prot · FX0965 · 1974-12-31 00:00:00 — Regeringens bedömningar av vårt eget landsbesvärUga ekonomiska läge tycks ha lett fram tUl att vi anser oss inte att haråd att göra den extrainsatsen. finns det, herr talman, de som menar att också defattiga länderna - däribland borde ha möjlighet att använda sammataktik som de oUeproducerande länderna. De borde slå sig samman och försökapressa på omvärlden högre priser på de produkter de kan exportera. Om detta ärbara att säga att den möjligheten knappast finns. Vi måste ha klart för oss attoUan intar en helt unik position som exportvara. Jag skallnämna sex skäl som visar det: För det första är oljan den ojämförligt störstaexportprodukten i pengar räknat. Redan före prisstegringarna sålde oljeländernaför 17 miUarder dollar. Den totala exporten av koppar, vUken som enskildexportvara kom därnäst, svarade för mindre än tre miUarder. Tillsammans svarade1970 för vilket statistik föreligger de exportvaror som komnärmast efter oljan koppar, kaffe, socker, bomuU ocU naturgummi i nämndordning bara för 11 mUjarder Det var alltså innan oUeprishöjningarna ägderum. utgör oljan en ännu större andel av den samlade u-landsexporten. För det andra är oljeexporten koncentrerad tiU en litengrupp politiskt sammansvetsade producentiänder För det tredje har de oUeproducerande ländema en enormtstark ekonomi i ryggen, när de sätter in sina bojkottåtgärder de harmiljarder dollar, som de egentligen inte riktigt vet vad de skall göra av. För detfjärde är ersättningsprodukter för oljan mycket dyrare och den 24 aprU 1974 svårareatt få fram än ersättningsprodukter för de andra varor som i regelsäljer, t. ex. matfett och metaUer För det femte har oljan givetvis en betydUgt störrestrategisk betydelse för de rika i-länderna än de övriga nämnda exportartiklarnahar. För det sjätte kan oUa inte återanvändas; däremot kan manåteranvända t. ex. koppar. En rimlig slutsats av detta borde naturligtvis vara att deoljeproducerande länderna också tar sitt ansvar. Där finns pengar. De hartjänat pengar på den kris som drabbat de övriga mycket hårt. Iranföreslog också för sedan att en del av de stora summor som oljeländernanu får in och som är på väg att skapa betydande handelsbalansproblem borde gestiU , som via kunde låna ut dessa pengar på goda vUlkor till deu-länder som är mindre lyckUgt lottade än det fåtal som kan sälja olja. Detverkar vara en rimlig lösning. Det finns givetvis också andra lösningar somdiskuteras just nu i den extra generalförsamlingen. Men det faktum att vi meddetta kan säga att också de oljeproducerande länderna måste vara med och lösade här problemen får självfallet inte leda tiU att vi själva drar oss undanvårt ansvar. Våra ekonomier är ändå - om vi nu talar om den stora gruppen avindustriländer betydUgt stabilare, våra resurser är ändå betydligt större. Sanningen är nog den att vi behöver visa soUdaritet med defattigaste länderna, typ , inte därför att vi skuUe behöva frukta någrabojkotter mot oss från deras sida utan därför att de behöver vår solidaritet,inte för att de är starka utan för att de är svaga. Vår insikt inte derasmaktmedel måste vara det avgörande. Vi måste försöka åstadkomma viktiga förändringar i deninternationella handeln. Det är nödvändigt att vi visar oss beredda att ge defattiga särskilt förmånliga viUkor t. ex. vid de kommandetullförhand-Ungarna inom . En del har skett på det området. I-länderna med undantagför och ger särskilda tuUpreferenser på vissavaror, men för så viktiga varuområden som textil, konfektion, läderoch vissa livsmedel är som regel undantagna. Dessutom förbehåller sig de rikaländerna, däribland också , rätten att, om importen från de fattigaländerna den import som de i så hög grad är beroende av att kunna öka ökaraUtför snabbt, från våra synpunkter sett med hänsyn tUl våra hemmaindustrier,tillgripa kvantitativa restriktioner Vi gör det också i hög grad, och inte baravi här i , utan alla industriländer. Resultatet av denna njugga inställning frånindustrUändernas sida när det gäller att köpa u-landsprodukter är ocksåslående. -som proklamerades såsom FN:s utvecklingsårtionde,dvs. det decennium då man skuUe göra extra stora ansträngningar att leva upptill paroUen om en rättvisare värld - ledde det till att de rika länderna ökadesin export från 130 tiU per invånare medan export baraökade från 14 tiU per invånare. Jag tror detär riktigt, herr talman, att säga att när det gäller handeln fungeraru-länderna fortfarande som kolonier, även om de inte är det i Tre fjärdedelar av deras export går tiU industriländema 'och fyrafemtedelar av deras import kommer från industriländer De säljerbUliga råvaror tiU oss, som vi förädlar och sedan skickar tiUbaka till dem iform av dyra färdigvaror. De som har lyckats öka sin handel någotnämnvärt under de två senaste årtiondena utgör ett mycket exklusivt fåtal, t.ex. , som svarar för mer än en fjärdedel av industriexporttUl industrUänderna. Att handel betyder mycket har vi ofta understrukit. Mankan visa att en 10-procentig ökning av exportinkomsterna motsvarar en50-procentig ökning av biståndet. Vad man då emeUertid måste komma i håg är attdet är ett ganska Utet antal länder i fattigvärlden som har någonindustrikapacitet och därmed någon möjlighet att genom export öka sin handel. Föratt kurma skaffa sig de möjUgheterna är de beroende av vårt stöd med pengar ochtekniskt kunnande. Vi måste helt enkelt vara beredda att hjälpa dem på traven,dvs. hjälpa dem att ta vara på sina egna resurser. Det är alltså inte någon egentlig poäng att försökakonstruera en motsatsställning meUan handel och prisstopp. Det är ändå justdetta som jag tycker att utrikesutskottets majoritet försöker göra när denawisar krav på att vi skaU leva upp tUl vårt löfte omenprocents-målet och att biständsanslagen måste öka även sedan det målet harnåtts. Det är ju sä mycket annat än ökade anslag som också är betydelsefuUt föru-länderna, säger man. Ja, visst är det så, och det har väl, hoppas jag, framgåttav vad jag har sagt . Men den enda vettiga slutsatsen av att handelnbetyder mycket för måste rimligen vara att vi är beredda att satsapå en liberalisering av denna handel, att vi är beredda att satsa på åtgärdersom innebär att får lättare att sälja sina varor tiU oss. Hur mankan komma till slutsatsen att vårt bistånd måste minska därför att handeln ärviktig har jag mycket svårt att förstå. Jag tror nu inte, herr talman, att de ytterligare mUjonersom skulle satsa under nästa budgetår för att vi skall nå upp tUl 1procent av vår bruttonationalprodukt ökningen motsvarar ungefär två veckorsstandardstegring i - har någon avgörande betydelse för att lösa degigantiska problem som står inför och som jag har försökt attskissera. Men i det läge vari dessa länder just nu befinner sig ienergikrisens spär, i de stigande råvamprisernas spår, i en situation därindustriprodukter som de måste köpa från i-länderna bUr dyrare och dyrare, i ensituation där man kan trava problem på problem är det politiskt oerhörtviktigt att vi visar oss beredda att leva upp till det mål vi har satt, tilldet löfte vi har givit. På samma sätt som ett sådant fullföljande avenprocentsmålet skulle ha en positiv betydelse är jag rädd för att ett svek påden punkten får en starkt negativ effekt. Andra länder brukar följa vårtexempel när det gäller biståndspolitik och kan förväntas göra det nu också. I sitt inlägg i den pågående generalförsamlingen sadehandelsminister så här efter att ha tecknat de fattiga ländernas svårasituation -översättningen är min egen, jag hoppas att den är någorlundakorrekt: "Mot den här bakgrunden räcker det inte att vi uttalar vår viljaatt bibehålla oförändrad biståndsnivå. Vi har genom att skriva under dokumentetom åtagit oss att uppnå en den 24'aprU 1974 biståndsvolymsom motsvarar av vår bruttonationalprodukt. Om alla i-länder levdeupp tiU det löftet skulle det betyda ett tUlskott för på 8 miUarderdoUar." Kanske jag bör infUka att när man här rör sig med siffran0,är det alltså frågan om utbetalrungsvolymen. Det handlar hela tidenom av faktiska anslag över budgeten. Det var ett värdefuUt uttalande som Sverigesregeringsrepresentant vid den extra generalförsamlingen gjorde men också ettförpliktande. Och därför viU jag gäma stäUa en fråga tUl samma regeringsrepresentant i den här debatten: Innebär den deklaration som handelsministerFeldt gjorde i att man i den kompletteringsproposition som skaU kommanågon gång eller när det kan bU kommer att anslå de medel somkrävs för att enprocentslöftet skaU uppnås, eUer är det händelsevis så att denhär sortens deklarationer liksom högtidUga löfte baraär tomma ord? Det är minst tre parter som är intresserade av svaret på den frågan:för det första den svenska u-lands-opinionen, för det andra de andragivarländer som gentemot sina egna opinioner behöver en undanflykt respektiveett föredöme och för det tredje de fattiga länder för vilka utebUvnaanslagsökningar kan betyda en social katastrof. Av vad jag har sagt hittiUs har väl framgått att detframför allt är de mmst utvecklade av de fattiga länderna som är beroende avden del av vår u-landspoUtik som består av direkt överföring av kapital ochtekniskt kunnande. Det är mot den bakgmnden man skaU se den av och tilluppblossande debatten om de principer för val av mottagarländer som Sverigetillämpar eUer skall tillämpa. Här finns det i debatten åtminstone två uppfattningar. Denena säger att vi skall göra en sträng bedömning av ländernas poUtiska system.Lever upp till vad u-landsdebattens socialister menar med"progressiva regimer", då skaU de få vår hjälp gör de det inte, dåskaU de lämnas med sin fattigdom. Jag tycker att det är ett ganska cyniskt ochpå sitt vis "imperialistiskt" sätt att se på internationellsolidaritet. Det är också ett synsätt som skulle lämna just de mest behövandeländerna i sticket. För de fattigaste är långt ifrån alltid de mestprogressiva. Det andra synsättet är det som säger att vad det gäUer äratt bryta den utbredda massfattigdomens och svältens förlamning. Det måste varaden rätta vägen att skapa förutsättningar för en utveckling inomu-länderna mot demokrati och social rättvisa. Jag tror inte att människor somsvälter förmår att hävda sin rätt bättre än andra, de förmår inte åstadkomma deförändringar som kan leda tUl den ekonomiska rättvisa och sociala utvecklingsom är målet för svensk biståndspoUtik. har redan erinrat om att flera storakonferenser behandlar de vidare relationerna meUan rika och fattigaländer. Starten sker genom den extra generalförsamling som på Algerietsinitiativ pågått i New 'Vork Den föUs upp av enbefolkningskonferens i FN:s regi i detta år, en havsrättskonferensoch en konferens om världens livsmedelsförsörjnmg. Dessa konferenser bUr enavgörande test på möjUgheten att samla jordens nationer i gemensammaansträngningar för att klara hungerns och massfattigdomens problem. har många försök till internationell samverkanstupat på olika områden. Viljorna och intressena har varit aUtför stridande,positivt samarbete för gemensamma mål svårt att föra ut i praktiken. Men man borde rimligen kunna förvänta sig och kräva attvärldens nationer åtminstone skaU kunna enas om vad som inte kan accepteras att hundratals miljoner lever i misär och farligt nära katastrofens brant ochdra konkreta slutsatser av det i sin egen politik. "Min regering anser",uttalade handelsminister också i sitt framträdande i generaldebatten iNew , "att det är nödvändigt och angeläget att påtagligt ökaöverföringen av finansiell hjälp tUl de fattiga länderna." Detta borde rimUgen innebära att regeringen i kompletteringspropositionen,som jag stäUde en fråga om, föreslår de ytterligare anslag som krävs föratt vi skaU klara enprocentsmålet inom utlovad tid. 1 ett avseende, herr talman, har detta löfte egentUgenredan frångåtts. Det fömtsattes nämligen beslut att anslagsökningenupp tUl av bruttonationalprodukten /75 skulle ske i jämn takt. Istället har de årliga ökningarna gjorts så små, att det nu det här sista åretär nödvändigt med en ökning på omkring 1 mUjard kronor för att vi skall kommaupp tUl det eftertraktade målet. Om ökningen i stäUet hade gjorts jämn, dvs. omman hade ökat ytterUgare varje är, skuUe totaltunder ha fått mer i svenskt bistånd änvad som blivit fallet på grund av att vi avsiktligt antar jag har hållitnere ökningstakten och därmed sparat ganska mycket pengar åt oss själva ochlurat på motsvarande belopp. Också i ett annat avseende tycks det som om regeringenredan gått ifrån vad sade 1968. Enprocentsmålet var ett etappmäl föratt säkra att biståndet relativt snabbt höjdes tUl en rimlig nivå, men det varinget slutmål. I det biståndspoUtiska program som socialdemokraterna antog påsin kongress 1967 uttrycktes samma sak så här: "Enprocent-målet skaU varaen ledstjärna och en stimulans men är bara ett etappmäl." 1 direktiventUl biståndspoUtiska utredningen, som skaU komma med förslag om det svenskabiståndet efter enprocentsplanen, anger regeringen som en av utgångspunkternaatt "den årliga anslagsvolymen för biståndsändamål skaU uppgå till 1procent av bruttonationalprodukten". De planeringsramar som i den senastestatsverkspropositionen anges för biståndet efter 1975/76 täcker knappastpenningvärdeförsämringen. För vår del tycker vi inte att vi kan acceptera detta.Ocksä i fortsättningen bör en ökande andel av det svenska folkhushållets produktiongå tiU u-landsbistånd. I den rapport som en arbetsgrupp inom folkpartietpresenterade i går läggs ett konkret förslag fram, nämligen om att biståndet ifast penningvärde skall öka lika mycket som det gjortunder den första halvan av , dvs. Det skulle vara värdefullt för bl. a. de tre parter jagnämnde i min förra fråga, om det ansvariga statsrådet gjorde klart attockså regeringen ser enprocentsmålet inte som ett slutmål utan som ettetappmål. Vad somkrävs, herr talman, av det svenska folket för att vi skall leva den 24 aprU 1974 upp tUldet vi åtminstone lovat de fattiga länderna är att av den samladeproduktionsökningen på per svensk går tUl ökat u-landsstöd.Jag har svårt att tro att den svenska opinionen, om den fär detta klart för sigoch om den bUr informerad om den katastrofala situation som just nubefinner sig i, skulle tycka att denna uppoffring vore för stor. I varje fallkan vi politiker det gäller vare sig vi sitter i regeringen eUer inte - integärna gömma oss bakom hänvisningar till en förment negativ opinion. Vi har vårteget ansvar, och vi måste vara beredda att ta det. Jag ber att få yrka bifaU tiUreservationerna 1, 2, 6, 7, 9, 10 och 15, vUka undertecknats av fruNettelbrandt och mig själv. HerrHERMANSSON (vpk): Den avgörande bristen i utrikesutskottetsbetänkande om anslagen tiU InternationeUt utveckUngssamarbete är att där saknasen klar analys av orsakerna tUl den underutveckUng, som präglar stora delar avvärlden. Utan att känna orsakerna tiU underutvecklingen kan man inte råda botpå den. Internationell biståndspolitik utan klar insikt om fattigdomens ochunderutveckUngens orsaker och förlopp är som kvack-salveri vid en Uvshotandesjukdom. Varför råder fattigdom, analfabetism, undernäring, svält,underutveckling i länder där en majoritet av jordens befolkning lever? Orsakenär inte, som fördomsfulla människor aUtjämt inbiUar sig, att invånarna i dessaländer skulle vara lata. Tvärtom tvingas de att arbeta alltför hårt i alltförmånga timmar på en undermålig kost. Orsaken är heller inte, som alltjämt hävdasäven av personer som anser sig ha tänkt över dessa frågor, att invånarna idessa fattiga länder har alltför många barn. De har tvärtom så många barn justför att de är fattiga. Sammanhanget är heller inte, som ochriksdagens utrikesutskott aUtjämt tycks tro, att dessa länder bara råkat kommaefter i utvecklingen och säkert kommer att nå svensk eUer annan västeuropeisknivå, om den kapitalistiska utveckUngen bara får fortgå utan att störas.Verkligheten är i stäUet att klyftan mellan de länder som har och de länder sominte har oavbrutet vidgas. Sammanhanget är heller inte, som även människor medgod vilja kan inbUla sig, att fattigdomen och bristen på resurser i tredjevärlden beror på att var och en av oss som råkat födas och leva i de utveckladeindustriländerna individueUt kräver aUtför mycket och att lösningen därförskulle vara att vi individueUt avstår. Sammanhanget är i stället att underutvecklingen i dentredje världens länder är en direkt följd av de imperiaUstiska statemasutplundring och förtryck av folken i den tredje världen. UndemtveckUngen kaneffektivt hävas endast genom att imperialismens bojor bryts och folken självatar hela bestämmanderätten över samhällenas .utveckling. Det finns nu en rad länder vUkas utveckUng praktiskt visarriktigheten av satsen att kamp mot imperialismen, fuUständig frigörelse frånberoendet av utländskt kapital, socialistisk revolution och uppbyggande av ettsamhälle på socialismens grund är den effektiva och framgångsrika metoden attbryta underutvecklingens förbannelse. , , och ärsådana länder. Deras historia och detta är inte långt avlägset visarsamtidigt hur imperialismen förvrider och stympar det ekonomiska Uvet i deländer som den erövrar. På hade de amerikanska imperialisterna byggt uppbrottstycken av en ekonomi, som kunde fungera endast i kontakt med . Någonallsidig ekonomisk utveckling var det aldrig tal om. Då det kubanska folketbröt de imperiaUstiska bojorna stod det inför oerhörda svårigheter när detgäUde både den omedelbara försörjningen och uppbyggandet av ett allsidigtnäringsliv. Den ekonomiska blockad som genomförde underpåtryckning på såväl latinamerikanska som europeiska stater försvåradeytterligare läget. Även deltog i denna blockad och deltar fortfarandegenom att rederikapitalet för att undvika konflikt med inte låter sinafartyg gå tUl kubanska hamnar. Det blygsamma svenska utvecklingsbiståndet tiU viU numoderata samlingspartiet helt dra in. Detta krav, framfört i reservationen 4,är typiskt för reaktionära samhäUssyn. Man har dessutom fräckhetenatt motivera det med att man skuUe vara motståndare tiU en politisering av detsvenska biståndet, något som alltså majoritet enligt moderaternadäremot skulle ha gjort sig skyldig tUl. Innebörden i moderata samlingspartietsreservation är ju enbart att man understödjer blockadpoUtikmot . Den socialistiska regimen i detta land älskas inte av doUarkapitaletoch president , det är nog för att skall ta ståndpunkt motsvenskt utveckUngsbiständ till skolor och sjukhus. O, heliga enfald, som anserdet vara opolitiskt att stödja USA-imperiaUsmen! Man kanske mot bakgrunden av de senaste veckornasutveckling och vad som meddelas om besluten i den amerikanska senatensutrikesutskott bör rikta en varning tUl moderata samlingspartiet att setill att partiet inte missuppfattar imperiaUsternas intentioner. Det finnstecken på att tvingas ompröva sin stäUning tUl ,aUteftersom detta lands ekonomiska styrka växer och därmed dess köpförmåga.Moderaterna får se upp så att de inte hamnar efter i slängarna. Ett annat exempel på imperialistisk u-landspoUtik . Folket i har under burit imperiaUsterna på sin rygg.De franska kolonialherrarna utvecklade i mycket ringa grad näringslivet. De varframför allt ute efter värdefuUa råvaror och kanonmat tUl sina arméer. Denobetydliga industri som fanns slog de sönder under sina misslyckade försök atthindra det vietnamesiska folkets nationella självständighet. De amerikanska imperialisterna utvecklade som bekant sedanen alldeles specieU teknik när det gällde att påverka näringsUvets utveckling iVietnam. Deras medel var militära flygplan och bomber Effekterna på detvietnamesiska samhäUet var obestridliga. Jag har nyUgen haft tiUfäUe attstudera dessa effekter på plats. Förstörelsen i Demokratiska republiken större än man kunnat föreställa sig. Bostadskvarter, skolor, sjukhus,kommurukationer, industrier ligger ödelagda. Dödsoffrens och de stympades antal är stort. Ätt dethandlade om terrorbombningar med det avgörande syftet att söka bryta detvietname- den 24 aprU 1974 2 protokoll 1974. den 24 aprU 1974 siskafolkets motståndskraft lär ingen på allvar kunna förneka. Kham en central gata i Hanois arbetarkvarter - varinte platsen för några industrianläggningar Men där bodde i de angränsandekvarteren 30 000 människor, huvudsakligen arbetarfamiljer. det dygn som i den s. k. kristna världen kallas annandag jul lades påpresident order en bombmatta och över dennastadsdel. Flera hundra människor dödades, bostadshusen förintades ellerskadades. Endast den omfattande evakueringen förhindrade ännu flera dödsoffer i är kanske det i mestkända exemplet på de amerikanska terrorbombningarna. Det utsattes tre gångerför attacker. Deras omfattning och intensitet visade att det inte var fråga omnågra bomber som föU på sjukhuset av misstag. Angreppen var avsiktliga ochavsedda att söka demoraUsera läkare och övrig sjukhuspersonal, som spelade enså viktig roll för att hjälpa bomboffren. Sjukhuset bestod av ett stort antalhuvudsakligen låga byggnader. Naturligtvis låg inte alla helt i ruiner efterbombningarna. Men som sjukhus var det efter angreppen tills vidare förstört. Nuhar det börjat byggas upp igen, men de medel man förfogar över är otiUräckliga. Hon var en stad med 70 000 invånare. Den Ugger ikanten av det största koldistriktet i norra och är utskeppningshamn.Under juU 1972 hade staden två bombfria dagar, tre. Den ligger fortfarande tiU stor del i ruiner Detta är, herr talman, några exempel som kundetusenfaldigas. lyckades inte bomba tUlbaka tUl stenåldern, menden kapitaUs-tiska s. k. civiUsation där också vi lever mördade tusentalsmänniskor och kostade många års mödosam utveckling. Eftersom ingen skändlighet tycks vara utesluten när detgäUer moderata riksdagsmotioner finns det också när det gäUer ettkrav att det svenska biståndet helt skall upphöra. Ingen kan bestrida att detfinns logik i ställningstaganden. Först säger man att Nixonsterrorbombningar mot folket i norra är bombningar för fredens sak.Sedan kräver man i att allt bistånd tiU bomboffren skall upphöra. Detär som sagt logik reaktionens, terrorns, mordets logik. Vad läget i norra tvärtom kräver är ettkraftigt utökat svenskt bistånd. Det vietnamesiska folket bedriveruppbyggnadsarbetet med planmässighet och med oerhörd energL Men man behöver ettpar års arbete enbart för att komma åter tUl ekonomiska nivå, det manhade uppnått före angreppskrig. Vi är ett av världensfattigaste folk, säger man i norra . Vi ligger efter ett landsom . Det behövs för att vi skall kunna nå en levnadsstandardsom i aUa avseenden är god för vårt folk. Tack vare det socialistiska systemet har man reellamöjUgheter att hämta in det försprång som de mest utvecklade länderna i daghar. I en sådan samhällsorganisation kommer svenska biståndsinsatser tillomedelbar och direkt nytta. Satsade medel hamnar inte hos mellanhänder eller irika jordägares, byråkraters och inhemska kapitalisters fickor. De blir i sinhelhet tiU nytta för folket. De satsningar som från ochregeringens sida föreslås beträffande Demokratiska repubUken pappersbruket,de två sjukhusen är värdefuUa och värderas högt i . Men de börkompletteras med andra och snabba insatser för att ställa modernteknik, maskiner, medicinsk apparatur och teknisk hjälp till Nordvietnamsförfogande. Behoven av dessa ytterligare insatser är oerhörda. Det gäller ocksåbiståndsanslagen tUl PRR den provisoriska revolutionära regeringen iSydvietnam tiU GRUNC Cambodjas nationella enhetsregering - och tiU Laos.Dessa behov kommer att belysas i andra inlägg i denna debatt från vpk-gruppen. Exemplen från , , och visareffektiva metoder att bryta underutvecklingen. Detta kan endast ske i kamp motimperialismens system. Alla måste inse att de förtryckta, exploaterade,fattiga folkens problem, som är världens problem och våra egna, inte kan lösasgenom att fortsätta att trampa samma vägar som biståndspoUtiken hittiUs gjort.Här i tycks vi inte ens kunna enas om ett u-landsbistånd som omfattarden blygsamma siffran av bruttonationalprodukten. Och ändå vet vi attdenna procent är ett oändUgt Utet bidrag till lösningen av fattigdomens ochunderutveckUngens problem.