prot · FX0986 · 1974-12-31 00:00:00 — Låt mig genast tillfoga att justitieombudsmannen förnärvarande utreder ett mycket stort antal frågor i anslutning till IB-affären.Det finns också av regeringen tillsatta utredningar. En av dem skall dra upp Granskningav statsrådens ämbetsutövning m. m. Den s. k. IB-affären riktlinjernaför den framtida militära underrättelsetjänsten. Den har rätt att göraåterblickar på den verksamhet som har bedrivits, om detta ärnödvändigt för de förslag om den framtida underrättelseverksamheten den har attlägga fram. En annan utredning arbetar med frågorna om skydd för meddelares anonymitetvid beslag och husrannsakan. En tredje utredning utförs av en särskildsakkunnig, som ser över bestämmelserna i om brott mot riketssäkerhet. Härtill kommer att massmedieutredningen fått i uppdrag att bl. a.undersöka gränsdragningen mellan tryckfrihetsprocess och vanligbrottmålsprocess. Utskottet har direkt uttalat sin tillfredsställelse med attså sker. Men jag tror att jag uttrycker en allmän uppfattning, när jagförklarar att det är värdefullt med alla dessa utredningar. Det är helt naturligt att utskottet har begränsat sittarbete med hänsyn till det pågående utredningsarbetet. Framför allt beroremellertid begränsningen på att uppgift är att granskastatsrådens ämbetsutövning och regeringsärendenas handläggning. Detta måsteupprätthållas även när det gäller IB-affären. Utskottet har sålunda inteställning av en allmän granskningsinstitution utan har klart begränsadeuppgifter. När kritiserar utskottet för att det inte harinfordrat visst material och kallat vissa personer till förhör är mitt svar attutskottet inte kan gå utanför sitt verksamhetsområde. Detta betyder attutskottet inte har att bedöma IB;s operativa uppgifter. Det har redanunderstrukils av och , men jag vill gärna upprepa det. I detta sammanhang vill jag även slå fast att vårt svenskasystem innebär att domstolarna och förvaltningarna har en självständigställning. Det framgår klart av gällande grundlag, och även i den grundlag somkommer att gälla från upprätthålls denna princip. Det ärhelt främmande för oss att justitieministern skall diktera domar. Det stridermot grundlagen. Grundsatsen om förvaltningarnas självständighet gäller även ifråga om överbefälhavaren. För utskottet har det varit angeläget att belysaförhållandet mellan regeringen och överbefälhavaren. resonerar somom IB vore en del av försvarsdepartementet. Som mycket väl vet ärdetta inte fallet. Förhållandet mellan överbefälhavaren och regeringen ärprecis detsamma som mellan andra förvaltningar och regeringen. Försvarsministernär överbefälhavarens statsråd, om jag så får uttrycka det. Det är naturligt attöverbefälhavaren vänder sig till försvarsministern han skall göra det. Sedanblir det försvarsministerns sak att pröva hur han skall gå vidare med ärendenainom regeringen. Konstigare är det inte. I vissa lägen kan det vara nödvändigt med föredragningarför försvarsministern . I sådana lägen kopplas också statsministern ini sin egenskap av ordförande i försvarsrådet. I andra situationer behöverföredragningarna förekomma relativt sällan. Det har inträffat att cheferna förförsvarsstabens säkerhetsavdelning, och IB haft direktaföredragningar för försvarsministern. Det har då alltid skett medöverbefälhavarens vetskap eller på hans uppdrag. Med denna uppdelning avuppgifterna är det självklart inte försvarsministern som leder lB:s operativaverksamhet, men det kan tydligen inte tillräckligt upprepasfrån denna talarstol. Det står också fast efter utskottets granskning attregeringen inte har tagit några direkta kontakter med IB eller med den särskUdaverksamheten i övrigt. Man har följt den vanliga administrativa ordningen iSverige. Kontakterna har tagits med förvaltningschefen, överbefälhavaren. När det gällt samarbete med annat landsunderrättelseorganisation har sådana frågor alltid underställts regeringen.Överbefälhavaren har inte haft fullmakt att besluta på detta område, dvs. omdet skall påbörjas eller avslutas ett sådant samarbete. Besluten har härfattats av regeringen, på försvarsministerns , ansvar. Under de senaste årenhar det medgetts att ett sådant samarbete får äga rum. Inom utskottet har det i stort sett rått enighet om attdet inte kan riktas någon erinran mot den ordning som tillämpas inomregeringen. i har tillsammans , med reservation på den här punkten. Det är inte min mening att sätta i gångnågon begreppsexercis med , men låt mig bara erinra om att denordning som den parlamentariska nämnden i Wennerströmaffären beskriver ochsom den också rekommenderar gäller, vilket säkert är medveten om,säkerhetsfrågorna. Här gäller det en underrättelseverksamhet. Fattade jag herrBjörck i rätt menade han att det uppstod en säkerhetsfråga i detta fall. Det kan inte hjälpas att hans reservation för tanken tiUmin ungdoms läroböcker i fysik, herr talman, inte till de moderna läroböckerna.När man i resonemangen i dessa läroböcker kom fram till den avgörande punktenanvändes ofta ett kärt uttryck, nämligen "torde vara uppenbart". Närherr når fram till den avgörande punkten begagnar han sig av sammauttryck. Då jag lyssnade till honom fick jag också det intrycket att han intepresenterade något bevis på den avgörande punkten. Jag tror att bättre får försöka klarlägga vad han avser. Det centrala i reservationen är att man vill ha fastarutiner för den verksamhet det gäller. diskuterade jag med moderater häri kammaren om man pä förhand skulle skriva in detaljerade regler omhandläggningen av ärenden i regeringen. Jag hävdar fortfarande att en regeringså långt som möjligt bör tillämpa den handläggningsrutin som den själv anservara bäst. Såvitt jag förstår är huvudkritik attstatssekreteraren i statsrådsberedningen inte fått de underrättelser som herrBjörck anser att han skulle ha erhållit. Med all respekt för den nuvarandestatssekreteraren, de förutvarande och de blivande, har jag svårt att betraktadet som felaktigt att försvarsministern vänder sig direkt till statsministern.I varje fall måste jag anse det som fel att regeringen genom något uttalandefrån sida skulle vara förhindrad att tillämpa den ordningen attstatsråden tar kontakt med varandra och att olika departementschefer vänder sigdirekt till statsministern"samt att vi skulle uttala oss för att sådanakontakter formaliserades över en statssekreterare. Det är möjligt att detsvarar mot konstitutionella ideal att statsråden inte skall hadirekta kontakter med statsministern, men jag tror mig veta så mycket om svensksocialdemokrati att en socialdemokratisk regering inte lär upprätthålla dennaformalism. Granskning av statsrådens ämbetsutövning m. m. Den s. k. IB-affären Granskning av statsrådens ämbetsutövning m. OT. Den s. k: IB-affären Jag kan hålla med om att det kan vara svårt fören utomstående, en ledamot av eller en forskare, att dagför dag följa handläggningen av ett ärende inom regeringen. Det var lättare vidde tillfäUen då statsråden upprätthöll kontakterna med varandra genom brev.SärskUt om dessa privatbrev diariefördes gav de ju en rik källa för forskningoch granskning. Vi får nog, , finna oss i att dessa ypperliga källorför forskning och granskning inte kommer att finnas i samma utsträckning somtidigare. Det är väl ändå naturligt att statsråden talar med varandra även omannat än väder och vind och att de inte alltid tecknar ned i promemorior vad desagt till varandra, promemorior som kan'lämnas över till konstitutionsutskotteteller ställas till forskningens förfogande. Besluten förbereds på ettinformellt sätt, genom samtal vid gemensamma iuncher eller genom personligasamtal vid andra tillfällen. Härigenom sprids också information inom regeringskretsen. För att gå över till tryckfrihetssidan så finns detanledning att av framtida hänsyn föra en diskussion. Den centrala frågan är omjustitieministern skulle ha gjort en anmälan om tryckfrihetsåtaloch eventuellt beslutat om beslag av nr 9 av Folket i Bild/Kulturfront. Jagskall här inte ta upp en ny diskussion om den efterklokhet som jag fortfarandeanser kännetecknar reservationen. Det är inte heller min mening att inför kammaren ta upp diskussion om förhållandet mellan justitieministern och justitiekanslern.Jag har dock svårt att uppfatta förarbetena tiU tryckfrihetsförordningen såklara och entydiga som ibland görs gällande. Man kommer inte heller ifrån dendirekta ordalydelsen i 9 kap. 2 § där det står: "Finner chefen förjustitiedepartementet allmänt åtal böra anställas för tryckfrihetsbrott, skallhan med överlämnande av skriften göra anmälan därom hos justitiekanslern. Ävenutan sådan anmälan äge justitiekanslern väcka åtal för tryckfrihetsbrott, somhör under allmänt åtal." Det är svårt att med denna ordalydelse frånkännajustitiekanslern en självständig ätalsrätt. Även om man intar den ståndpunkten att justitieministernhar att göra den poUtiska bedömningen och justitiekanslern den juridiska, såbör man ändå observera vad som hände . Som bekantgjorde justitieministern i skrivelse en anmälan hosjustitiekanslern av såväl som nr 17 av Folket i Bild/Kulturfront. Den28 december beslöt justitiekanslern att inte väcka åtal mot den ansvarigeutgivaren av Folket i Bild/Kulturfront och inte heller mot de ansvarigautgivarna av , och . Dessa tidningar hadeden 24 och återgett uppgifter ur . Här fanns alltså enanmälan från justitieministern, men justitiekanslern väckte inte åtal mot dentidskrift som ingick i anmälan. Man har svårt att mot denna bakgrund omfatta uppfattningenatt när justitieministern anmäler en tidning eller tidskrift hosjustitiekanslern för åtal för tryckfrihetsbrott ett sådant åtal alltid skallkomma till stånd. Detta talar för att utskottet har rätt när det drar denslutsatsen att justitiekanslern kan anses ha en plikt att pröva en åtalsfrågaefter anmälan från justitieministern men inte ha skyldighet att åtala. Man kansäga att en anmälan från justitieministern understryker angelägenheten av enåtalsprövning, men justitiekanslern har kvar sin självständiga juridiskaprövning. Det centrala är dock den politiska bedömning somjustitieministern gör och har att göra enligt praxis på detta område. Detframgår klart av den gemensamma borgerliga reservationen att man anser attjustitieministern har varit för släpphänt. Han skulle ha gått fram hårdare.Detta får inte stöd i justitiekanslerns stäUningstagande. Han förklarar i ettuttalande , som vi alla känner tiU, att de i tidningenoffentliggjorda uppgifterna om svensk underrättelsetjänst och dess verksamhetenligt hans mening inte utgjorde skäl för åtal mot tidningens utgivare förtryckfrihetsbrott. Det intressantaste är emellertid att de borgerligapartiernas företrädare, när de ställs inför konkreta fall, inte längre riktarsamma anklagelser mot socialdemokraterna som de har gjort i denrättighetsdebatt som vi har fört. I den debatten anklagas socialdemokraternaför att inte slå vakt om rättigheterna. När de borgerliga ställs inför detkonkreta fallet anklagar de justitieministern för att han inte har gåtttillräckligt hårt fram. För min del finner jag det riktigt att man är försiktigmed både åtal och beslag och alldeles särskilt med beslag. När man ställdes inför frågan om åtal skulleföljas av beslag fanns det otvivelaktigt skäl som talade för ett beslag. Enligtmin mening fanns det dock starkare skäl mot ett beslag. Ännu mer gäller dettaförhållandena . Det var två starka skäl som talade mot ett beslag,både och . Det första var rättssäkerheten. Man bör varaytterst försiktig när man förordnar om beslag. I ett demokratiskt samhälle ärdet ett långtgående ingripande som inte bör vidtas utan mycket starka skäl. Detandra skälet var att man i båda fallen måste konstatera att skrifterna hadefått en sådan spridning att skadan väsentligen redan var skedd. För så vitt jagförstår är doktrinen den att man inte skall gripa in med ett beslag när man kankonstatera att skada redan väsentligen har uppstått. Det finns ytterligare ett perspektiv på detta, som jagendast skall antyda. hade Folket i Bild/Kulturfront kommit med sinauppgifter. De hade spritts via tidningar, radio och TV. kom och uppgifterna i Folket i Bild/Kulturfront. Alla vet hur dessa uppgifterspreds. Det hade varit utomordentligt svårt att vederlägga dessa uppgifter, omett beslag hade genomförts. Man kan fråga sig hur försvarsutskottet skulle hakunnat lägga fram sin rapport, som godkändes med så stor majoritet avhöstriksdagen , om det hade genomförts ett beslag av Bratts bok eller avFolket i Bild/Kulturfront eller av båda. I detta sammanhang vill jag ta upp en detalj som man hargjort stor affär av. Det gäller justitieminister vistelseort den 24september. För så vitt jag förstår hade detta inga som helst praktiskakonsekvenser. Det ter sig för mig naturligt att man tog kontakt med statsrådetLidbom som har att handlägga vissa ärenden inom . Att haninte hade ett förordnande enligt 5 § regeringsformen hade ingen praktiskinnebörd. Som framgår av utskottets framställning var det möjligt att uppehållakontakter med justitieministern. Han hade kunnat skriva tilljustitiekanslern med anmälan och han hade kunnat Granskning av statsrådens ämbetsutövning m. m. Den s. k. IB-affären Granskning av statsrådens ämbetsutövning m. m. Den s. k. IB-affären Det fanns inte de förhinder som utskottet talar om i ett annat sammanhang.Det är självklart att vid sådant förhinder eller förfall för justitieministemett formellt förordnande enligt 5 § regeringsformen bör ske. Det finns givetvis mycket att säga i IB-affären, men jagskall begränsa mig tiU det tidigare sagda utom på en punkt. För det öppnademokratiska samhäUet är det ett problem att behöva ha en underrättelsetjänst,vars verksamhet måste omges med mycket stor sekretess. Vi hävdar att var och enskall ha insyn i alla angelägenheter och att det skaU få föras en öppen och fridebatt. För att försvara sig tvingas emellertid detta öppna demokratiskasamhälle att göra begränsningar i denna frihet. Det är beklagligt att vi skallbefinna oss i en sådan situation, men inskränkningarna är nödvändiga. Dessainskränkningar bör vara så begränsade som möjligt. En demokratisk stat har attupprätthålla rättssäkerheten. Det leder till att man är försiktig med allainskridanden, med alla åtal och beslag. Mitt huvudintryck av granskningen avIB-affären är att regeringen varit angelägen om att inte göra något förhastatoch inte sätta åsido rättssäkerheten, som den slog vakt omtryckfriheten sä långt detta var möjligt med hänsyn till de lika nödvändigasäkerhetskraven. De fortsatta utredningarna får visa om det på vissa punkter gåratt finna bättre lösningar av de problem som följer av att man vill uppehållaett öppet demokratiskt samhälle och tvingas föra en säkerhetspolitikpå grund av situationen i omvärlden. Under detta anförande övertog herrtalmannen ledningen av kammarens förhandlingar. (vpk) kort genmäle: Utskottets ordförande säger; att försvarsministern leder IB;s operativa verksamhet - men det är inte pådet sättet. Nej, också jag vet att det inte är på det sättet. Men man måstefråga sig vem som har det politiska och parlamentariska ansvaret förunderrättelsetjänsten. Är det någon anonym kapten inom försvarsstaben eller ärdet försvarsministern som har det politiska och parlamentariska ansvaret? Ja,det är försvarsministern, och han är därmed också den högste ansvarige förunderrättelseorganen i vårt land. Så enkelt är det, iTrollhättan. Jag har redogjort för att underrättelsetjänsten i vårtland har överträtt sina befogenheter i ett flertal fall. Då måste man väl ikonstitutionsutskottet granska dessa anklagelser och överträdelser, och detblir självfallet försvarsministern som skall bli föremål för den granskningen. När det sedan gäller den andra frågan, om angrepp påförsvarsutskottet, vill jag säga att jag anser att vi riksdagsmän har rätt attkritisera försvarsutskottet. Om inte, skulle det ju innebära en inskränkning avden fria kritikrätten. Vi kritiserade försvarsutskottet redan vid den debattsom fördes vid framläggandet av dess betänkande höstsessionen föregående år.Vi sade då att det är helt otillfredsställande att ett utskott, som haft tilluppgift att hålla ett öga på underrättelsetjänsten men inte har skött dennauppgift, sedan skaU ta ställning till om det har skött dennauppgift väl eller inte. Det blir inga tillfredsställande resultat av en sådanundersökning. i (m) kort genmäle: i har enförunderlig förmåga att hitta på olika argument och benämningar när han skallförsvara sina partikamrater. i fick för en liten stund sedanhöra att han hyste förakt för parlamentarismen därför att han hade råkatifrågasätta regeringens sätt att tillkännage vissa konjunkturstimulerandeåtgärder. Jag fick höra att jag var formalist därföratt jag hade råkat påpeka brister i regeringens handläggningsrutiner. Vad det här rör sig om, herrtalman, är att vi haft en militär underrättelsetjänst, som varit så hemlig attinte ens regeringens ledamöter, med något begränsat undantag, har känt tilldem. Den har varit okänd, utom för en mycket Uten grupp, som haft direkt medden att göra. Den har varit det hemligaste vi haft på detta område, och dettaav uppenbara skäl. Denna underrättelsetjänst blev föremål för utspioneringför . Man började skugga dess anställda, ta bilder av dem när dehämtade post i speciella brevlådor osv., fotografera dörrskyltar m. m. Detta omnågot är väl en säkerhetsfråga. Utspionering av underrättelsetjänst, särskilti detta fall, är t. o. m. en mycket allvarlig säkerhetsfråga. Jag tvekar icke att säga att de skador som anställts varitbetydande. Det har kostat pengar att reparera dem, och de är ännu icke heltreparerade. Det kommer att dröja ytterligare innan man uppnår sammaresultat på detta område som . När frågan togs upp i tillfrågadesbl. a. statsministern varför det icke gjordes någon anmälan till statssekreterareni statsrådsberedningen, till justitieministern etc. Han sade att han inteansett saken vara så farlig. Det enda han kunde tänka sig var att det helaskulle resultera i ett tryckfrihetsåtal. Jag tycker att det är en mycketlättsinnig syn på dessa saker. Utspionering av en hemlig underrättelsetjänstkan väl knappast redan på ett tidigt stadium förutsättas endast resultera i etttryckfrihetsåtal. Jag skulle vilja sluta, herr talman, med två frågor tillherr i : Anser att utspionering av IB äratt betrakta som en säkerhetsfråga? Om svaret är ja, borde då inte derekommendationer som lämnades av den parlamentariska nämnden i Wennerströmaffären,där själv ingick, ha följts i det här ärendet? () kort genmäle; Jag har två kommentarer till vad KU:sordförande sade. Den första är denna: När nu det skriftliga materialet frånregeringens allmänna överläggningar - av typ'en brev, dagböcker, promemoriorosv. -relativt sett blir mindre vanligt, eftersom överläggningarna mer och mersker i form av samtal, så talar det väl för att det finns behov av enviss formalisering av handläggningen. Det kan möjligen vara av värde när detgäller att utkräva ett politiskt ansvar. Men detta är nu inte någon särskiltviktig punkt. Granskningav statsrådens ämbetsutövning tn. Granskning av statsrådens ämbetsutövning m. m. Den s. k. IB-affären Den andra kommentaren gäller en punkt som jag däremot trorär väldigt viktig. i TroUhättan försökte göra gällande att detfanns en skillnad mellan vår syn på en kodifiering av mänskligarättigheter i grundlagen och vår syn på behandlingen av IB-fallet. Han menadeatt reservanterna är hårdare i IB-frågan än i grundlagsfrågan. Det trorjag var en rätt avslöjande saltomortal. Vad tryckfrihetsförordningen syftar till ärjust attgarantera rättssäkerheten. Det är ju för att skydda yttrandefriheten ochåsiktsfriheten som man i en särskild grundlag, nämUgentryckfrihetsförordningen, har fört in speciella regler för domstolsprövning avvad någon har sagt eller skrivit. Det är därför som det finns en särskildtryckfrihetsprocess, och det är därför som man i det här fallet borde ha haften tryckfrihetsprocess och inte en brottmålsprocess. Detta, herr talman, är förvisso konsekvent hävdat av densom menar att det är väsentligt att slå vakt om den enskilda människansrättssäkerhet och skydda tryck- och yttrandefriheten. Därför är just dennapunkt betydelsefuU när det gäller kritiken av regeringen. Det är ju föryttrandefrihetens skull, för att trygga rättssäkerheten för de journalister somhär handlade, som regeringen borde ha sett till, att det blev entryckfrihetsprocess och icke en brottmålsprocess. Detta är helt konsekvent, omman vill slå vakt om rättssäkerheten. () kort genmäle; Utskottets ordförande återkom till frågan omavvägningen mellan justitieministern och justitiekanslern när det gälleråtalsåtgärder i tryckfrihetsfrågor. är ju i sig intressant,men jag tror att situationen behöver klarläggas ännu mera. Jag citerade förut vad skrev 1967.Om nu justitiekanslern är regeringens ombudsman, är det väl självklart att enanmälan direkt från justitieministern blir bedömd på ett annat sätt än enanmälan från enskild person. skrev den gången och det ställdesig bakom - att det i frågor av politisk betydelse är justitieministernsom bör ta initiativet och göra en anmälan. Andra frågor kan naturligtvis tasupp direkt genom justitiekanslerns agerande. Detta är ett viktigt inslag i diskussionen. Jag tror attdet för framtiden är ytterst viktigt att vi fasthåller vid uppfattningen attjustitieministern är den högste övervakaren av grundlagen i detta avseende ochskall utöva sitt ämbete i enlighet därmed. En annan fråga som har kommit in idiskussionen är om det kunde anses vara skäligt med ett åtal . Enligtmitt sätt att se utvecklingen var det inte mycket som skilde i fråga omunderlag mellan och , då denna anmälan om prövning av åtalkom. Jag tror att det är viktigt att ha detta med i bilden. Visserligen komBratts bok ut osv., men av redovisningen för ärendet har det framgått att ocksåvad som förekom i nr 9 av FiB/Kulturfront var avgörande. HerrJOHANSSON i (s) kort genmäle; Det är självfallet inte möjligt attbesvara allt vad de föregåendetalarna tagit upp. Till en del får jag hänvisa till det anförande som herrSvensson i kommer att hålla något . Låt mig börja med inlägg. Inte ett ögonblickförnekar jag och andras rätt att kritisera vare sigförsvarsutskottet eller försvarsministern. Men vad jag reagerade mot - och vadjag fortfarande reagerar mot - är uppfattning att försvarsutskottetinte gjorde' en objektiv bedömning utan hade ett bestämt syfte redan frånbörjan. När det gäller försvarsministerns ansvar vill jag heltkort säga att inte kunnat visa att försvarsministern har initieratnågon av alla de saker som här tar upp. har inte enskunnat ge belägg för att detta har hänt. Det finns alltså ingen grund för den anklagelsesom riktar mot försvarsministern. När jag talade om formaUsm, så var det självfallet frågaom den ordning som i ville genomföra. Även med risk för attherr blir litet förargad på mig måste jag säga att det är sällan jag harmött så mycket efterklokhet som i hans två inlägg här. De reser ett monumentöver den efterklokhet som så ofta kommer fram. utgår ifrån attregeringen ja, kanske t. o. m. - kände till detsom vet . Men jag reagerar också mot att man i dylika frågor skullege statssekreteraren i statsrådsberedningen en sådan ställning som här sägs.Han har viktiga uppgifter att fullgöra, men det bör ändå vara statsministernsom avgör vilka typer av ärenden som statssekreteraren skall handlägga - detbör inte avgöra en gång för alla. Jag har svårt att se det som annatän formalism när det sägs att man inte skall ha ett direkt samtal medstatsministern utan att man skall ha samtalet med statssekreteraren, som skallvidarebefordra ärendet till statsministern. Här har försvarsministern gåttdirekt till statsministern, och det hoppas jag att även den nuvarandeförsvarsministern gör i sådana frågor. Låt mig sedan säga något om tryckfrihetsfrågorna. Det äralldeles riktigt ett värn för fri- och rättigheterna att vi har entryckfrihetsförordning. Det har jag åberopat , och medtillfredsställelse konstaterar jag att och jag är helt överens påden punkten.