prot · FX0997 · 1974-12-31 00:00:00 — sade i sitt anförande att moderaternaansåg att en 3-procentig sänkning av momsen var så värdelös att den aldrig bortgöras men att det inte hindrar samma parti att nu föreslå en förlängning avmomssänkningen och att det kanske var fullt konsekvent av oss eftersom vi inomloppet av hade intagit ett antal olika ståndpunkter i moinsfrågan.För att uttrycka mig försiktigt vill jag säga att jag verkligen inte kännerigen moderata samlingspartiet i den här skildringen jag vet inte varifrånThorbjörn FäUdin har fått den. Vi har, precis som och underde , ansett generella åtgärder för att stimulera ekonominangelägna. Vi har för vår del anvisat två vägar, på vilka en sådan generellstimulans genom tUlfälliga åtgärder skulle kunna åstadkommas: direktaskattesänkningar, sänkt mervärdeskatt. Vi har gjort det tidigare och vi gjordedet även . Då vi fann att både och folkpartietföredrog en tidsbegränsad mervärdeskattesänkning, valde vi det andra av vårabåda uppställda alternativ. Och vi tyckte att vi då var snälla, vänliga ochhyggliga vi följde ju bara de rekommendationer vi ibland får från våra mittenbröderatt föra mittenpolitik. Det tycker jag att man på mittenhåll skall varatacksam för. hade i en motion föreslagit att mervärdeskattesänkningenskulle vara , och vi anslöt oss, hyggligt och vänligt, tiU detförslaget. Den ståndpunkten har vi hållit fast vid, och det tyckervi är konsekvent. Det är alltså raka motsatsen till inkonsekvens. Vi har begärt att den tillfälliga sänkningen skall kunnaförlängas efter . Det innebär inte att vi säger att sänkningenskall finnas kvar när börjar. Vad vi syftar till är att ge riksdagenhandlingsfrihet den dag sänkningen skall tas bort och skatten åter höjas. Såsnabbt som konjunkturerna skiftar vet vi ännu inte i vilket konjunkturläge vikommer att befinna oss . Det är sannolikt, skulle jag vilja säga, attsänkningen måste återtas, men det är inte osannolikt att den skulle kunnabehöva finnas kvar. Och vi skall vara medvetna om att det kan bli ytterligareen prisstegring ovanpå borttagandet av mervärdeskattesänkningen, och det kanfå rätt besvärliga konsekvenser. Men vad vi syftar till är som sagt bara attåstadkomma valfrihet och handlingsfrihet för ingenting annat. När jag nu kritiserat vUl jag också sägaatt jag med största tillfredsställelse understryker vad sadeom behovet att åstadkomma en decentralisering i det svenska samhället, så attmänniskorna kommer närmare besluten. Jag tyckte att hans anförande i den delenvar så positivt och värdefullt att jag skulle ha instämt, om det hade varitmöjligt att göra ett partiellt instämmande. Såtillbaka tiU ordningen! Den uppgörelse som jag nu kritiserar innebär att riksdagenredan nu skall binda sig för en totalfinansiering av den provisoriska skatteomläggningoch den förbättring av våra pensioner som alla partier i princip varit överensom. Det innebär att vi , på detta tidiga stadium, låser oss för enfinansiering som inte tar hänsyn till konjunktursituationen och de ekonomiskaresurser som kan stå till förfogande vid det tillfälle då reformerna skallförverkligas. Men, vad värre är, uppgörelsen Innebär också att vi avstår frånalla möjligheter att genomföra verkliga skattesänkningar. Tillämpad efterorden får tvåpartiuppgörelsen anses omöjliggöra sådana skattereformer. Om denindexreglering av skattesystemet exempelvis skall förverkligas som deborgerliga partierna stått bakom, skulle detta förutsätta enmotsvarande skattehöjning. Kan detta verkligen ha varit båda avtalsparternasavsikt? Sedan förekommer i uppgörelsen antydningar om höjd energi-och råvarubeskattning. Jag vet vad finansministern tycker om den höjdaråvarubeskattningen, och om de här tankegångarna kommer att förverkligas finnsdet risk för att de leder till stigande kostnader och snabbare prisstegringar -dvs. Högre energiskatter måste ytterst drabbakonsumenternaslöntagarnas förbrukning av elkraft och energi och medföra högrevärmekostnader och högre drivmedelspriser. Det skall Ingalunda bestridas att enanpassning av sparavdraget i beskattningen till den prisutveckling som skettsedan det infördes är motiverad och att ett ökat hushållssparande kan fåanti-inflationistiska verkningar. Detta har också hävdats såväl i vår motionsom i vår reservation i finansutskottet. En utomstående bedömare ställer sigemellertid undrande till att en sådan åtgärd skall behöva, som det heter,"övervägas av skatteutredningen". Den är så enkel att den utankomplikationer kan genomföras snabbt, redan från den . Att skjutaöver den till skatteutredningen förefaller vara ett uttryck för de obotfärdigas förhinder. Kan möjligen syftet vara att Den ekonomiska politiken, m. m. Den ekonomiska politiken, m. m. koppla inen sådan åtgärd i nästa fas av skatteutredningens arbete och att i sambanddärmed ställa samma krav på totalfinansiering som tvåpartiuppgörelsengenerellt förutsätter? Ett sådant tillvägagångssätt ligger helt i linje medsocialdemokratins konsekventa och principiella vägran att godtaga några somhelst skattesänkningar. öppnar dörrarna för en beskattning aveventuella höga exportvinster . Psykologiskt kan det givetvis synastilltalande att ta årets goda vinstutveckling för de svenska exportföretagentill förevändning för vinstutjämnande åtgärder. Om man emellertid eftersträvaren tillfredsställande investeringsutveckling och det gör ju finansministern bör man med enbart glädje notera den lönsamhetsförbättring som ägt rum underdet , en förbättring som var i hög grad behövlig efter tidigare årsabnormt låga lönsamhet. i ett längre perspektiv befinner sig inte ens demest gynnade exportföretagen ännu i ett räntabilitetsläge som är helttillfredsställande, om man tar hänsyn till de krav som morgondagen kommer attresa. Många alltför många har vid sin bedömning bortsett från att åretsvinstutveckling, som procen-tueUt sett ofta varit mycket god, skall sättas irelation till företagens arbetande kapital och att bedömningen då inte blirlika positiv. Man har inte heller beaktat att boksluten till följd avinflationen innehåller en mycket stor del luft. En uppskrivning exempelvis avbefintliga lagervärden med tillämpning av affärsmässiga och för företagenssoliditet oundgängligen nödvändiga återanskaffningsprisprinciper förbättraricke ett företags soliditet, men den lyser i ögonen på dem som saknarelementära bokföringskunskaper. Liksom de goda exportkonjunkturerna i slutet av 1950-taletoch den goda lönsamhet som då rådde, generellt sett, i det svenska näringslivetmöjliggjorde investeringar på vilka vårt land sedan kunde grunda sinvälståndsutveckling under en stor del av , har vi all anledning attse till att den förbättring av lönsamhetsnivån som obestridligen inträffatunder kan utnytrias på samma föredömliga och för helafolkhushållet värdefulla sätt. Inte minst är sådanainvesteringsåtgärder i allra högsta grad ägnade att verka återhållande påprisutvecklingen och stimulera en konkurrens som också den utgör ett nödvändigtinslag i ett program mot inflationen. Fördelningspolitiskt och psykologiskt kan den ojämnavinstutvecklingen självfallet medföra olägenheter. Inte minst den solidariskalönepolitiken medverkar till att skapa spänningar, orsakade av den godavinstutvecklingen i höglöneföretag och en otillfredställande vinstutveckling ilåglöneföretag. Detta problem antydes i tvåpartiuppgörelsen, enligt vilkenstatsmakterna nu "bör för sin del medverka till en rättvis och rimliglösning" på hur "löntagarna skall få inflytande och del avförmögenhetstillväxten i företagen". Det är en fråga som vi moderater har drivit mycket hårtunder jag väckte själv den första motionen på1950-talet. Inom ramen för vårt program för en demokratisering av ägandet harvi år pekat på olika vägar för att göra de anställda delaktiga iförmögenhetstillväxten. Vi har frågat regeringen, varför socialdemokraterna ärså intensivt inriktade på att ge de anställda största möjliga andel av densamlade lönekakan men däremot så kategoriskt säger nej tUl krav på att ge sammaanställda andelar i förmögenhetstillväxten i landet som individer betraktat.Dessa problem har varit föremål för överväganden mellan arbetsmarknadensparter. Därför har vi brukat begränsa oss till att begära statsmakternasmedverkan så långt, att de skulle redovisa olika möjligheter att lösa problemetoch kartlägga konsekvenserna i skilda hänseenden av vinstandelssystem ellerliknande åtgärder för att göra arbetstagare delaktiga i det kapitalsom de själva bidrar till att arbeta ihop och att också lägga fram förslag tillde lagändringar som kan behövas för att förverkliga de här idéerna. Syftet frånvår sida har inte bara varit att skapa sådan delaktighet i och för sig utanockså att därigenom åstadkomma en jämnare fördelning av förmögenheterna i vårtland och att motverka den koncentration av ägandet inom såväl den enskilda somden offentliga sektorn som eljest kommer att äga rum. Men, som sagt, socialdemokratin har kategorisktsagt nej, bl. a. , då oppositionen lade framförslag i den riktningen. var då inte berett tyvärr att anslutasig till en gemensam reservation från och moderatasamlingspartiets sida, en reservation som, om det hade blivit ett för osspositivt lottningsresultat i kammaren, skulle ha i hög grad påskyndat fråganslösning. är detta med i uppgörelsen, vilket ju är utmärkt; det är i allafall någonting som är konstruktivt. Jag strök under att vi moderater ingalunda ärnegativt inställda till kompromisser mellan de politiska partierna för attåstadkomma sakligt tillfredställande resultat tvärtom. Om de överläggningarsom regeringen i högtidliga former inledde på slottverkligen hade resulterat i ett trovärdigt program mot inflationens förödandekonsekvenser, hade vi självfallet varit beredda att ge vårt helhjärtade stöddärtill. Vi har ju själva i våra motioner begärt sådana program. Den korta analysen av vad som verkligen åstadkommitsbekräftar emellertid vad jag inledningsvis framhöll, att uppgörelsens syfteinte i första hand kan ha varit att åstadkomma en bättre politik än den som harförts i vårt land samt effektiva åtgärder mot prisstegringen.Målet - och därom tycker jag att resultatet vittnar har i stället varit attskapa möjligheter för regeringen att fullfölja sin politik i allt väsentligtenligt hittillsvarande riktlinjer. Uppgörelsen har inte bara avvärjt den oroför nyval som de båda förlorande partierna val kan hysa, utan ocksåöppnat dörrarna för fortsatt socialdemokratisk regeringspolitik. Den har inteskapat de garantier mot prisstegringar som de två samverkande partierna påstår.Vi har all anledning att beklaga detta inte bara vi moderater, utan alla demedborgare i vårt land som i sista hand måste bära konsekvenserna av enfortsatt Inflationistisk utveckling. Uppgörelsen har dessutom byggt nya murar mot de verkligaskattesänkningar som vi moderater år krävt, och byggt murar också motden skattesänkningsplan som vi på nytt motionerat om och som vi reserveratoss för i finansutskottet. Svenska folket får alltså fortfarande leva med enalltför hög skattebelastning. Den ekonomiska politiken, rn. Den ekonomiska politiken, m. m. Jag gör detta påstående bl. a. därför att strukturen pådet svenska skattesystemet är sådan, att skattejusteringar av det slag somförekommit bara ger rent tillfälliga förbättringar, som åretdärpå elimineras genom den starka progressiviteten och de höga marginalskatterna.Den omständigheten att den här uppgörelsen förutsätter en ny skatteomläggningäven 1976 förstärker ytterligare kraven på en systematisk skattesänkningsplan. När man bedömer den enskilda människansekonomiska situation och standard måste man självfallet beakta såväl den skattebelastningsom drabbar vederbörande som de prisstegringar som uppkommer genom höjdaskatter på företagsamheten. Det helt avgörande för en svensk familjs standardär ju det som finns kvar i lönekuvertet eller i plånboken sedan skatter ochpriser har tagit sitt. Det är för vederbörande strängt taget likgiltigt omlönesumman urholkas genom alltför höga skatter eller genom alltför höga priser.Det är saldot återstoden som avgör familjens verkliga standard. Och justörre familjen är, i ju lägre inkomstskikt skattebetalaren befinner sig, destohårdare drabbas vederbörande av höjda priser oberoende av vad de beror på. Jag vill i detta sammanhang påminna om de krav på ensamordning av skattepolitik och löneförhandlingar som vi framförde redan under1960-talet och till vilka vi återkom år . Vi förutsatte då att verkligaskattesänkningar - inte skatteomläggningar utan verkliga skattesänkningar -skulle genomföras och samordnas med pågående eller föreståendelöneförhandlingar och därigenom skapa möjlighet till reallöneökningar även medmåttliga nominella lönehöjningar. Ett sådant förfaringssätt skulle verkaåterhållande på lönekraven utan att därför behöva medföra en motsvarande ökandekostnadsbelastning på produktionen och distributionen och sedan leda tillprishöjningar som gjorde löneökningarna delvis illusoriska. Den socialdemokratiska regeringen avvisade då och harfortsatt att avvisa sådana tankar på en samordning. Först , sedanregeringen tvingats medge att inflationen och det svenska skattesystemetsstruktur förutsätter lönehöjningar som är helt oförenliga med samhällsekonomiskbalans, har regeringen godtagit tanken på en samordning. Det är en pricipielltny metod, sade . Ja, det är en principiellt ny metod, men denkunde ha tillämpats tidigare. Då hade vår ekonomi varit bättre och inflationenInte så besvärlig. säger man att den här nya metoden är förverkligad itvåpartiuppgörelsen. Är detta verkligen fallet? Innebär verkligen den häruppgörelsen den dämpning av inflationen som vi borde eftersträva? Den avseddaeffekten motverkas ju genom att regeringen har fått gehör för höjningar avolika arbetsgivaravgifter. Den totala skattebelastningen blir alltså densamma.En sådan här övervältring leder ju till att det blir inflationsdrivandekonsekvenser. Vi har i vår reservation i finansutskottetangivit vad som enligt vår mening bör ingå i ett realistiskt program motinflationen. Jag skall inte här upprepa de olika förslag som finns innefattadedäri. Men jag vill på nytt understryka, att till de väsentligastebeståndsdelarna hör en stram ekonomi i den meningen, att statsmakterna iakttarstörsta möjliga återhållsamhet pä utgiftssidan och vidtar kraftåtgärder för att nå nödvändigabesparingar samt att man inriktar politiken på skattesänkningar. Om sådanaåtgärder "synkroniseras" med löneförhandlingarna, bör en starktåterhållande effekt på inflationsutvecklingen kunna uppnås. Och låt mig , herr talman, knyta an till vad jagböriade med om den europeiska socialdemokratin och påminna om vad som har häntunder den allra i . avgång som förbundskansler beredde vägentill makten för män med en delvis annan syn på politiken och människornasvillkor än den som har styrt den social-liberala koalitionen hitintills. NärHelmut i sin regeringsförklaring lade en sådan vikt vid att dämpamänniskornas förhoppningar om snabba och genomgripande reformer, när han satteskattesänkningar och sparsamhet med offentliga utgifter högt på sitt politiskaprogram, då innebar det en brytning med den politik som varit SPD:s under desenaste åren, en rätt sensationell brytning. Kanske jag säger kanske är dennya västtyska socialdemokratin den första att i sin politik öppet erkänna attden tidigare kursen misslyckats. När kommer svensk socialdemokrati att tänka om? Tyvärr harvägen till ett sådant omtänkande förlängts genom den träffadetvåpartikom-promissen. Den ekonomiska politiken, m. m. När bensinransoneringen upphävdes ocholjekvoteringen tog slut var det alltför många människor som trodde att hela energikrisenvar över. Med några hånfulla ord om myndigheternas förmåga att krångla tillsådana här saker lade man ofta till: "Var det inte värre än så här, då vardet ju inte så farligt." Jag skall inte ironisera över dessa människorsoförmåga att tänka sig in i det långa perspektiv som knappheten på energi ochråvaror kommer att leda till. Då skulle jag få lov att ställa även de politikeroch tidningar vid skampålen som före valet avfärdade folkpartietsvarningssignaler precis lika lättvindigt. Vad jag nu tänker på är den utbredda oviljan att tidigt påvåren 1974 hålla fast vid den insikt som fanns hos många : attoljekrisen är någonting mycket allvarligt, att den föder en priskris, enmarknadskris och att det gör 1974 och 1975 till de ekonomiskt mest ovissa ochsvårbemästrade åren . Även finansministern föllfaktiskt för frestelsen att gå ut och blåsa under den härlättsinniga faran-över-stämningen med hurrarop för de uppåtgående tendenserna isvensk ekonomi. Det var inte så bra. Hur skönt det än känns att hurra ochsjunga när en lång, mörk och trist vinter rasat ut, så räcker det ändå inte medatt sjunga om sköna maj. Det är tvärtom nödvändigt att envist påminna om tvåsaker: hur inflationen drar fram från land till land närmast som en medeltidapest och hur marknader utomlands, där sedan gammalt har en stadig ochbra avsättning, blivit oberäkneliga. På en del håll skriker man efter våravaror och säger: Vi betalar vad som helst. På andra håll har man inte pengaratt köpa för. Men är bara en bit av räknestycket. Allvarligastär läge för de fattigaste länderna. Den ekonomiska politiken, m. m. att ta merbetalt för timmer, massa, papper och malm. Den möjligheten har inte mångau-länder. När dessutom skördarna slår fel och priset på konstgödsel skjuter ihöjden är katastrofen på flera håU ett faktum. Bland de hårdast drabbadeländerna finns flera av de har biståndssamarbetemed. Jag tänker på , , , , och Sri Länka.Det ger ett särskilt ansvar. När FN på initiativ äntligen har lyckats samlasig till konkreta aktioner för att rädda livet på tiotals miljoner människoroch förhindra totalt ekonomiskt sammanbrott i de hårdast drabbade länderna, dåmåste känna en särskild förpliktelse. Jag hoppas att regeringen följerden maning lär komma att rikta till den. FN:s beslutadefond för de fattigaste och hårdast drabbade måste få en tidigutfästelse om ett rejält svenskt bidrag. På det viset kan vi dra med oss andrarika länder. Varie svensk krona kan ge tiofall och hundrafalt igen den dagen vimeddelar vårt beslut i FN, och då kan det också bidra till att uppfyllaenprocentsmålet . Prisstegringarna på livsnödvändiga varor drabbaru-länderna. För dem blir det en fråga om liv eller död. Så illa är inte läget ide rika länderna. Men också här sveper inflationen fram, vilket en delmänniskor var på vippen att glömma . Den drabbar hårtoch godtyckligt, hotar sysselsättningen samt skapar social oro och hårda motsättningar.De aktuellaste siffrorna, som genom eller på annat sätt blivit kända underde , tyder inte på att inflationens härjningar är över. Tvärtomär det nu och månaderna framåt som de stigande priserna på viktiga råvaror slårIgenom fullt ut i alla led. Svårigheterna ligger alltså framför oss. låg konsumentpriserna bra mycket högre än ettår tidigare i några jämförbara länder, vilket framgår av följande tabell: Man finner av tabellen att låg hyfsat till. En delekonomiska experter anser att den svenska siffran bör justeras upp med någonprocent. Däremot är, såvitt jag förstår, den siffra som angivits för idenna veckas nummer av den internationellt ansedda . Enligt Time skuUe efter en uträkning på ettårsbas på de treförsta månadernas siffror efter dessa tolkningar av hamna på ,vilket förefaller fuUständigt orimligt. Men vi lever farligt, och det är dettavi måste ha med oss, när vi nu skall fatta beslut omden ekonomiska politiken. Ganska nära kan vi se exempel på de påfrestningarsom en inflation av den större storleken för med sig och kanske än mer denrubbning av hela den ekonomiska balansen med omvärlden som de stegrade prisernahar lett till. Risken är då att många länder reagerar med åtstramning,panikdevalveringar och importrestriktioner i stäUet för att satsa påinternationellt samarbete. EG fick lov att i efterhand snällt acceptera den50-procentiga italienska pålagan, trots att något konsultationsförfarandeenligt EG-stad-gan inte hade ägt rum. När länder kommer i knipa, slår de baratill. Då gäller tydligen inga avtal. har fattat galoppen, men ingen vet hur mycket dessrekommendationer kommer att betyda. En minskad världshandel kan alltjämt ledatill en världsomfattande depression. Därför är det oändligt viktigt att Sverigeefter måttet av sin förmåga satsar på ansträngningarna att i samverkan medandra länder finna åtminstone tillfälliga lösningar på valutaproblemen och den storafrågan om hur oljeländernas exportinkomster skall länkas in i världsekonomin,så att vi inte själva hamnar i de missriktade restriktionernas och bromsarnasspår. får räkna med en inflation på . Denär snart ett faktum, men det är inget skäl till att vara passiv. Med enskicklig riksbankspolitik kommer man en bit - jag tänker då inte minst påsättet att sköta växelkurserna. En annan sak är att folkhushållet givetvismåste betala oljeräkningen. Men får då inte på hemmaplan agera såatt de hårda kreditrestriktionerna slår i en konjunkturnedgång 1975. Dåupprepas det svåra misstaget från årtiondets börian. 1 den delen kan jaginstämma i något av vad sagt. Det finns en klarrisk för att direktiv som ges till bankerna genom eftersläpning verkar justi ett sådant läge , då det sannolikt är stimulanseroch inte bromsar vi behöver använda. Dessutom kan och bör vi sätta in åtgärdersom skärmar av en del av inflationens verkningar, t. ex. för småspararna. redovisas i överenskommelsen mellan regeringen och . talade trivsamt om hur besvärligtdet är att vakna på morgnarna en vår som denna och hur välgörande det var attdet fanns någon uppe i arla morgonväkten, såsom , för att varjemorgon via radion tala mot inflationen. Han menade att det var mest bara prat. Jag vet inte riktigt hur definierardet. Jag har studerat moderata samlingspartiets sexpunktsprogram motinflationen och verkligen sökt utröna om i detta finns något av liberalaekonomiska grundsatser som vi skulle ha missat i vår uppläggning avresonemangen med de andra partierna och med regeringen. Jag kan inte finna det.I den mån det är liberala tankegångar som där uttrycks ibland lägger man sigju, som så vältaligt har beskrivit, av någon sorts snällhet justdär den liberala mitten är så kan jag inte finna annat än att de svarar motden inställning i sak som överenskommelsen är uttryck för. Jag skall ta bara tre exempel. Vi har skapat garantiernaför att den marginalskattelindring genomförs 1975 som skatteutredningen varense Den ekonomiska politiken, m. m. Den ekonomiska politiken, m. m. Vadhar ni gjort i det fallet i handling - för att inte iStockholms stadshus eller andra inflytelserika socialdemokrater i sista stundskulle förfara så att den skattereformen inte fick den karaktär som utredningenvar ense om, nämligen att lätta på trycket för betydelsefulla grupper imellanskikten, som var särskilt hårt drabbade? Vi kan ta kravet på att ge småspararna någon ersättning förden urholkning av realvärdet som sker på grund av inflationens verkningar pådet som sätts in på bankkonton. Vi får åtminstone nu fram ett krav på attutredningen med förtur skaU finna former att återstäUa det prismässiga värdetav det sparavdrag som infördes . Det betyder i praktiken för de mångaenskilda människorna att man kan få avkastningen på ett kapital i 30000-kronorsläget ograverat utan ett straffavdrag. Jag kan nämna egenföretagarna, som jag kommer tillbakatill i annat sammanhang. Beträffande dessa har vi genom undantaget från deförsta av löneskatten visat på en väg att successivt få bortdenna felaktiga skatteform. Men på ett mera principiellt plan vill jag säga och nuriktar jag mig inte till något speciellt parti - att det är en avgörandesvårighet att löntagarparten och de politiska partierna i kampen motinflationen av naturliga skäl i många fall kan hamna i motsatta intressen.Löntagarna har genom den sammantagna verkan av internationellt bestämdinflation och ett starkt progressivt skattesystem inte upplevt sig få sinrättmätiga andel av de ökade resurserna i samhället.