prot · FX0915 · 1974-12-31 00:00:00 — Man är därför jag säger det som en parentes - förvånadöver den likgiltighet som TV visat för denna humanitära verksamhet. hade sin stora insamUng under u-veckan 28 oktober4 november1973 förbigicks detta kristna arrangemang med total tystnad av TV. Detta ärhelt enkelt oförsvarHgt. Man har plats för "färgade" inslag av ohkaslag i TV-nyheterna men inte för insatser tUI hjälp och stöd för u-hjälpen. Nuär detta med TV och dess negativa instäUning tUl folkrörelserna och de kristnasamfunden inget nytt. SäUan redovisas i TV de positiva insatser folkrörelsernagör. De är verklighetsfrämmande för dem som har ansvaret för massmedia.Politikerna och hela vårt samhäUe lider av den snedvridning som förekommer.Denna parentes är nog så viktig, för här. möter vi grupper av människor som ärberedda att göra en solidarisk insats för , för den tredje världen. Det tredje skälet är den miljöförstöring som vi upplever iordets vidaste bemärkelse. Vi har upprörts av kärnvapensprängningar medåtföljande nedfall och genetiska risker. Men hur ofta tänker vi på att det ärett tunt matjordslager, som vi är beroende av för vår livsmedelsförsörjning?Och hur är det med våra vatten, som vi ofta smutsar ner och som gör sitt egetkretslopp? Vi är omgivna av ett tunt luftlager, som ger oss det syre vi behöverför livets utveckling och fortbestånd. Dessa tre komponenter jämte vissanärsalter och spårelement är basen för vår levnad. Till miljöförstöringens problem hör också nedbrytningen avhela vår livsmiljö vår kulturmUjö. Nobelpristagaren varnar förrisken att vi förlorar förmågan tUl vördnad för skönhetsupplevelser. Det är enny aspekt pä miljöproblematiken, som är nog så intressant. Det fjärde skäl man pekar på är råvaruförbrukningen. Manvågar på vissa håll tala om det slöseri som råder. Den energikris som världennu upplever är ett varningstecken på att vi lever farligt. Kan och vågar vi talärdom av vad som sker och inse att vi har begränsade resurser som detgäller att hushålla med? Den frågan har var och en av oss arUedning att ställasig. Det femte skälet till oro är denmedicinska och tekniska utvecklingen och förändringarna i sjukvårdspanoramat.Experterna betecknar detta som olusten för att anstränga sig, detta jämsidesmed stressen och hetsen av de psykiska krav och störningar som vi utsätts föroch utsätter oss för. Och slutligen, för det sjätte, den "kulturkris"som vi genomlever. Vi sopar alla traditioner över bord, alla normer som förrhade värde och betydelse, aUt som ger innehåU och stabUitet åt tillvaron. Vadblir då kvar av vägledning och stöd? När manföljt den internationella debatten på det här området och vägersamman vad dessa framtidsforskare och experter kommer fram tiU, så talar dettaför att vi är på väg mot en tUlvaro med stora risker för lägre materiellstandard än den vi har . Jag tror, fru talman, att det finns anledning attstanna upp inför de perspektiv som ligger förborgade . Många synpunkter kan självfallet läggas på vad jag härkort sökt att redovisa. Är den skisserade utveckUngen ofrånkomUg, eller finnsdet möjligheter att lägga om kursen för att undgå de risker och faror somanförts? Optimisterna och de är många - anser det. De mera tveksamma jaghöll på att säga de mera verklighetsbetonade och jordnära människorna ställersig tvivlande. En sak torde dock behöva sägas; Dessa allvarligafrågeställningar berör oss alla och envar i ett längre framtidsperspektiv. Den andra intressanta frågeställningen är denna; Om detblir en sänkt materiell standard, hur skall då det vakuum som uppstår utfyUas? Här är jag då tUlbaka tUl vad jag anförde inledningsvis,nämligen att man söker finna någon komponent som kan fylla ut detta tomrumgenom satsning på ett ökat kulturengagemang. Med andra ord, att genomkulturinsatser söka ge innehåll åt tUlvaron, att söka hitta en mening medlivet. Där kommer ordet livskvaUtet igen. Dessa tankegångar, fru talman, ger anledning tilleftertanke. Det går inte att komma förbi dessa frågestäUningar, när vi kanskestår vid en skiljeväg, vid en vändpunkt i fråga om vår materieUastandardutveckling. Jag vågar säga att utan mening och innehåU i tillvaron,oavsett hur framtiden kommer att te sig, så har vi människor svårt att finnatUlförsikt . Det finns i västvärlden många tecken somtyder på oro och ängslan . Människorna saknar mening ochinnehåll i tillvaron, och det är där vi har att söka orsaken tUl denna oro ochdenna ängslan. Jag skall helt kort peka på några saker som vi fåranledning att återkomma tUl här i . Det är alkoholvanornas utbredning till aUt flera och aUtyngre ett av våra största sociala problem. Det är känsloUvets nedfrysning med minskad hänsyn tUl ochrespekt för andra människor. Det finns många områden att peka på, men jag skall barastanna för ytterligare ett, utvecklingen på abortområdet. Från 3 000 aborter år1960 har siffran ökat till 15 1969, och för blir antalet 26 000.Jag skall avstå från alla värdeomdömen och bara ställa några frågor: Hurupplever man sin situation innan man tagit detta steg? Hur upplever mansituationen när man har tagit det steget? Och hur upplever man det 10 eller 20år bakefter? Hur är det med respekten för livet, och vem bevakar det oföddabarnets rätt? Ligger det inte, fru talman, i dessa siffror - 26 000 aborter detsenaste året - en anklagelse mot samhället? Trots alla trygghetsreformer, därvi söker bygga ut det sociala systemet, inte minst tryggheten för mor och barn,får vi uppleva denna skrämmande utveckling. 1974 är på sitt sätt ett jubileumsår. Det är60 år sedan vi började med den allmänna folkpensionen i och fick vårnuvarande Det var ett djärvt grepp man tog den gången, när man lade grunden tUIden ålderstrygghet vi har . Mycket har ändrats på dessa jag sadeinledningsvis att ingen generation varit med om sådana förändringar som justvår. En sak är dock oförändrad: vår nuvarande lagstadgade folkpensionsålder. som det har erinrats om togs frågan omen sänkning av pensionsåldern upp i . har år under1960-talet fram tiUs drivit denna fråga. Det är vår mest angelägnasociala fråga att sänka pensionsåldern. Är har denna fråga avvisats avriksdagsmajoriteten. Att det utlöst bitterhet och besvikelse hos alla deåldersgrupper som ställts utanför är förståeligt och naturligt. Här kan manverkligen tala . Inför trycket utifrån ser det äntligen ut som om dennaviktiga fråga skaU bringas till sin lösning. Det signaleras i statsverkspropositionenatt förslag är att vänta till årets riksdag. Äntligen, skulle jag vilja säga.Rättvisan skall dock segra tiU slut. Den sega, envisa kamp för rättvisa,jämUkhet och soUdaritet på detta område som fört skall äntligen geresultat. Den dag beslutar om sänkt pensionsålder har en av vårastörsta sociala frågor bringats tiU sin lösning. Herr finansministern , som meddelat att han isamband med denna debatt ämnade besvara () i kammarensprotokoll för mtagna fråga, nr 35, om förslag tiU rUcsdagenrörande sysselsättningstödjande och andra stabiliseringspolitiska åtgärder,erhöU ordet och anförde; Jag skall börja med att ge ett erkännande,vUket kanske inte är så vanligt när jag tar ordet, men jag riktar det till tvåparter som representerar starkt motstridande intressen och som arbetar utanfördet här huset, nämligen och ,för den snabba och resoluta överenskommelse och uppgörelse som träffades för envecka sedan. Det var något av en ekonomisk stabiliseringspolitisk insats idenna snabba uppgörelse med vad det betyder för nationen, eftersom parternafungerade som något av riktgivare för den utomordentligt viktiga fråga somlönesättningen innebär. De båda parterna gjorde det utanmedlare, utan förlikningskommissioner. Utan rubriker fördes förhandlingsarbeteoch utan dramatiska rapporter i massmedia om hur nära sammanbrottet låg medalla de konsekvenser det skulle ha inneburit allt enligt känt mönster. Detbetyder enormt mycket för företagens investeringsplanering, det betyder mycketför den personliga konsumtionsutveck-Ungen och därmed också för landetsekonomi. Vi har exempel på nationer där man inte har visat motsvarande mogenheti det ansvarsfulla förhandlingsarbete som åligger parterna, och de exemplen äri och för sig ganska avskräckande. Jag skall emellertid, herr talman, i detta inlägg kortareän brukligt -då finansdebatten väntar om någon månad och jag väl har möjlighetatt där framföra något utförligare synpunkter på hur jag ser på läget -försökahålla mig till det avsnitt av remissdebatten som koncentrerat sig kringekonomin. Jag har umgåtts ganska flitigtmed många briljanta vetenskapsmän inom den nationalekonomiska disciplinen. Allahar inte varit eniga som det sades tidigare här när man åberopade dennationalekonomiska vetenskapen som stöd för sin uppfattning och det vorekanske för mycket begärt av denna speciella krets av intellektuella tänkare.Jag har mött sådana som varit överens med mig om att det var klokt att väntaoch se hur utvecklingen skulle gå. Jag har träffat dem som sagt att det nu ärriktigt att stimulera ekonomin och att göra det genom att tUlfälligt sänkamomsen. Jag har träffat andra bl. a. en professor och en docent som harsagt tUl mig: Låt bli att sänka momsen! Det är inte den rätta medicinen idagsläget. Jag har emellertid i dessa utomordentligt intressantadiskussioner, som jag haft tUlfäUe att föra i två fora i och ettforum i , fäst mig vid att man ofta dragit slutsatser på som jag tycker- men det är kanske en speciell uppfattning hos mig ganska subtila ochabstrakta grunder. Man talar gärna om ett outnyttjat kapacitetsutrymme, som är tUlfinnandes och som skall tas till vara, lämpligen genom stimulanser överstatsverksbudgeten. Jag måste nog erkänna att jag har stått rättfrågande inför de tvärsäkra påståenden som serverats. Ingen kan väl bestrida att energin är en alldelesavgörande produktionsfaktor. Det har ju i den mycket flitiga energidebattenkommit fram, att vid en jämförelse av energiförbrukningen per invånare i vårtland med motsvarande siffror i andra länder torde vi hgga i den absolutavärldstoppen. Energin är specifikt för vår del en alldeles avgörandeproduktionsfaktor. Får vi en brist på den punkten och det är vad vi har ärdet en fysisk begränsning i vår kapacitet, som det är utomordentligt svårt föross att motverka. Jag tror att aUa håller med mig om att bristen i dennaproduktionsfaktor aldrig kan bli en outnyttjad reserv. Kan vi då ersätta oljan med substitut eller med denmänskliga arbetskraften? Ja, det finns väl vissa möjligheter att successivt nådetta mål, men jag tror att vi har en lång och mödosam vandring fram till dessatt vi effektivitetsmässigt uppnått samma energikapacitet som oljan ger oss . Hur förhåller det sig med den outnyttjadearbetskraftskapacitet som talesmännen för denna skola gärna tar fram när detalar om ett utrymme som skall fyllas ut? Jag menar, herr talman, att man fårläsa den tiUgängliga statistiken i detta avseende med en viss grad avförsiktighet och reservation, helt enkelt därför att den lediga arbetskraft vihar och som vi avläser inte utan vidare är placeringsbar där man fortfarandeskulle kunna räkna med ett visst outnyttjat kapacitetsutrymme. Jag kan ta som exempel , där vi under hela dengångna sommaren och hösten har haft ca 5 000 obesatta platser och 4 800 ledigaarbetslösa. Det ligger statistiskt nära till hands att bara sätta bindestreckmellan dessa storheter och att försöka eliminera arbetslösheten ochutnyttja kapacitetsutrymmet. Tyvärr är det inte så lätt. De ungdomar som sökerarbete ganska högt utbildade och de husmödrar som förklararsig beredda att ta ett arbete motsvarar inte utan vidare de krav som ställs påt. ex. de I 500 grovplåtslagare och svetsare somefterfrågas av de göteborgska varven. I den praktiska hanteringen stöter vi alltså ständigt påett annat problem, som jag tycker att man hoppar över i de snabba vetenskapligaanalyserna av den här frågan. Det matematiskt framräknade outnyttjadekapacitetsutrymmet må vara hur väldokumenterat som helst när man står ikatedern omsatt i verkligheten är problemet annorlunda. Det finns emellertidandra skäl för att den stimulans som regeringen har presenterat ärgodtagbar, riktig och försvarbar, och jag skaU återkomma till dem litet längrefram. Jag vill bemöta den kritik som intensivt framfördes underförmiddagens debatt. Regeringens handlande skulle innebära ett brott motriksdagens arbetsordning, sades det, och det kom påståenden om nonchalans emotoppositionen, förutom hela denna litania som jag mer och mer förstrött hartagit del av i den borgerliga pressen den var spännande i första början, denblir mer och mer ointressant ju längre den håller pä om att den tidigarerelativt handlingskraftige finansministern i och med pensionsålderns inträdepraktiskt taget tappat aU handlingskraft och står vUl utan att veta vad hanskall göra. Jag skall försöka redovisa vad som var anledningen tUl attregeringen har gjort som den har gjort. Det blir en lugn jag försäkrar det och kanske något tråkig redovisning av hur en nationalbudget ochförsörjningsplan egentligen kommer tUl. Men om det är någon som orkar lyssna påvad jag nu säger, tror jag att de här beskyllningarna för respektlöshet emotriksdagen och nonchalans mot oppositionen får varvas ner till sina mera naturliganivåer. En nationalbudget och försörjningsplan skall vara färdigföre . Den skall delas till statsråden som lämplig jullektyr, vUketnaturligtvis är någonting av sadism från finansministern men tyvärr är detså, det går inte att komma undan det. Tredjedag jul samlas regeringen förslutjusteringar av produkten. Det är nödvändigt om man vill leverera den itryckt och färdigt skick till den kommande , som detbrukar vara. Dä vi skrev eller, rättare sagt, skulle skriva åretsfinansplan hade vi det inledande skedet av oljekrisen. Saudi-Arabiensoljeminister deklarerade i svensk television för alla som ville lyssnaatt nu blir det en 25-procentig reduktion av leveranserna, och den skaU skärpasmed längre fram, så länge som står kvarpå den västra kanalstranden. Han sade vidare att man skulle kunna räkna med enstegvis lättnad och fullt flöde i oljeleveranserna då var tillbaka vidgränsen före sjudagarskriget . Där hade vi således en rent mUitärpolitisk,internationellt storpoUtisk kompUkation när det gällde att bedöma huroljetUlförseln någonting av blodomloppet i hela vår ekonomiska tillväxt -skulle te sig framöver. Jag skall villigt erkänna, herr talman, att här kände jagmin stora begränsning, och jag var inte ensam om att känna det så. Vi hade imitten av december månad genom våra förbindelser med i försöktskaffa oss en uppfattning om hur man i andra länder betraktade oljesituationenoch vad man drog för slutsatser. Jag skalli allra största korthet redovisa några av de synpunkterna. sadei sin decemberrapport, som vi vid det tillfället erhöll, att varje bedömning avden ekonomiska aktiviteten inom OECD-området eller i individuella länder ärinte mera meningsfull än de antaganden om oljetillgången som den grundar sigpå, och varje sådant antagande skulle bU totalt godtyckligt. Vi nöjde oss inte enbart med att få denna information frånOECD, utan vi följde den internationella ekonomiska debatten och försökte tareda på hur man betraktar läget i de andra europeiska industriländerna. Vi ficken konjunkturrapport i vår hand, som härstammade från expertis påområdet. Där sägs att man kan räkna med för det första ett avsaktande avtUlväxten med åtföljande effekter på sysselsättningen, för det andra enacceleration av inflationstendenserna, för det tredje en minskning avstatsinkomsterna och för det fjärde svårbedömbara effekter på handelsbalansen.Inför denna osäkerhet har konjunkturrådet ansett sig böra avstå från attupprätta några prognoser. Vi försökte informera oss om hur man i såg påsituationen. Där var prognoserna stigande arbetslöshet, förkortad arbetsvecka -två otäcka ting samordnade sig till dessa effekter: dels oljekrisen, dels oronpå arbetsmarknaden och en starkt ökad utländsk upplåning för att över huvudtaget överleva det våldsamma valutautflöde som har kännetecknat denna storanation under framför aUt men även tidigare. Vad industriminister sade när han börjadefundera över detta fick vi också möjlighet att studera. "För detekonomiska området är nu enligt regeringen en dubbelstrategi nödvändig. Manmåste motverka sysselsättningssvårigheter inom vissa sektorer utan attdärigenom förhindra nödvändiga strukturförändringar" - följaktligen ettinslag av selektiv arbetsmarknadspoUtik "medan man måstebibehålla de genereUa restriktionerna för att begränsa utrymmet förkostnadsstegringar och för prishöjningar." I värt naboland stod man också inför situationenatt försöka bedöma oljekrisens verkningar. Det resulterade i att man istabiliserings-politiskt syfte gjorde nedskärningar med 3 miljarder danskakronor i budgetutgifterna. Den hoUändska regeringen meddelade ungefär i mittenpå januari att den hade valt samma väg - en nedskärning med 750 miljoner guldeni budget som en följd av oljekrisen. Man kan väl, herr talman, enkelt säga att meningarna harvarit delade. Metoderna har skilt sig ganska väsentligt. Det har på vissa hållvarit fråga om en metod, på andra håll om andra metoder. Det har sannerligeninte varit så att man överallt har satt sig ned och sagt att nu skall vi öka påde statliga utgifterna för att fylla i något kapacitetshål. Man har kommit framtill sina slutsatser efter något annorlunda bedömningar, som jag tror mig kunnaavläsa, och jag skall säga några ord om det också. Vilken var då vår ståndpunkt när vi kom så långt? Dethände ju någonting som förändrade leveranssituationen i positivriktning. Jag fick tillfälle att deklarera vår ståndpunkt iSveriges i samband med att budgeten presenterades. Jag tillät mig därsäga kort och gott: Blir det behov av en stimulans, då kommer den härregeringen att stimulera ekonomin. Tvingas vi av utveckUngen fram tillrestriktioner ja, då kommer vi att vara beredda även på detta. Det här betyder ju egentligen ingenting annat än att manvUl vara följsam tiU vad utvecklingen tvingar en att göra. Och jag menar attdet är inget fel. Jag hade för litet sedan glädjen att läsa en artikel i enekonomisk tidskrift just rekommenderade denna följsamhet som regeringenhar slagit in och som tagit sig uttryck i dels aktivitetenunder höstriksdagen , dels den aktivitet som manifesterar sig i detförslag som avlämnats. Vid sin bedömning , herr talman, har regeringenstannat för att vår köpkraft, vår efterfrågan, kommer att konsumeras i störreutsträckning av den dyrare energin och de högre priserna på bränslet. Detbetyder en begränsning av vår köpkraft och vår efterfrågan på andra områden;det betyder naturligen också en begränsning av vår köpkraft och efterfrågantotalt sett. Vår dagsbedömning ger oss anledning att föreslå en stimulans. Storlekenav denna kan bli föremål för olika uppfattningar det är jag självfaUetmedveten om. Regeringen har i sin bedömning stannat för de 2 800 miljoner somredovisas i dagens förslag. En ofta framförd mening som ni, ärade kammarledamöter,gång på gång haft tillfälle att inregistrera, om ni följt den ekonomiskadebatten, lyder sålunda: Vi får betala mer för vårt bränsle och vårenergi, och följaktligen bör vi släppa tUl 5 miljarder - dvs. motsvarandebelopp för att hålla efterfrågan uppe på andra områden för den internabalansens och den egna tillväxtens skull. Ja, man kan säga det. Men då skallman också vara på det klara med att saidoposten av operationen blir att vårbytesbalans och vår valutareserv försämras med 5 miljarder. Det är en mycketenkel och obestridlig logik. Detta kan man ta , herr talman, därför att vi är välrustade - vi har ju mellan 11 och 12 miljarder i reserver. Jag brukar iblandtillåta mig någon gäng skall man ju uppmuntra sig själv, eftersom ingen annangör det att säga som så, att det var väl ändå tur att man var litet grandmotståndskraftig under de här två . Jag tror att de som så hårt ochenvetet under både 1972 och 1973 drev kampanjen att det är fel att ladda uppreserven och säkerheten för den svenska ekonomin släpp det möjligt,det är det enda riktiga, sade man skall besinna sig något medhänsyn till att vi nu kan säga: All right vi kan stimulera den svenskaekonomin därför att vi har en reserv som ger oss den möjligheten utan att vikommer för långt ut i det kalla vattnet, i varje fall . Men vi skall vara fullt på det klara med, äradekammarledamöter, att man kan inte år driva den politiken. Man kan inteår tömma valutareserv och bytesbalans på en summa som motsvararfördyringen för oss på grund av vad som hänt på oljesidan utan att det fårfarliga konsekvenser för nationens ekonomi. Vi har exempel på det från och även från ,två nationer som får klara sig lånevägen för att över huvud taget dra sigfram. När man i konstaterade vad oljebojkotten och prisstegringeninnebar för västvärlden och drog slutsatserna av det, så reagerade och handladede styrande i på ett sätt som jag inte vill ge dem någon komplimangför men som väl har sin historiska förklaring i uppfattningom hur en nation skall sköta sin ekonomiska politik.Nu är ju "une grande nation" jag brukar inte tala franskaoch kan det inte heller, men uttrycket betyder en stor nation; det förstod niju också aUesammans och de hade den uppfattningen att en stor nationockså skall respekteras som en sådan. Men den kan inte bU respekterad, om deninte står stabilt i ekonomiskt avseende. Och vi vet alla vUka smädelser som detstolta , dvs. , utsattes för vid sin entré i EG, aUtså iEuropasamarbetet, av just därför att här kom det en supplikant medskakig ekonomi, och en sådan ser man alltid över axeln. Hur handlade då i den nya situationen? Jo,trogen sin tradition lade man sig i försvarsställning.Fransmännen lät sin valuta flyta, som det heter pä fackspråket. Det innebär med kallt blod tog en devalvering. Den var visserligen bara 4 å ,men den innebar att man fördyrade importen och höjde priserna för den egnanationens medborgare, så att de konsumerade mindre. Då blev det störremöjligheter att exportera varuvolymen och att den vägen snabbare skaffa sigkompensation för den valutauttömning som prisstegringen på oljan innebar.Exportera i stället för att konsumera, skulle man med en viss överdrift kunnarubricera det franska politiskt-ekonomiska stäUnings-tagandet. Våra reserver tillåter en efterfrågestimulans under1974. Man kan säga att storleken på den stimulansen kan redovisas genom enenkel addering av höstens stimulanspaket och det förslag som har lagts påriksdagens bord. De båda stimulanserna motsvarar ungefär 5 mUjarder svenskakronor. Jag tror också att man enklast kan bedöma denna stimulansvia statsbudgeten om man erinrar sig att underbalanseringen av statens inkomsteroch utgifter för det sista fredliga "oljeåret", dvs. 1972/73, var 6miljarder. Vi kan nu med stor sannolikhet bedöma underskottet för innevarandebudgetår med det av regeringen presenterade förslaget plus delönekostnader som vi vet kommer att utlösas när, som jag hoppas, även statenkan säga att man i godo och utan alltför mycket väsen har klarat av sin löne-och avtalsförhandling med de statsanställda. Då kommer underbalanseringen istatsbudgeten att ligga på 11 miljarder , och det är enuppräkning med 5 miljarder. Samma försiktiga beräkning som jag gjort här har minamedarbetare och jag försökt göra för nästkommande budgetår. Och deberäkningarna slutar på samma belopp, 11 miljarder i underbalans i statensbudgetmässiga och finansiella verksamhet. Slår detta i samma utsträckning påvår bytesbalans och vår valutareserv då som vi räknar med att det skall slå påvår bytesbalans och valutareserv , är det klart att då kommer inte jag attstå här och försöka analysera detta ekonomiska problem lika lugnt ochvetenskapligt - det låter kanske litet storslaget som , om det även vid dettiUfäUet är jag som i egenskap av finansminister skall göra det. Därför är detför tidigt att diskutera den frågan . Den dagen och den huvudvärken kommerväl tids nog. Jag vet att det finns en skola ekonomer som säger att detär ointressant att tala om hur mycket staten underbalanserar sin budget med, dvs.hur mycket staten ger ut mer än den tar in.