna som SÖ givit ut är ,och de ger en god sammanfattning av de bestämmelser som finns. Jag tror ocksåatt de inneburit en viss skärpning i skolan, även om man inte har kunnat direktutvärdera detta. Det är i vaqe fall ett större lugn över debatten, och vissapositiva reaktioner har märkts ute i skolorna. 1 dessa anvisningar tas fram vadsom sägs i skollag och skolstadga, men det kanske viktigaste är det som sägs iläroplanen för , där det står: "Om någon är frånvarande i fleradagar i sträck är det lärarens skyldighet att ta reda på orsaken till dennafrånvaro och vid behov vidta erforderliga åtgärder i samråd med den personalinom skolan som har speciella uppgifter i fråga om elevvård." Jag vet inte hur detta skulle kunna uttryckas på ett meradirekt sätt än som här har skett. Men det är tyvärr på det viset och det ärinte sä ovanUgt i kontaktverksamhet mellan människor - att det brister på ömsehåll. Det gäller både den elevvårdande personalens Intresse och förmåga att takontakt med hemmen och föräldrarnas intresse att ta kontakt med skolan. Mycket I interpellationerna handlar om tystnadsplikten,som kanske också var orsaken till att interpellationerna väcktes. Jag anser skall se tystnadsplikten som en tillgång. Det gör man i alla andrasammanhang. Att läkare och sköterskor har tystnadsplikt är en tillgång för oss;vi vet att vi med fullt förtroende kan vända oss till den personalen. Så är detocksä i det här sammanhanget. Det är en tillgång för eleven att kunna kännadetta förtroende, och det är barnets bästa som här står i centrum. Jag tror att i Utet grand missförstod interpellationssvaret.Det verkar också av interpellationen som om han något missförstått saken ochtror att regeln är att man inte tar kontakt med föräldrarna. Men det är jutvärtom. Det är de få fallen, dä det inte går att ta kontakt med föräldrarna, somvi här resonerar om. Jag hoppas att det har framgått att skolans personalenligt föreskrifterna i regel har att kontakta hemmen när man fått kännedom ommissbruk. Men det är ett problem när kännedomen om missbruket vunnits genom atteleverna i förtroende underrättat hälsovårdspersonalen om sin situation.