prot · FX0916 · 1974-12-31 00:00:00 — Ett mindre sektoriserat samhälle,där gränserna mellan arbete och lek mer och mer suddades ut, där barnen kundevara med och se vuxna lösa de problem som hänger ihop med producerandet av devaror vi behöver och inte som skulle hänvisas tiU en låtsasvärld med någraenstaka vuxna med exklusiv uppgift att se tiU barn. Ett samhälle med enmänsklig teknik, där vår tekniska uppfinningsförmåga i rikt mått utnyttjadesför att skapa maskiner som kunde underlätta ett effektivt arbete för demänniskor som skulle arbeta med dem, för att ge dessa människor störrearbetsglädje, frihet och mer tid för gemenskap. Jag tycker inte det verkaratt bli ett skrämmande samhälle. Däremot skräms jag av tanken att fortsätta med"våldsamhället" på samma sätt som . Inte nog med att vi i det långaloppet förstör förutsättningarna för livets existens på jorden genom vårframfart och skapar svåra lidanden för andra kulturers folk. Vi bhr aUtledsnare när vi håller på med det. Stress, alienation och sviktande fysisk ochpsykisk hälsa borde varna oss. Större och större koncentration av makt ochbebyggelse. En teknik som arbetar fram stora, tunga, snabba, dyra maskineroch metoder som är förödande för naturen och där människan bhr ett alltonödigare bihang, alltmer främmande för basen för sitt Uvsuppehälle, hänvisadtill att i allt större utsträckning ägna sig åt att bli vårdad eller åt atttjäna sitt uppehälle på att vårda andra. Ett krampaktigt fasthåUande vidstrukturer och utvecklingsvägar som visat sig vara oförnuftiga. Vi behöver en ny sorts strukturrationalisering, därstrukturerna i näringsliv och samhälle görs rationella, dvs. förnuftiga,utifrån en större del av verkligheten än den del vi nu räknar med.Strukturförändringar brukar vi inte tveka inför ingen vill ju att allt skallförbli som . har dessa förändringar mest drabbat arbetare,småföretagare och famUjejordbrukare. Tvekar vi därför att de förnuftigareförändringarna nu skulle drabba nya kategorier av människor, sådana som vantsig vid att ha makt? Är det därför som en del skräms av denna nya sortsstrukturrationalisering, detta nya sätt att leva? i (m): Naturam expellas furca, tamen usque recurret.Jag saknar uppriktigt min gamle gode vän och trätobroder ; hanhade kunnat översätta det här åt mig. får jag gör det i hans ställe någotfritt; Det tjänar ingenting tiU att herr talmannen och kammaren försöker sparkaut mig från denna församling, jag kommer tiUbaka tiU ladan ändå. Men om jag skall tolka ' ord något allvarligaremåste jag beklaga att biologiundervisningen på oUka håll har satts på undantag.Det hamnar sig när teknokrater för att inte säga teknopater okunniga omlivets lagar släpps lösa. Naturen slår förr eller senare tiUbaka, och den slårhårt. har den kris som vi just har hamnat i på energiförsörjningens områdehuvudsakligen politiska grunder. Det dröjer inte länge förrän den kommertillbaka, och då kommer den på biologiska grunder. Själva ransoneringsåtgärderna skall jag inte närmare gå inpå, men med utgångspunkt i egna erfarenheter från slutet av ,då jag själv arbetade inom bränslekommissionen, kan jag absolut inte riktanågon kritik mot handelsministern för de vidtagna åtgärderna. Om de tiUäventyrs skulle ha varit för stränga, så inte har de skadat oss något nämnvärt.Det skulle ha sett annorlunda ut om de varit för milda. Problemen är emellertid oändligt mycket svårare ände närmast idylliska förhållanden som rådde 1945, då hela samhället varinställt på krishushållning. Det tycks ha varit stört omöjligt attfä något klart grepp om hur mycket flytande bränsle vi egentligen hade ilandet. 1 vissa avseenden, t. ex. beträffande gasol, tycks lagerföringen havarit närmast katastrofalt dålig. Jag vill inte vara efterklok utan barauttrycka den förhoppningen att vad som skett måtte bli oss en läxa. Tydligenbehöver vi utöka våra lagringsutrymmen, och tydligen bör vi i samarbete medoljeimportörerna försöka få något slags bättre lagerbokföring eller hur det nuskall utformas. Det är inte så förfärligt långt kvar till den tidpunkt dåväridens oljetillgångar definitivt är uttömda. Jag fruktar att de yngre ikammaren kommer att fä uppleva den tid då vi inte kan få olja ens för pengar.Till dess måstevi ha löst vårt energiförsörjningsproblem, och under aUa omständigheter måstevi nog lägga om vår livsföring ganska ordentligt, något som väl inte alltidbehöver vara av ondo. Gissningsvis skulle jag vilja säga att de knappaoljetiUgångar som vi kommer att få måste förbehållas de storakraftverken och fjärrvärmeverken och möjligen några större industrier, underdet att småförbrukarna får söka sin energi från andra källor. Anledningen tiUatt jag tror att oljan måste förbehållas storförbrukarna är att man där kanföreskriva avsvavlingsanordningar vid eldningskällan åtgärder som är så dyraatt man inte kan begära att småförbrukarna skall klara dem. Skadorna avsvavelsyrenedfallet börjar redan nu bli kännbara på sina håll, och om några årkommer de att bli verkligt aUvarliga. Men förr eUer senare är det slut med oljan förstorförbrukarna också, och försörjningen med energi får vi försöka klara påannat sätt. Såvitt jag kan förstå måste den stora kvantiteten energi komma frånkärnkraften. Gäller det själva kraftalstringen är väl problemen där redanlösta, och>våra säkerhetskrav är långt rigorösare än de är i något annatland. Men gäller det avfallshanteringen går åsikterna isär. Från kraftverkenssida menar man att allt är bra, på andra håU är man inte lika övertygad. Jag tror på kärnkraften, och jag är personligen övertygadom att man inom har löst problemet med avfallshanteringen också.Men debatten har inte övertygat mig osakkunnige om att problemet är löst i dag.När vår energiförsörjning har diskuterats har det ofta sagts att vårvälfärdsutveckling kräver kärnkraftverk. Vi kan helt enkelt inte klara oss utandem, alldeles oavsett vad följderna av dem kan bli från säkerhetssynpunkt. Jagtycker det är ett ohyggligt cyniskt resonemang. Det går för resten igen i helavårt hanterande av våra icke-förnybara naturresurser. Produktionsökning,stegring av levnadsstandarden till varje pris vad rör det oss om vi görjorden obeboUg för våra barnbarn och deras efterkommande, bara vi kanexploatera naturen sä att vi får det bra! Kalla det för vad som helst, menkalla det inte för en ansvarskännande politik! har plötsligt energikrisen väckt våra styrande på allanivåer, och vi må hoppas att den kommer att väcka oss alla. Det vore frestandeatt under den där ohyggligt förargliga rubriken - Vad var det jag sa! citeraotaliga yttranden från eUer varför inte mina egnaanföranden vid tidigare sessioner i , där huvudtemat varit: Vi ställerstörre ekonomiska krav på våra naturresurser än dessa biologiskt förmåruppfylla! Men jag skaU avstå därifrån. Vi är nog trots allt allesammans ganskaöverens om att det är bra att krisen kommit som en påminnelse, och vi får välhoppas att regeringen kommer att prioritera åtgärder på detta område, kanskefrämst forskning i energifrågorna. Framtiden är oviss, men tänk vad den ändåmåste vara stimulerande för unga forskare! Måtte de bara som ledstjärna försitt arbete ha vad i går vidrörde, nämligen att det ilevnadsstandarden ingår så många ohka ting, inte nödvändigtvis bara färg-TV ochsådant materia-Ustiskt. Däri ingår inte minst möjligheter till rekreation i ennågorlunda oförstörd natur. I det avseendet är vi i vårt land än så längeovanligt lyckligt lottade. Men våra vildmarker, våra outbyggda vattendrag ochvåra havsstränder de mest eftertraktade av våra rekreationsmål naggas hårt i kanterna. Det ärinte bara för oss som de skall räcka, utan i den internationeUa solidaritetensnamn också för de utlänningar som i aUt större omfattning söker sig hit. Därförblir man onekligen något orolig när regeringen skräckslagen inför energikrisenredan tycks vara beredd att springa ifrån beslut att lämna kvar fyraälvar outbyggda. Det krafttillskott som en utbyggnad av dessa älvar skuUe lämnaär så obetydligt i förhållande tiU vad vi får av stora värmekraftverk, att viinte totalt får tappa huvudet. berörde dessa saker i går, då han för övrigtpassade på att beta av hela det fält som jag hade tänkt att beta på . Jagfår nu nöja mig med att instämma med honom i hans mUjöavsnitt med ettundantag. Han menade att det inte var så farUgt att jämka på den lägstatappningsnivån i våra vattenmagasin. Jag tror tvärtom att det är ohyggUgtfarUgt. Magasinen bhr nämligen inte alltid återfyUda, aUra minst i den periodav låg nederbörd som vi nu är inne i. Jag vUl rekommendera - jag gördet trots att han inte är närvarande i kammaren att bege sig till den förhonom knappast helt okända sjön i , så får han uppleva ett verkUgtskräckexempel på hur det går när man tappar under den nivå som man en gångtänkt sig. Miljövårdens uppgift är, såsom aUdeles sades, att förkommande generationer skapa och garantera en UvsvänUg miljö statsverkspropositionenhar alldeles rätt i dessa ord. Det har sagts att våra torvmossar skulle kunna lämna ettbra ersättningsbränsle. Det är delvis riktigt. Det är emellertid bara en del avtorven som lämpar sig för bränsle. Tillsammans med olja lär den emellertid haett ganska stort värde på något sätt som jag inte kan förklara - jag kan dethelt enkelt inte även om jag har läst om det. Vi måste emellertid ha klart föross att torven också hör till de icke förnybara tillgångar. När torven är bortaär den borta, och vi har fått en del nackdelar i stället. En torvmosse ärnämligen konstruerad ungefär som en tvättsvamp. Den suger år sig all nederbördsom kommer i form av regn, snö och snösmältning. Den släpper sedan ut vattnet ilagom portioner, antingen i form av grundvatten till den omgivande marken ellerockså genom avdunstningen, så att det blir en behaglig fuktighets-halt iluften. Vattnet rinner också ut i bäckar och åar, som på det sättet får ennågorlunda jämn vattenföring. Exploaterar vi torvmossen, har vi tagit bort defuktighetsbevarande egenskaperna. Bhr det en häftig snösmältning eller ettordentligt regn, sväller dikena upp, och det blir våldsammavattenvariationer. Framför allt på ostkusten har man fått uppleva detta, därman har gått Utet för hårt fram med dikningarna i . , somklarades av , talade mycket om dessa saker. Stor försiktighet måstemed andra ord iakttas innan vi ger oss på våra torvmossar. Vår energiförsörjning är inte bara en kemisk fråga utanockså en biologisk. Vi får helt enkelt inte i panikens tecken så här 5 minuteri 12 innan kärnkraftens och andra energiproblem kanske är lösta göra oss av medvärden som aldrig någonsin går att återställa. Är det så fullkomUgt otänkbart att vi till förmån för våra efterkommande avstår från att exploateraallt som över huvud taget går att exploatera och att vi nöjer oss med enlångsammare stegring i levnadsstandarden? Energiförsörjning och miljövård måste gå hand i hand. Idetta sammanhang må det vara tiUåtet att uttala en förvåning över hurlättvindigt hushållningen med våra icke förnybara naturtillgångar behandlas icivUdepartementets i övrigt förträffliga rapport om hushållning med mark ochvatten. Fem sidor var allt vad man kostade på sig i den frågan i ett 524 sidortjockt betänkande. För övrigt handlar det bara om exploatering för oUka ändamål- här inte alls sagt i negativ bemärkelse. Det är exploatering för inte minstfritidsändamål, rekreation som vi också skuUe kunna kalla energiförsörjning ien annan form. bestrids väl inte landskapsbildens betydelse förrekreationen av någon. Strandlagen var väl det första steg som togs för attbevara från den friluftstörstande allmänhetens synpunkt värdefulla rekreationslandskap.Efter många steg har turen kommit till det sydsvenska bokskogslandskapet.Tyvärr är bokskogen - utom just nu inte lönsam. Den är direktförlustbringande. Den är vacker att se på, men som kanske en del av bröderna iden här församlingen vet är alla skönheter dyra i drift. I det fallet är bokskogeninget undantag. Röjnings- och gallringsvirke, borstved och drittelstav och aUtvad det nu en gång var har fallit bort som inkomstkälla och bara till en litendel ersatts av massaveds-sortimentet. Kvar blir nästan bara timmer och faner.Man måste förstå den skogsägare som offrar en så pass osäkert avkastande grödasom bokskogen till förmån för den säkrare granen. I jordbruket kan vi inte aUtid bara ha den högstavkastande grödan. Vi får i t. ex. mina trakter finna oss i att ha både havre -den sämst avkastande - och sockerbetor, som ju är den högst avkastande grödan.Direkta förlustgrödor kan man däremot knappast ha. Men i skogen vUl mantydligen enUgt ett lagförslag från , som är utepå remiss, ålägga skogsägarna att hålla förlustgrödor. Jag upprepar att bokentyvärr är en sådan olönsam gröda. Men boken är ändå ett omistligt inslag i densydsvenska landskapsbilden. Jag delar helt farhågor för attden skall försvinna och verkets åsikter om nödvändigheten av lagstiftning. föreslår att ingen ersättning skall utgå för förlusten. Dettaanser jag vara galet. Är det i det allmännas intresse att bevara ett inslag ilandskapsbilden, skall det allmänna inte utan vidare vräka över kostnaderna fördetta på dem som har skogen, utan då skaU det allmänna självt ta kostnadernafördel hela. ligger bokskogsutredningen i departementet.Den var i flera avseenden överambitiös, men den utgjorde i alla fall ett bättreförslag att klara bokskogens framtid än en tvångslag. Jag förstår inte varföringenting händer med denna utredning. Man tycks helt ha glömt bort den.Bokskogsutredningen gällde för övrigt bokbestånd av bok. I dagfick jag med posten ett brev från min länsstyrelse i . Man talar om utsträckt bokawerkningsförbudet till bestånd bok av helastamantalet. För min personliga del spelar det ingen roU, eftersom jag är somman säger - litet tokig. Det är ingen nyhet för dem som känner mig. Jag hargärna bok i mina skogar men jag kan inte ha enbart bok. Boken kan leva kvarhos mig ganska lugnt,dock på en begränsad areal. Jag börjar misstänka att när man nu utvidgarbokskogsavverknings-förbudet till bestånd bok av stamantalet, ärdet ett utslag av den tidigare här i debatten nämnda lusten från regeringenssida att Lidboma att lägga sig i allt som man inte behöver lägga sig i, någotslags smygsocialisering. säger att orsakentill att man inte vUl betala någon ersättning till bokskogsägarna helt enkeltär att de har ärvt sin bokskog. Då är det anser man inte mer än rätt att deskickar den vidare utan ersättning. Men det resonemanget skulle vi kunna föra vidare.Vi har ärvt och Ritsem i vår generation. Hur har det gått? Jag tror nogvi bör akta oss för att föra den tankegången vidare. Problemet med bokskogen finns för de mindre markägarna, desom kanske bara har bok i sin skog och som plötsligt står utan den skogen, intefår använda den. ett hopp mot norr, där man i vårt lands mestbesökta fjällområde, nationalpark, avser att bygga en väg. Jag skallinte diskutera behovet av vägen , men stakningen är typisk förvägverkets likgiltighet inför allt som har med miljö och naturvård att göra.Den stakningen slår sönder något av det värdefullaste som finns i helanationalparken. En annan sträckning, tätt intill järnvägen, vore väl urexteriör synpunkt acceptabel. Om den blir dyrare, hävdar jag att vi bör ta dekostnaderna. Man borde ha kommit med ett alternativ, men det har man integjort, man har bara riktat in sig på det som är bekvämast. Vad blir det kvar avnationalparken efter alla bensinångor och ölburkar? Då lär den inte varaanvändbar som referensområde mera. har vi handskats så med vår arma natur, att det intelängre får vara självklart att vi väljer den ur dagens ekonomiska synpunktbilligaste lösningen. Stopp för utbyggnad av orörda älvar, stopp förexploatering av våra torvmossar, stopp för kärnkraftverk. Ökade krav påelkraft, stigande produktion, höjd levnadsstandard! Hur går det ihop? Svaret är enkelt: Det går inte allsihop. Om vi har någon känsla av ansvar inför kommande generationer, måste vidämpa vår utveckling, inte låta den gå vidare förrän forskningen visat hurriskerna för miljön skall undvikas. Denna sak måste ut av oss politiker gemensamt. Var och en av oss förstår hur det skulle gå om jaggick ut för mitt parti i en valkampanj och sade; Rösta på mig, sä skall visänka levnadsstandarden för er och stoppa utvecklingen! Var och en förstår att det vore politiskt självmord. Vimåste träffas över partigiänserna, och vi måste göra klart för oss hur långt ochhur fort utvecklingen kan gå med hänsyn till efterkommande generationer. Det ärvi alla som i sista hand bär ansvaret om ingenting sker. Sker ingenting drabbarkatastrofen obönhörligt våra efterkommande och domen drabbar oss. Kan dagens energikris föra oss samman tvärs överpartigränserna till våra efterkommandes bästa, då har den varit enbart av godo.Det glädjande med den energidebatt vi har haft här har varit att jag tyckt migfinna den gemenskapen tvärs över gränserna, från kommunisterna och tillmoderaterna. i (s); Efter föregående talares många stoppteckenskall jag drista mig till att plädera för grönt ljust i ett avseende. Låt migförst liksom många tidigare talare påpeka att den här debatten om energikrisenhar haft vissa fördelar med sig. Vi har tvingats att tänka om i vissa avseendenoch det har säkert varit tUl nytta för oss och för samhället och förutvecklingen i fortsättningen. Många har under energikrisens dagar framträtt med godaråd. De har inte saknats i den här debatten heUer. Vi måste tänka om, har mansagt. Vi får lov att ändra livsstil. Vi måste övergå till det energisnålasamhället det har blivit ett lösenord. Ett annat nyckelord har blivit taletom "alternativa energikällor". Vad gäller talet om det energisnåla samhället så vill jaggärna instämma. Visst kan vi spara på energi på många olika sätt utan att detegentligen behöver vara till men för oss. Svalare bostäder, mindre bilåkande,mera motion blir friska människor bara friskare av. Återvinning av avfaU är enannan metod att spara på råvara och energi som vi så effektivt som möjligtmåste begagna oss av. Hur mycket som kan åstadkommas genom dessa och andrabesparingsåtgärder är det väl ingen som kan ge något exakt mått på. Jag troremellertid att det finns skäl att varna för alltför optimistiska bedömningar.Om vi nu har kunnat spara 15 på elkonsumtionen, delvis tack vareen ovanligt mild januarimånad, så säger det inte så mycket om de fortsattamöjligheterna till besparingar. En rimlig bedömning är väl att besparingsåtgärdernakan leda till en något långsammare ökningstakt i fråga om energiförbrukning. Jag vill därför kortfattat peka på sambandet mellanenergikonsumtion och sysselsättning. Om vi skall kunna hålla en högsysselsättningsnivå så krävs i det industrialiserade samhälle vi lyckligtvislever i också en hög energiförbrukning. Den som måhända drömmer sig tillbakatiU det samhälle där redskapen hette hacka och spade, yxa och svans kan kansketro sig finna arbete åt alla utan en hög elkonsumtion. Men då har man naturligtvislämnat kontakten med dagens verklighet. En ökad energiproduktion är en av förutsättningarna föratt öka sysselsättningsgraden i industrin. Tillgången till billig energi är avavgörande betydelse för våra möjligheter att effektivt konkurrera med andraindustrinationer. Klarar vi inte den konkurrensen, då vet vi att många av dereformer som vi genomfört i välståndssamhället är i fara. Vi måste nyttja alternativa energikällor. Det är det andralösenordet i debatten. Alternativ - tiU vad? Ja, i första hand alternativ tilloljan, där vi ju nu upplever bristen som mest kännbar. I jakten på alternativaenergikällor har man pekat på torv, sopor, skogsavfaU, vindkraft och mycketannat. Jag skall ägna resten av mitt anförande åt en koncentreradargumentering för ett vidare utnyttjande av den elenergikälla som vi med storframgång och kunnighet har använt oss av i detta land under många decennier,nämUgen vattenkraften. Jag vUl redan här säga att jag inte menar att det utgörnågon lösning på problemen eUer på lång sikt, men vi är i den situationenatt vi får vidta alla erforderliga åtgärder för att öka energitillgången och dåmåste vi också försöka att i första hand nyttja de metoder som är bUligast ochdriftsäkrast. Jag avser sedan att ytterligare precisera mig i dennaargumentation genom att än en gång från denna talarstol anföra skäl för enomprövning av beslutet att låta vatten rinna outnyttjat frånkällan tiU ca 1 mU från kusten. Det är nämUgen så, att när vattenkommit så långt, men först dä, leds det genom stora turbineroch medverkar tiU en nödvändig elproduktion. Men därmed är också sagt attVindelälven inte är så orörd som vissa opinionsgrupper velat göra gällande. Min plädering för fortsatt utbyggnad av vattenkraftenutgår ifrån följande kända och enkla fakta. Vattenkraftenär en inhemsk energikälla. Det innebär klara fördelar ur beredskapssynpunkt.Vårt beroende av importerade, ibland mycket priskänsliga produkter, minskargenom utnyttjande av vattenkraften. Det medför i sin tur att i den mån vårindustri kan nyttja inhemsk billig elkraft så ökar dess konkurrensförmåga. Vattenkraftenär den energiutvinning som, i jämförelse med framför allt kärnkraft ocholjekraft, är den mest miljövänliga. Vi har långa, och jag skulle vilja sägaallt bättre, erfarenheter av vattenkraftutbyggnader. Vattenkraften är en ren och tyst cirkulationsprocess.Naturen har ordnat det så val att när vattnet runnit från fjällens sluttningarden långa vägen ut till havet så lyfts det upp igen för att med oförminskadkraft göra samma tur om och om igen. Även om det finns hundratals turbiner iälvfåran så förändrar det inte vattnet i något avseende. Jag hävdar att ocksåur miljösynpunkt är det motiverat att gå vidare i fråga omvattenkraftutbyggnad. Vi behöver den energi som våra älvar kan ge oss.Egentligen är det htet egendomUgt att behöva säga detta . Men man kan fortfarande höra argumentet att vattenkraften är så marginell att den kan vi bortse ifrån. Det argumentet har framförts också . När vi vet, att var och en av de återstående fyra Norrlandsälvarna kan ge en elkraftsproduktion motsvarande ca I miljon ton olja per är, då är det svårt att förstå hur man kan vilja bortse ifrån denna energiproduktion. Jag skall sedan övergå till att säga några ord om denmångomtalade . I den debatt som med så stor hetta fördes inför riksdagensställningstagande 1967 och regeringens beslut stod två huvudargument motvarandra. De som arbetade för en utbyggnad av menade att dennaborde ske främst av hänsyn till det stora behov av sysselsättningstillfällen iNorr- och inland som då förelåg. Emot utbyggnad talade främsthänsynen till miljövårdsintressena. I den, , förda debatten omVindelälvens utbyggnad ansågs rätt allmänt att en utbyggnad inte var motiveradutifrån behovet av energiproduktion. nåden somtämligen komplikationsfri. Eftersom närmast obegränsade mängder energi inomnågra år skulle kunna utvinnas genom utbyggnad av kärnkraftverk så betraktadesen fortsatt utbyggnad av vattenkraften av många som en klar feUnvestering. Under den relativt korta tid som gått sedanställningstagandena i Vindelälvsfrågan gjordes har flera faktorer i debatten omen utbyggnad väsentligt förändrats. framstår behovet av inhemska, bUligaenergikällor som ytterst påträngande. De ekonomiska kalkyler som VattenfaUupprättade vid sin projektering av Vindelälvsutbyggnaden pekade på en knappvinstmarginal. I dagens läge med enorm ökning av oljepriserna torde enutbyggnad av vara synnerligen lönsam. Kärnkraftutbyggnaden, som sedan ansågslösa alla energiförsörjningsproblem, möter nu starkt motstånd från opinionersom anser den ytterst miljöfarUg. De opinionerna finns ju också ganska rikligtföreträdda här i kammaren. I diskussionen 1967 ansågs det att kärnkraftenskulle lösa alla problem. Den beryktade s. k. Uppsalagruppen anförde i enskrivelse till Konungen att om den planerade satsningen på atomenerginskulle visa sig vara otillräcklig "kan man dock med lätthet ökainvesteringarna och få ut maximal ".