prot · FX0917 · 1974-12-31 00:00:00 — Vi kanerbjuda god miljö och bra service, och vi bör ges en rejäl chans att fuUföljariksdagens målsättning angående befolkningstal och befolkningsramar i Värmlandslän. FrökenPEHRSSON (c): Jag vill ta upp två frågor. Den förstagäller statens industriverk, som inrättades . Verketsstöd- och serviceuppgifter är främst inriktade på de mindre och medelstoraföretagen. Som regionala repUpunkter för verket fungerar företagarföreningarna.Dessa föreslås i statsverkspropositionen få ökade resurser. Det förslagethälsas med tillfredsställelse det är ytterligt angeläget med en förstärkningav företagarföreningarna. I enlighet med statsmakternas beslut skall , , integreras med industriverket den 1 juli1974 som en ökad regionaUsering av SIFU;s verksamhet skall ske. Denärmare formerna för denna integration och regionaUsering har utretts av ensärskUd organisationskommitté, som nyUgen lämnat sitt betänkande. Förslag ifrågan kommer att föreläggas vårriksdagen. I anledning av denna skrivning i statsverkspropositionenföreslår riksdagsmännen från södra valkretsen inom i motioner attindustriverket skaU förläggas tUl . I motionerna pekas på att harett ensidigt näringsliv och tillhör de orter som är i störst behov avregionalpoUtiska insatser. För bygdens vidareutveckUng behövs en breddning avsysselsättningstUlfällena. Boråsregionen har, som jag nämnde, en relativtensidig industrisammansättning med låg sysselsättning inom servicesektorn. har tidigare beslutat att förlägga SIFU tiUBorås. Också detta talar för att hela industriverket förläggs tiU samma ort.Borås har goda kommunikationer, och kommunikationerna bUr ännu bättre framövernär flygplats och byggts ut. I motionerna pekar vi vidare på attsysselsättningsmöjligheterna för Boråsregionen har minskat avsevärt de senasteåren. Jag vUl också nämna att i den senaste arbetsmarknadsrapporten sägs attÄlvsborgs län är ett av de två län som inte kunde visa på fler lediga obesattaplatser än . Det behövs alltså en snabb, aktivinsats för att förbättra förhållandena i regionen. Den i dominerande TEKO-industrin har pressats hårt ikonkurrensen från länder som har billigare arbetskraft och billigare råvaror.Ändå har vi skickliga företagare, produktutvecklare och marknadsförare som välhävdat i vårt land. Trots detta är det ytterst angeläget attBorås tiUförs nya sysselsättningstUlfällen, och förläggningen av helaindustriverket till skuUe betyda mycket för regionens vidareutveckUng. Jag vill också kort beröra en annan fråga som jag finnerangelägen och som egentligen hör till en grupp som behandlats tidigare underden allmänpoUtiska debatten. Jag börjar med ett citat; "SocialpoUtiken har till uppgift att tUlförsäkramedborgarna social trygghet och omvårdnad med aUt vad detta innesluter avomfattande åtgärder inom samhälle och arbetsliv. Den är ett av de viktigasteinstrumenten i en trygghetsskapande poUtik." Vad jag här citerat är hämtat ur statsverkspropositionen,bUaga 7, och det låter ju bra. Det inger säkert många människor förhoppningarom ökad trygghet. Men låt mig påminna om att vi i vårt samhälle har mångamänniskor som inte känner den trygghet som statsrådet skriver om ipropositionen. Vi har många låginkomsttagare samt kort- och deltidsanställdasom anser att deras behov av trygghet inte tiUgodoses på det områdeinom socialpolitiken som tiUäggspensioneringen utgör. Med irritation ochbesvikelse noterar de att arbetsgivare betalar in avgifter utan att deanställda kan tiUgodogöra sig förmåner inom tilläggspensioneringen. De har förlåga inkomster. En konsekvens av de nuvarande finansieringsreglerna är attbetydande avgifter erläggs av arbetsgivare för korttids- och deltidsanstäUda,utan att dessa erhåller pensionsrätt eller så stor pension som avgifternaskulle motivera. Detta är i och för sig inte ett problem bara för låginkomsttagare,men då många korttids- och deltidsanställda har förhållandevis små inkomster ärdet ofta just de som drabbas av de negativa verkningarna av det nuvarandesystemet. Det är svårt att med detta finansieringssystem åstadkommaabsolut överensstämmelse mellan inbetalda avgifter och tillgodoförda pensionspoäng.Men enligt min mening bör det vara möjligt att inom ramen för det nuvarandesystemet vidta sådana ändringar att de otillfredsställande verkningar somuppstår med nuvarande regler för korttids- och deltidsanställda undanröjs. Jag menar alltså att det behöver göras en översyn. Centernhar också föreslagit en utredning och en översyn av de här frågorna,men motionerna har alltid bUvit avslagna. har LO aktualiserat dedeltidsanstäUdas problem, och det kanske kan medföra att regeringen ser påsaken något annorlunda framöver. Det finns många människor som av ohka anledningar inte kaneUer inte vUl arbeta på heltid. Vi har 3,9 miljoner förvärvsarbetande. Avdem är 1,7 mUjoner deltidsarbetande. En stor del av dessa hör med säkerhet tillde grupper som kräver en översyn av bestämmelserna inom tilläggspensioneringen,och jag förväntar att vår centermotion kommer att bifallas av . HerrSVENSSON i (s); Jag skall bara göra ett par mera principieUabemärk-ningar i några frågor som jag finner viktiga i årets remissdebatt och iårets budgetarbete. Den första gäUer vårt u-landssamarbete. I det komplexetfinns många delfrågor, som jag naturligtvis inte skall ta upp här, frågor somrör hur detta arbete skall bedrivas, t. ex. om det skall ske direkt mellanSverige och andra stater eUer via FN-familjen det är en stor och viktig fråga, om biståndet skall vara bundet eller obundet, om familjeplaneringens roll,om ländervalet och inte minst hur handelsrelationerna ser ut. Men de frågornafår som sagt anstå. Det finns anledning och tiUfälle att återkomma tiU demsenare. Det jag vUl beröra är storleken av vårt bistånd, det s. k.enprocentsmålet. Det har sagts i debatten att själva målfixeringen ärfelaktig. Vi gör inte sådana bedömningar i andra fall. Då mäter vi behovet ochrättar våra insatser därefter och efter hur mycket pengar vi har att sättatill. Det resonemanget är självfallet riktigt även i det här fallet. Men manglömmer en mycket väsentlig sak: Om vi skulle gå över till denna måttstock, såskulle det inte räcka med I procent av den s. k. bruttonationalprodukten.Behoven det var ju de som skulle vara utgångspunkten är så stora att vi i såfaU självklart finge inrikta oss på betydligt högre belopp. När enprocentsmålet en gång faststäUdes, var det för attvi ville besluta oss för att sätta undan en bestämd andel av våra tillgångaroch även av vår tUlväxt. Vi som var med och drev fram det beslutet gjorde det imedvetande om att de inhemska problemen annars mycket lätt skulle ta över i denbedömning som görs . Vårt u-landsbistånd saknar nämUgen en komponentsom finns i så gott som alla andra frågor som vi poUtiker behandlar.Folkpensionärer och barnfamiljer, för att bara ta två stora grupper i vårtsamhälle, kan göra sina röster hörda; de har sin rösträtt och de har sinvalsedel. Men vad har de fattiga människorna i att sätta till, vadhar de för röst, vad har de för valsedel i den rika världen? De ärberoende av vår instäUning, av vår poUtiska moral, utlämnade som de tycks varapå nåd och onåd. I den situationen är enprocentsmålet ingenting som manskaU vifta bort; det är värdefuUt att ha. Det är därför viktigt att vi som viUföra dessa människors talan är mycket bestämda på den här punkten. Regeringen förhåller sig i denna fråga avvaktande istatsverkspropositionen. Men regeringen lovar, som alla vet, att återkommaunder våren, dvs. Man talar om att återkomma närdet gäller hur enprocentsmålet skaU uppnås. Man för bort diskussionen om närdet skall ske. Det betyder såvitt jag förstår att regeringen håller fast vidsitt löfte. Man har inte tagit upp någon diskussion på den punkten; man harbara velat avvakta den senaste tidens utveckUng. Jag beklagar den diskussion som har uppstått ommålfixeringen. Viktigare är naturligtvis att diskutera innehållet, men jag personUgenoch de som delar de uppfattningar jag för tiU torgs känner oss ganska oskyldigatill denna debatt. Det är inte vi som står för att löftet skaU uppfyllas somhar dragit i gång den här debatten, utan det är de som har sått tvivel imänniskornas hjärtan om att det kanske inte går. Löften är tiU för att hållas, inte minst i poUtiken, ochjag menar att det skaU mycket starka skäl tUl om vi skaU ändra på det som vi engång har sagt i så många sammanhang. Det får, herr talman, inte bU på detsättet att vi, när det blåser litet snålt kring våra egna knutar, viker oss fördet trycket. TiU slut vill jag bara säga några ord om enhelt annan sak av betydUgt lägre dignitet. Trots att stat-kyrka-frågan detsäger jag med beklagande - havererade, står ändå kravet på likvärdig behandlingav trossamfunden i vårt land kvar, så långt man nu kan klara den saken med ettbevarat samband mellan staten och . Så länge den grundfrågankvarstår och inte är löst finns naturligtvis de grundläggande skiljaktigheternadär. Men en del ting kan lösas, exempelvis ekumeniska frågorsåsom den andliga vården vid försvaret och vid ohka institutioner, bl. Jag hoppas att vi skall kunna lösa frågan om nattvardsgemenskapen,så att man inte behöver ha skilda nattvarder när präster och pastorer ursvenska kyrkan och andra trossamfund viU vara med och delanattvarden. Jag hoppas att man skall kunna lösa den frågan inom de allranärmaste åren. Den hör nämUgen ihop med kyrkomötet, och vi kommer inte förbidet. Också behandUngen från samhällets sida i ekonomiskt hänseendebör vara hkvärdig. Det anslag på som beslöts 1971 och sominnevarande budgetår höjts till föreslås nu av regeringenökas till för nästa budgetår. Därtill kommer ett anslag tillinvandrarverket på för organisationer och trossamfund som harmånga invandrare bland sina medlemmar. Jag anser självfaUet att dessa summor kunde ha varitstörre, men jag Ser det så att vi befinner oss i en trappa i detta avseende ochatt anslagen kommer att öka ytterligare . Jag har velatsäga att det är min förmodan, eftersom det inte är utsagt i propositionen. Jaghar gärna velat ha detta sagt för del just i dennaremissdebatt. HerrEKINGE (fp): Pressen har riktatuppmärksamheten på det förhållandet att en ung prästman avsatts från sin tjänstdärför att han, som han säger, genom studier av och av densvenska kyrkans traditioner blivit befäst i den baptistiska uppfattningen avdopet. Detta resulterade i att han lät döpa sig ibaptistkyrkan i av därvarande baptistpastor. Trots att han förklaratatt han gärna viU stå kvar som präst i och det vUl han därföratt han anser att tiden nu borde vara inne att låta människor även inom handla efter egna, ohka övertygelser vad gäller dopet, både i fråga omsig själva och sin förkunnelse har han inte fått göra det, utan han haravskedats från sin tjänst. står han där: arbetslös, gift och med två barn,utan försörjningsmöjlighet inom det yrke han utbUdat sig för. Jag skuUe, herr talman, givetvis inte ta upp denna frågahär i , om det inte vore på det sättet att det som skett, det harskett i kraft av en kyrkolag nämUgen lag om tillägg till kyrkolagen Som föreskriver, att där någon som innehar prästerlig befattning inom eller eljest i allmän tjänst överger kyrkans lära, är han pliktig attavgå ur sin befattning. Jag ber er, ärade uthålliga kammarledamöter, observeraatt det aUtså inte bara gäller präster i , utan ocksåprästerUg befattning i allmän tjänst, och för denna lag är det alltså vi här iriksdagen som är ansvariga. Om det vore på det sättet att voreett fritt trossamfund, vore det en helt annan sak. Då hade givetvis kyrkan,såväl som andra trossamfund och andra organisationer, suverän rätt att ordnasina egna förhållanden i fråga om kvalifikationskrav för både medlemskap ochanställning. Men är det inte så. Vi har i stäUet ett statskyrkosystem,reglerat i lag, och den unge prästmannen är ett offer för detta system och ettoffer för den bristande religionsfrihet vi därigenom alltfort har i vårt land. Historien är fuU av kättardomar. Alltsedanden första kättardödsdomen föU i år 385 har statskyrkosystemet förtmänniskor antingen i döden eller i landförvisning eller kastat dem i fängelseeller avsatt dem från deras tjänster och därför att de begått det brottet att de kommit fram tiU en ny, samvetsbestämd övertygelsei frågan om dopet. Denna dopuppfattning har statskyrkosystemet icke tolereratunder aUa de århundraden som gått sedan man övergav lära och i ställetbörjade praktisera dop av små barn. Och man gör det inte heUer . Det är,herr talman, en skamfläck på hela vårt samhällssystem att vi i vår författningaUtjämt lagfäster en sådan begränsning av reUgionsfriheten! Jag tycker detborde kännas angeläget att ur vår lagstiftning rensa bort sådant. - för att nu ta ett Utet språng fram ihistorien -brändes professorn på bål i , därför att hankommit tUl samma övertygelse om vuxendopets överensstämmelse med läraoch låtit döpa sig. Också den dödsdomen föU i kraft av dåvarandestatskyrkosystem. Nedanför bålet stod hans hustru och ropade: , vartrogen intiU döden! Det fältropet, mina vänner, har hörts också i vårt land.1850 landsförvistes sjömannen från , därför att han kommittill samma samvetsbestämda övertygelse och därför att han både låtit döpa sigsjälv och än värre låtit döpa fem andra personer i vårt land. Detta skeddeför i kraft av den kyrkolag som vi alltjämt har. eUer för att vara exakt - avsattes komministern iSödertälje och Tveta församhng därför att han kommit tUl samma klarhet om detkristna dopet och låtit vuxendöpa sig. Hans samvete tvingade honom att förkunnadenna sin övertygelse. Svenska , som är ett av de friatrossamfunden i vårt land, deltar helt naturligt i det ganska omfattandeekumeniska arbetet. Dess pastorer predikar nu och då i svenska kyrkansgudstjänster. Det går för sig, men när en av samfundets pastorer döper en avkyrkans präster, då får denne prästman avsked från sitt ämbete. Lagen är sådanoch möjlighet att ändra den har bara riksdag. har vi i vårt land goda relationer meUan staten ochde fria trossamfunden, och det är i och för sig ganska självklart. Staten harockså som i före mig erinrade om sedan några årtUlbaka givit de fria trossamfunden ett icke oväsentligt stöd. Jag viU meddetta gärna slå fast att ett fortsatt och som också sade möjligen även ökat stöd till de fria trossamfunden från statens sida får dockinte leda till att man anser sig böra öka sin makt och sitt inflytande över defria trossamfundens verksamhet. Ett väsentligt samhällsstöd måste vara paratmed en fullständig frihet för trossamfunden i fråga om rätten att självabestämma över sina egna angelägenheter. Det måste vara grunden för denreligions- och trosfrihet som dagens och inte minst morgondagens människorfordrar. I sin utmärkta och klargörande artikel i tidskriften förra statsrådet bl. a. att en förskjutning har ägt rum.Från att kyrkan har haft makt över samhället, har samhället stegvisåtertagit makten över sig självt. Denna maktförskjutning är särskilt märkbar pådet kommunala området. Samhällets pohtiska makt över kyrkan genom sitt grepp omde kyrkokommunala församUngarna, dvs. kyrkofullmäktige och kyrkoråden, har förstärktden konservativa inställningen till statskyrkofrågan. Med rättakritiserar och utnyttjande avkyrka-stat-frågan vid val. Hon påstår i sin tidningsartikel att detlåg något av skrämselpropaganda i dessa båda partiers sätt att behandla frågan.Personligen beklagar jag djupt den snäva behandling frågan fick i den aUmännadebatten genom de "utspel" dessa partier gjorde på ett tidigtstadium. Det skadade, anser jag, denna riktiga och angelägna sak. , herr talman, är jag naturligtvis angelägenframhåUa att jag delar den uppfattning som kommit till uttryck från såvälfolkpartiet som socialdemokraterna, nämligen att en ändring av sambandetstatkyrka bara kan beslutas av en stor och bred majoritet. En lösning somtrumfas igenom med några få rösters övervikt är en omöjlighet. Jag vUl slutligen gärna stämma in i yttrandedå hon säger: "När remissvaren publiceras skall det framgå attvi befinner oss i en i längden ohåUbar situation. Verk, länsstyrelser,kommuner, organisationer, frikyrkor, invandrare, ungdomsgrupper både inompartierna och trossamfunden är i stor utsträckning redo för en genomgripandeförändring, en 'konstruktiv kyrkoreform' även om de, som rimligt är, föreslåren del ändringar i våra förslag." Jag hoppas att det inte skall dröja aUtför länge innan vinår fram till den hela och fuUa religionsfriheten och att Finn ,komministern i , skall bli det sista offret för det svenskastatskyrkosystemet. FruDAHL(s); Statsminister inledde sitt anförande iremissdebatten med att påminna om den utomordentligt aUvarliga situation somnu, efter , råder i och om den långa väg somåterstår innan freden och oberoendet har vunnits åt folk. Alla vet attdet år som har gått har inneburit systematiska kränkningar av alla bestämmelseri från Saigonregeringens sida och med aktivt stöd av denamerikanska regeringen. Man har brutit mot bestämmelserna om vapenvila, ombUdandet av det nationella rådet, om genomförande av fria demokratiska val, omrespekt för de demokratiska rättigheterna, om frigivande av de politiskafångarna och om rätt för flyktingarna att återvända hem. Människorna i drabbas nu liksom tidigare av svåra lidandentiU följd av det krig som ännu inte är slut. I PRR-områdena bombas byar, skoloroch sjukhus , och i Saigonjuntans områden förföljs människor med enterror och ett förtryck som är fruktansvärt ja, t. o. m värre ännågonsin. Man genomför t. ex. offentliga avrättningar med giljotin för attskrämma människorna tUl underkastelse. Där råder svält och inflation. Allt detta fortgår nästan obemärkt i skymundan av andrahändelser, som om världen tycks ha glömt eUer som om världen trodde attdet nu råder fred i . De tolv signatärmakterna vid Pariskonferensernahar t. ex inte ingripit mot de här kränkningarna av . De har inteens reagerat på de framställningar som har gjorts från och PRR omingripanden mot kränkningarna. Det har varit svårt att intressera massmedia ochallmänna opinionen för Vietnamfrågan. Det var den stigande oron över den här utveckUngen somgjorde att Svenska kommittén för sände en delegation tillIndokina. Den besökte , PRR-territoriet i och denbefriade zonen i . Vi har med oss hem tre bestående intryck: Den förstörelse som kriget och särskilt de amerikanskabomb ningarna har åstadkommit är långt värre än vad någon kan tänka sig. Och den är desto mer fruktansvärd som den alldeles otvetydigt är avsiktlig. Den styrka,effektivitet och kärleksfuUhet i samhällsbyggandet som människorna i Vietnamvisar är gripande och djupt imponerande. Den aUvarligasituation som råder fordrar av oss att vi gör vad vi kan för att förhindraen ny katastrof. Att som vi gjorde flyga över , först från tiUHanoi och sedan söderut från till sydligaste provins, är atti detalj studera miljö- och folkmordskrigets teknik. Från luften kunde vitydligt se mönstret för bombningarna, för det mot ett land,ett folk, en kultur, en utarbetad jordbruksteknik och enmödosamt uppbyggd industri. I ödebygderna var det långt mellan bombkratrarna. Itättbefolkade områden fanns bombkratrarna tätt, tätt intill varandra,koncentrerade tiU byarna och risfälten, tiU bevattningsanläggningarna ochvaUarna. Stad efter stad var utraderad. Det blev allt värre ju längre söderutman kom. Vi såg också från marken förödelsen i , Haiphong ochThan Hoa. Överallt utbombade bostadskvarter, skolor och sjukhus. , och bostadsområdet , som var de värstdrabbade områdena i , var också de tätast befolkade stadsdelarna ochkvarteren i den gamla staden. I Haiphong var hamnen och många industrier, 60procent av alla bostäder, hälften av sjukvårdsresurserna och tre fjärdedelar avskolorna förstörda. Städerna Than Hoa och Vinh var totalt utraderade liksommånga andra. När vi landade i , huvudstaden i längst ned i söder i , reste vi genom en sådan totaltutbombad stad. Sedan fortsatte vi i fem kilometers fart längs den sönderbombadehuvudväg 1 som går ned mot 17 breddgraden och in i . I , den sydligaste i , fanns bara två byar av 240 sominte hade blivit totalt utraderade. Där har människor bott i tunnlarunderjorden, och gravfälten breder ut sig på båda sidor om vägen. Man kan se desmå jordkullarna, samlade gruppvis med två tre större kullar och fem sex mindreså att man förstår att här ligger hela famUjer begravda. Vi trodde att här i Quang i Nordvietnamhade vi sett det värsta en människa kan se. Men det blev värre iPRR-territoriet i , Quang i , som vi besökte,kontrolleras nu till av PRR och till av Saigonregeringen.Den var tidigare beväxt med tropisk urskog. Jorden är bördig. Där fanns ris,grönsaker, maniok, sötpotatis, fruktträd, stora odlingar av kaffe, te, kryddoroch gummi. Havet gav rikUgt med fisk. Det var en tusenårig kulturbygd - därfanns hamnar, vägar och vattenled. Men Quang var också en av deprovinser som var starkast befäst av . Där fanns 80 000amerikanska soldater - en på tre invånare.Alla byar var taggtrådsomhägnade, om inte människorna hade blivittvångsförflyttade tUl koncentrationsläger. Den s. k. amerikanska tiden i betydde omätUga lidanden och socialt, kulturellt och ekonomisktförfaU. Det fick vi många bevis på. befriades Quang Tri av FNL. Då var de flesta städerna och byarna ännu inte förstörda.Men 1972 började bomba provinsen med B 52-plan, och så höUman på tiU dess att undertecknades. Marken skälvde under bomberna,kunde vi läsa i våra tidningar. Enbart över staden , som inte ärstörre än en medelstor svensk stad, fälldes bomber som i sprängkraft motsvararsju Hiroshimabomber. Den värsta förstörelsen åstadkoms dagarna kringParisavtalets undertecknande. Staden bombades sönder och samman den 26januari, byn , som vi besökte, och hamnstadenCua Viet , dvs. dagen efter undertecknande. fanns inte en stad kvar. Av de 800 byarnavar det bara sex som undgått total förstöring. Skogen var utraderad, Ukaså allaplanteringar och odlingar. Bevattningsanläggningarna var förstörda och boskapenvar dödad. När människorna återvände tiU byarna fanns där ofta inte ens bambuoch hushållsknivar så att man kunde tiUverka ätpinnar. ser landskapet ut som ett öde land. Det är ett landskaputan träd och utan hus - förutom de provisoriska bostäder som man nu har byggt.Det är ett landskap täckt av ogräs och låga buskar. Klimatet är försämrat pågrund av att skogen är försvunnen, och jorderosionen ökar. Hela marken är fyUdav skrot och odetonerade bomber och minor. Men mitt i denna förfärliga förödelse håller man nu på attbygga upp ett fungerande samhälle igen. Då måste man börja med att röja varjekvadratmeter jord från skrot, minor och bomber. Det är ett tungt och Uvsfarligtarbete. Många hundra människor har dödats eller skadats under det arbetet. Vikom i kontakt med barn som hade träffats av bomber när de arbetade på risfälteneUer när de var ute och lekte. Men ändå har man gripit sig an med arbetet, ochman har uträttat storverk. finns det bostäder, nu har man odlat upp 17 000hektar land, och man höU nu på att plantera den andra risskörden. fungerarskolorna 40 000 barn går i skola. fungerar sjukvården i varje by aUaförlossningar t. ex. äger rum under medicinsk kontroU. Det här är ett underverk, och vi som såg det är djuptimponerade av dessa människors insatser, Uka imponerade som vi är av detuppbyggnadsarbete som vi också såg i . Vi frågade oss varifrånmänniskorna tar styrkan att efter så många års Udanden börja om på nytt utanatt ens veta om inte det de nu gör kommer att bombas sönder igen. DagUgen också under vårt besök framfördes hot om nya bombningar, även frånamerikansk sida. Chefsläkaren på gav oss ett svar på fråganom hur människorna orkar: Vi bygger allt på att människorna är beredda attuppoffra sig själva och på människornas kärlek och omtanke om varandra. Ettannat svar är naturligtvis också att människorna får sin kraft i förvissningenom att de kämpar för en rättvis sak och att de vet att alternativet är ett Uvi svält och ofrihet, där människovärdetkränks och där den nationella kulturen och det bästa av deras socialatraditioner förkvävs. Det är det Uv som deras landsmän i de områden som ThieukontroUerar lever.