prot · FX0914 · 1974-12-31 00:00:00 — Sådanaskatteökningar som gör det svårt för den enskUda människan att klara sinekonomi framtvingar, som vi ser, ett ständigt behov av ökade bidrag från detoffentliga bidrag för att motverka de dåliga verkningarna av skattesystemet.En sådan beroendeställning för människorna bidrar inte till ett väl fungerandesamhälle. talar ofta om solidaritet, och solidaritet ärett fint ord. Det är någonting som ett samhälle inte fungerar utan. Men justdärför får man inte överanstränga denna solidaritet i den politik som förs. Dåminskar den sammanhållande kraft som bär upp samhället. Det är just attöveranstränga solidariteten om man har ett skattesystem som gör attlöneökningar för den enskilde ändå innebär försämringar. Det är också ofrånkomUgen så att utbyggnaden av vissadelar av den offentliga sektorn innebär ökad byråkrati. Vi har för närvarandeett mycket bra exempel på att det inte är så lätt att få det att fungera så väl som mantror att det skall göra när "samhället" bestämmer. Jag tänker påbensinransoneringen. Jag förfaller inte till att vara efterklok utan ärmedveten om den osäkerhet i försörjningsläget som fanns när man hade att fattabeslut om en eventuell ransonering. När jag nu kritiserar bensinransoneringengör jag det för att man skall dra lärdom av erfarenheterna. Bensinransoneringen var dyr att administrera, och ändå knappast inneburit någon verklig besparing av bensin. Den har lett tilluppenbara orättvisor och felaktigt använda resurser. Den är inget dåligtexempel på hur detaljstyrning, när samhäUet skaU bestämma, lätt leder tUlvirrvarr. Vi talar ofta och med rätta om anställningstrygghet. Men hur uppleverde 2 000 människor, som inte längre har jobb att "prassla" med olikablanketter och ransoneringskort, den statliga anstäUningstrygg-heten? I ettutomordentligt skärpt försörjningsläge finns det motiv för ransoneringar, menom socialdemokraterna vore mer medvetna om svårigheten att verkhgen få eneffekt av sådana ingrepp, då tror jag att man blev mer återhållsam medregleringar. Ett annat exempel på centralstyrning, att samhäUet skallbestämma, har vi på bostadssidan. Stat och kommun bestämmer allting i fråga ombostadspolitiken. Hur har det gått där? Resultatet av regeringensregleringspolitik har blivit höga hyror, tomma lägenheter, otrivsammabostadsmiljöer, en lång rad av kommunala konkursfärdiga bostadsbolag som sitteri skattebetalarnas knän och dessutom hög arbetslöshet bland byggnadsarbetarna.Vad som behövs för att få rätsida på bostadsmarknaden är att man skapar enbättre och mera jämUk konkurrens meUan de olika företag - statliga, kommunalaoch enskUda - som är verksamma där. Man bör också bygga som folk vUl bo, bl. Man bör låta enskilda människor mot säkerhet i inteckning få lånadirekt i AP-fonden för att skaffa sig småhus. Man har anledning att fråga sigvarför det skall vara en sådan förvirring just på bostads- och byggnadssidan.Varför skaU det vara så märkvärdigt och komplicerat att bygga ett hus när detuppenbarligen är så enkelt och går så effektivt att tillverka en bil? Jag ärmedveten om att det finns olikheter mellan de här tvä grenarna av vår ekonomi,men olikheterna är inte så stora att de kan förklara att det på det ena området bostadsområdet skall vara ett fruktansvärt trassel och föreligga behov avatt stoppa in ett nytt statsråd i tron att han skall kunna reda ut det hela,när man på bilsidan inte aUs behöver göra det. Jag är säker på att hade vi haftmotsvarande reglering när det gäller bilproduktionen, så hade vi haft ettbUdepartement. Socialdemokraterna talar oftaom planering. Man säger attsamhäUet måste planera alltmera och ingripa på allt flera ställen, och herrPalme sade i sitt anförande att det här fordras en planmässighushållning. Han sade detta mot bakgrund av energikrisen. Han meddelade ocksåatt staten som ett led i detta bestämt sig för att gå in med ett raffinaderi.Det låter ju fint, men svenska folket måste vara medvetet om att det i flera årlegat ansökningar inne från ohka företag att få bygga raffinaderier. Denplanmässigt hushållande regeringen, som vUl berömma sig av att ta ettinitiativ, har hittUls utmärkts endast av att den förhalat besluten när detgäller utbyggnaden av dessa raffinaderier. Ett inslag i den hushållning och planering som man talarom borde väl vara att regeringen först och främst planerade det somoundvikligen är regeringens centrala uppgift att planera, nämligen att läggafram en finansplan. Hur skall enskUda människor kunna planera och överblickasin belägenhet, när regeringen inte kan ge några signaler om sina avsikter? kunna göra upp rimUga planer, om det inte är så att regeringenkan tala om vUken ekonomisk politik som skaU föras? Och borde det inte vara så,herr talman, att regeringen planerade sitt eget arbete på ett sådant sätt attriksdagen kunde fungera? kommer finansutskottets arbete att väsentligtförsvåras och försenas på grund av regeringens improviserande.Statssekreteraren i besökte finansutskottet för en veckasedan. Jag vågar avslöja, eftersom finansutskottets ordförande redan sagt dettai en tidning, att statssekreteraren på en direkt fråga huruvida regeringenavser att lägga fram något förslag till konjunkturstimulerande åtgärdersvarade, att han inte kunde säga vare sig det ena eller det andra. Det är dåligplanering, herr talman! Det förefaller som om regeringen skrivit ihop dessaförslag . Den socialdemokratiska riksdagsgruppen tycks inte ha varitinformerad om regeringens förslag. blev jag uppringd avstatsrådsberedningen. Det meddelades att man vUle bryta upp den debattordninghär i kammaren som var överenskommen. Detta är inte planering, herr talman! , liksom tidigare, lägger regeringen framsent ihopplockade, viktiga ekonomisk-politiska förslag i stenciler. Vi håller,herr talman, på att få en "stencilregering". Jag har här den stencUsom tydligen skaU bli föredragen i konselj och som läst uri dag. Det här är den stencU ett pressmeddelande som man levererade hösten1971 under starkt tryck av att oppositionen tagit initiativ och föreslagit hurden ekonomiska politiken borde utformas. Och det här är den stencU somregeringen i stor hast lade fram . Detta är icke planering. Det skulle vara betydligt merförtroendeingivande när socialdemokraterna med i spetsen talar ombehovet av en mer planmässig hushållning om man kunde planera det somoundvikligen en regering måste kunna planera, nämligen den centrala ekonomiskapolitiken och regeringens och eget arbete. Det ekonomiska läget är utomordentligt besvärligt. Att detfordras åtgärder har stått klart för oppositionen. Vi har redovisat våraförslag. Grundpelaren i dessa är kravet på en allmän skattesänkning, genom ensänkning av endera inkomstskatterna eller momsen. En sänkning av momsen skulleha den fördelen att prishöjningarna motverkades. Dagen efter beskedet omde våldsamma höjningarna av bensin- och oljepriserna framstår detta krav somangelägnare . För att hjälpa människorna i glesbygden, vilka ärosedvanligt beroende av bil, bör man göra som vi moderater har motionerat om,nämligen sänka bensinskatten i norr. Vi får senare tillfälle att återkomma till de olikaregeringsförslagen. Jag kan dock redan nu säga att de motionsförslag somcenterpartiet och har lagt fram och som regeringen nu kopierat om viss uppjusteringav barnbidrag och pensioner, bl. a. för att de inte skaU urholkas av den snabbainflationen, har mycket som talar för sig. Kvar står dock att generellaåtgärder behövs i form av en skattesänkning, t. ex. en sänkning av momsen.Regeringens förslag att ta bort byggmomsen och öka livsmedelssubventionernalöser uppgifterna sämre än man skulle göra genom en allm.än momssänkning. De tider vi har angivit för våra anförandenblir svåra att hålla på grund av att regeringen gör olika ingrepp i vårarbetssituation. Det är besvärligt att få tiden att räcka tUl för dekommentarer som man vill göra. Ändå måste de göras. Jag tror att det verkligen är anledning att varna för densocialdemokratiska regeringens uppfattning att aUt blir bättre med centralabeslut. Lusten att dirigera leder till en beroendeställning, som allt fagerttal om medbestämmande inte kan förta. Man talar om medbestämmande, men när alltfler myndigheter skall ingripa blir detta tal om medbestämmande mer tal änverklighet. Att politUcer håller rådslag, pratar med gräsrötter och lyssnar pårörelsen ger magert utbyte för den enskilda människan, när hon märker att hon ide ting som direkt rör henne själv inte är betrodd av överheten. 1 moderata samlingspartiets politik ingår att fästa ettstort avseende vid den enskilda människans ansvar. Att ha och ta ansvar ärmedbestämmande. Medbestämmande utan ansvar kan inte finnas. Detta ärutgångspunkten för vårt betraktelsesätt i olika frågor. Mot den bakgrunden gör vi t. ex. gällande att detvångsvisa kommunsammanläggningarna utgör en nationalolycka, att de skyhögaskatterna urholkar den enskilda människans situation, att man skall ha ettenskilt näringsliv i stället för alltmera socialisering, att man skall hamöjlighet att skaffa sig ett eget hem och att utbUdningen skaU vara av en sådankvahtet att man har bästa möjligheterna att ta ansvar. I i årskriver en socialdemokratisk kommunalpolitiker, , att vi måste haen utbyggnad av vårdsamhället, och det instämmer jag i. Men han knyter tUldetta vissa tankar om att det inte kan vara vilken utbyggnad som helst. Jaginstämmer i hans kloka ord; "Jag tror att en av de största riskerna vi möter medvårdsamhällets utbyggnad är att människornas personliga ansvar för devårdbehövande försvagas. 'Jag har gjort mitt när jag betalat min skatt, sen fårsamhället ta hand om problemen' kan bli ett allt vanligare tankesätt. Såfungerar det redan i stor utsträckning när det gäller många eftersatta grupper:handikappade, utvecklingsstörda, kriminella, psykiskt sjuka, långtidssjuka,etc. Vad dessa grupper behöver är inte främst mer pengar. De behöver ettpersonligt engagemang." säger också: "På samma sätt finns detrisk för att utbyggnaden av samhällets barntillsyn och fritidsaktiviteter förbarn och ungdom kan leda till att föräldrarnas ansvar för sina barnförsvagas." För att den enskilda människan skall kunna ta sitt ansvaroch mötas av andras engagemang ser vi inom moderata samlingspartiet familjensroll som central. Den famUjefientliga politik som faktiskt har bedrivits serjag som beklaglig. Jag skaU ta upp en sida av den politiken. Antalet äktenskap i har gått ned mycket dramatisktsedan 1965. Giftermålsfrekvensen har minskat med . AnledningentUl detta fenomen kan man ha olika uppfattningar om. Jag har den uppfattningenatt den väsentligen är att söka i den ekonomiska diskriminering som äktenskapetär utsatt för i skatte- och sociallagarna. Andra personer har lagt fram andraförklaringar, men jag tror inte att dessa är speciellt tungt vägande, av denenkla anledningen att någon motsvarande nedgång i antalet äktenskap inte finnsi något annat land i världen. Om man sammanbor utan att vara gift innebär detta att manställer sig utanför de rättsregler som är utformade till skydd för parterna isamlevnaden. Otaliga tragedier har uppstått tUl följd av att människor står utanfördessa rättsregler. Den enda motåtgärd som regeringen vidtagit är att manförsökt att utsträcka de rättsregler som gäller för gifta tiU att gäUa ogiftasammanboende. För att försöka minska den ekonomiska diskriminering som gifta ärutsatta för har man också i viss utsträckning vidgat de regler som gällerförgifta i skatte- och sociallagarna att gälla även ogifta sammanboende. Härmed kan man ju tycka att problemen är ur världen, menså är det inte alls utan kanske tvärtom. För det första tycks socialdemokraternamed sin äktenskapsfientliga politUc ha underminerat den samlevnadsform som största stabUiteten. För det andra måste man för att kunna kontrollera omogifta i själva verket är sammanboende och skall behandlas som gifta ha enomfattande kontrollapparat. I stäUet för att människorna öppet och frivUligtsjälva säger att de vUl stäUa sig innanför de olika rättsregler som måstefinnas till skydd för samlevnaden, är det samhället som skall peka ut med någonsorts kontroll och kikande i nyckelhål vem som skaU betraktas som gift ellerinte i olika avseenden. Jag vUl göra gällande, herr talman, att på detta sättär den socialdemokratiska regeringen i färd med att utveckla en verkligofrihet, där det är myndigheter och inte man själv som skall avgöra enscivilstånd. Det är inget dåligt exempel på hur socialdemokratisk politik, ävendär den kan vara vackert tänkt, dock leder tUl en allvarlig ofrihet. I detta anförande instämde (). Herr förste vice talmannen tillkännagav att anslag utfärdats om sammanträdets fortsättande . Fru tredjevice talmannen (); Tillåt mig att tUl en början säga att viriksdagsledamöter befinner oss i en något egendomlig situation. Vi har enremissdebatt, och den har ju fått sitt namn av att Kungl. Maj;ts proposition omstatsverkets tillstånd och behov skall remitteras och i samband därmedkritiseras och nagelfaras. Men en väsentlig del av den propositionen är ju detkonjunkturpaket som vi har fått kännedom om. Det är klart att vi harmöjlighet var och en av oss att skaffa oss kännedom om det genom avskrifterfrån våra partiledare, men det är ju inte riktigt så det skall gå till. Vill vieljest ha något av skrift på bordet närdiskussioner skaU äga rum, får vi ta med kväUstidningarna in i kammaren. Det ärsåvitt jag förstår det enda material som finns tUl förfogande. Det är väl, herrtalman, inte riktigt så som vi bör arbeta här i kammaren. I varie avtalsrörelse har självfaUetfrågetecknen varit många om vad utvecklingen skulle komma attrubba i avtalets innehåU. har den här frågan blivit särskiltviktig. Man har lärt sig att det kan vara en mycket stor skUlnad mellannominella löneökningar och reeUa inkomstförbättringar. Den som får det bättrefår det ibland sämre. Det är en awita ordning, och det är obegripligt att interegeringen för länge sedan aktivt har tagit itu med den frågan utan i StäUetlänge t. o. m. förnekat hela det problemets existens. Det är ju inte bara enfråga om hårda marginalskatter och om hårdare skatter på den del avlöneökningen som bara är kompensation för prisstegringar. Lika mycket beror påden bristfälliga samordningen mellan olika bidragssystem. Om man har denfilosofin att på snart sagt varje område ökad inkomst skaU medföra minskadförmån då blir det lätt oväntade effekter när man får se helhetsbilden. ex. vill göra en utjämning mellan dem som har barn och dem som inte harbarn, måste det ske på alla inkomstnivåer, och det går inte att varenda gångdessutom göra en inkomstutjämning. Varför skulle den för resten gå längre justför dem som har barn? Ingen skall tro att resultatet inte påverkararbetsviljan. Det måste helt enkelt löna sig för människor att arbeta om detskaU upplevas som tUlräckligt intressant. Somliga kallar det egoism. Jag skullehellre vUja säga att det är den stimulans som människor behöver, så sommänniskor är funtade. Vad som också är viktigt är att människor just när deblir stimulerade av sitt arbete och resultatet av det får en positiv syn påsina förpliktelser mot sämre lottade medmänniskor och också blir villiga attavstå något för att hjälpa dem som har det svårt både i vårt land och i andraländer. Rätten att se om sitt eget hus blir alltså ofta en förutsättning för ensocial medkänsla och en aktiv solidaritet. Men skall vi klara reformarbetet,skall vi klara det enprocentsmål för som redan uttalat sigför, då måste det i alla fall bli högre skatter, säger en del. Det är enpessimistisk syn. Skulle vi alltså tro att det är slut på framåtskridandet ivårt land? Skulle de stillastående åren följas av rader med stUlastående år?Skulle miljökostnader som vi måste räkna med i produktionen bryta helatillväxtutvecklingen? Skulle ha tömt sina resurser och aldrig mer mäktagöra nya landvinningar med teknikens hjälp? Jag tror inte en sådan pessimism ärbefogad. Skaparglädjen och nyföretagarandan är inte slut i , Men de kanbli. Små företag är inga opersonliga robotar som tål vad som helst. Hur kan devåga planera, om regeringen inte håUer sina löften? Då blir underlaget förframtiden bräckligt. De orkar inte heller vad som helst. Den ena löneskattenefter den andra kommer då att rubba kalkylerna. Och sådana höjningar har juskett under en svår arbetslöshet. Om ändå produktionen skulle belastas, voredet säkerligen riktigare att genom beskattningen stimulera t. ex.miljöinvesteringar eller premiera snålhet med energi. Att lägga mer skatt påsysselsättningen just när otUlräcklig sysselsättning är vårt värsta gisselmåste vara det galnaste man kan hitta på. Några nya pålagor på företagen blir det inte, sedan får detill vänster om oss säga vad de vUl det sade skatteutskottets ordförandeendast innan regeringen gav order om att höja arbetsgivaravgiften.Jag undrar om skatteutredningens ordförande har en friare stäUning. Får han leva upp tUl sitt löfte att inte höja arbetsgivaravgiften sedan fårregeringen säga vad den vUl! Två synpunkter till om skatter. Sent omsider harregeringen verkligen fått htet tåga i sig när det gäller att komma åt denavancerade skatteflykten och skattefusket. Där finns ännu mycket att göra. Mendet är viktigt att det inte blir något av att sUa mygg och svälja kameler.Alltför ofta känner sig vanliga skattebetalare rent av förföljda av en njuggoch snål inställning till deras enkla små avdrag. De ger ofta upp i trötthetenstecken inte därför att avdraget är självklart riktigt och befogat enligtderas mening men därför att de inte orkar eUer har tid och råd att spilla meramöda på de detaljerna. Det är också viktigt att det man får in genomskattekontroU kan leda tUl lättnader i skatten. Kamp mot skatteflyktmåste betyda möjligheter tUl sänkt skattetryck för de lojala skattebetalarna. Just nu är det populärt att ropa pä förstatligande avoljebolagen. Det vore en säker väg att göra handeln beroende av destorpolitiska förvecklingarna. Men kontrollen och insynen i multijättarnabehöver verkligen ökas. Regeringens svårigheter att kartläggaoljesituationen bekräftar detta. Att multinationella företag här i Sverigeskall kunna helt komma undan beskattning är dessutom självklartotillfredsstäUande. Här måste regeringen nationellt och internationelltmobilisera en helt annan aktivitet än hittUls. Väntade vinster hos oljebolagengenom oljeprisökningar nu bekräftar också nödvändigheten i detta krav. Inteens en utredning har vi inom landet som kartlägger detta problem, trots attriksdagen har beslutat om att begära just detta. Respekten för den enskilde är det något att tala om? Detär väl inget att föra process om. Där är ju alla överens. Ja, är vi det? Hurmånga gånger har det inte i använts som sakskäl i debatten att detoch det problemet inte är så viktigt att lösa. Det rör bara några tusen ellerbara några hundra eller bara några stycken eller det rör bara en enda människa.Är ett sådant synsätt bevis på att man har respekt för den enskilda människanoch hennes situation? Blir hennes problem mindre därför att hon inte har såmånga medsystrar att dela sina bekymmer med? Kanske det för henne i ställetkänns bara större och tyngre då? Det kan inte få vara mängden som konstituerarrätten. Man måste väl inte vara stor för att få del av rättvisan? Den s. k. lille enkle mannen, den fattige, den ensamme,har haft svårt att hävda sin rätt. Och vi skall inte inbilla ossatt allt har blivit bra . Trots aUt tal om jämlikhet finns det väldigarester kvar av olika behandling av människor. Och tänker jag inte framförallt på människan mätt i kronor utan på människans värde och värdighet. Omvärldsvana attityder och dyrbara vanor duperar i affärer och på restaurangervisar det bara det kapitalistiska systemets avigsidor, tycker en del. Men ärdet bättre hos myndigheter och centralbyråkrater? Överhetssamhället, somstatsministern talade om här, är inte slut. finns bramycket av överhet kvar även . Hur många enskilda värnpliktiga har intemåst kämpa för sin sak, när de har fått framtiden förstörd av obotliga skador?Vad garanterar, säger man, att en ensam värnpliktig talar sant när det gälleratt bevisa vad som hänt? Men makthavare kan kräva att bU trodda på sitt ord. skrev i sagans form en bokom individens konfrontation med staten, och han menade då stat, kommun, bolag,organisationer. Enligt Gehlin förvandlas individen därför att staten ärointresserad av honom som människa; han är ett faU och därmed ett objekt förprinciper. Djupare sett beskriver den boken hur de personer som handlar åstatens vägnar har förstenats, förlorat sina ögon eller, mera patetiskt, sitthjärta. Gehlin är ingen författare vUken som helst. Som domare bör han kunnaskildra en ensam människas kamp för sin rätt. De förstenade utan ögon ochhjärta finns säkert i domstolar, men också i banker och försäkringskassor, påsjukhus och ålderdomshem, i överstyrelser och taxeringsnämnder - och varförinte i ? GehUn säger så träffande: "Liksom man ej gärna seratt enbenta personer tär alkohol eller enarmade kurtiserar flickor, lika litetgillar man att stumma eller på andra sätt tUl sina uttrycksmedel begränsadepersoner anlägger process. Det är svårt att definiera men det finns något svagtäckligt i alla dessa situationer." Tänk, så lätt olika människor fårrättigheter av olika grad! Den som är verbalt fint utrustad får gärna tala. Densom stammar fram vad han vUl ha sagt blir ofta avbruten redan innan han hunnitfå fram det han ville säga. Men kanske det var verkligt viktigt att lyssna justtill honom. Om någon vädjar för en grupp om frihet frånparkeringsböter, så kan det kanske vara bra. Men hur går det då för den fattigastatspensionären som ingen vädjar för? Eller änkan utan ATP, som inte tillhörnågon organisation? Eller den ensamstående som blir sist i de flesta köer?Skall de alltid betala sin bot? Respekten för den enskilde hör inte samman medgrupptUlhörigheten utan med människans egen värdighet. Den har inte sittursprung i organisationstUlhörighet eller samhällsposition. Den lever sitt egetliv och får sin näring i tron pä det medmänskliga likaberättigandet. talade om det glömda . Jagskulle vilja tala om det tysta . Det fattiga som varit så tystatt finansministern trots ett imponerande utredningsmaterialt. o. m. förnekade dess existens. De gamlas där tystnaden är så djupatt inte ens ett rop om hjälp inför döden når fram de är ensamma ända in idöden. De ensamma, som får stå tillbaka i köerna. Billösa människor där tågeninte stannar och bussarna nästan aldrig går. Människor som med rätta är skrämdaav att en enda person med ett enda hål i ett kortregister kan göra ettvärdeomdöme som sedan blir en evig följeslagare för en människa i framtidadatabehandlingar. De tysta väntande på poliklinikerna. De som inte har mod attopponera när sjukorganisationen sätter fastställda regler om tystnadsplikt urkraft. När vågar alkoholisthustrurna ropa ut sin situation? Eller när hörde visist om de ensamma kvinnor som sett sitt liv rinna bort medan de skött engammal förälder eller ett sjukt syskon? Inte ens en pensionsrätt väntar dem somtack för en stor social insats. Nog finns det gigantiska uppgifter för den politiker somtar sig an det tysta . Men då får ingen grupp anses för liten och ingetproblem för litet. Det tysta är nämligen ingen enhetlig grupp. Sedan kan naturligtvis någon invända, att detta medrespekt för den enskilde kan man inte lagstifta fram. Nej, det är sant. Menäven i detta hus måste opinionsbUdning bedrivas i viktiga frågor. Jag anser attvi just här i har rätt att rikta den uppmaningen till oss själva naturligtvis och till institutioner och byråkrati att försöka att ivarje handling i sann respekt för varenda enskild människa medverka tiU attskapa ett både mjukare och mänskligare samhälle. (vpk); Så här i början av ett nytt år är jusummeringar av det gångna året vanliga i tidningsspalterna. Betygen skiftarförstås, beroende på tidningarnas politiska färg, över hela skalan från ett braår eller ett tämUgen hyggligt år och till ett dåligt år. Omdömena skiftarnaturligtvis också alltefter vem det är som gör bedömningen.