prot · FX0916 · 1974-12-31 00:00:00 — Jag tog upp dessa frågor när vi diskuterade denframtida förskolan. hade då i sitt betänkande gett uttryck föratt det i första hand ankommer på hemmen att ansvara för barnens fostran ochvård. Utskottet uttalade vidare att den samvaro som barn har med föräldrarnaoch syskon eller andra barn i eller i närheten av hemmUjön föreskolpliktens inträde är av grundläggande betydelse för barnens möjligheter attutveckla sig till harmoniska och självständiga individer som har förmåga att isamverkan med andra människor leva och arbeta i samhället. När nu statsministern i sitt anförande i går tog upp denhär frågan om behovet av kontakter människor emellan, finns det anledning attefterlysa en verkligt seriös diskussion kring vägarna att uppnå bättrekontakterna har en avgörande betydelse såväl för barnens möjligheter attföräldrarna får möjligheter att leva upp till sin roll som fostrare av en nygeneration. Jag sade i förra höstens förskoledebatt att utskottetsuttalande i fråga om kontakt och gemenskap för att främja barnens utvecklingvar värdefullt och att det var en tolkning av de tankegångar som allt flermänniskor ger uttryck för. Detta var väsentliga och grundläggande synpunkter,som måste vara vägledande för samhällets insatser på skilda områden. Det gavockså klara besked om att samhället inte klarar allt. Det var ettunderstrykande av det personliga ansvaret - en frågeställning som jag anseralltför ofta kommer bort i debatten men som intimt hör samman med soUdaritetoch gemenskap. 1 samhällsutvecklingens spår har följt många svårbemästradeproblem såväl för samhället som för enskilda människor. I alltför litenutsträckning har insatserna gjorts för att förebygga problemen insatsernahar gjorts närproblemen uppstått. Sjukvårdskostnaderna har exempelvis ökat under senare årmed åtföljande svårigheter för sjukvårdshuvudmännen. Det är en skrämmandeutveckling köerna ökar, och insatserna räcker mte tiU. Vi behöver en ökning av den offentUga sektorn om vi skallklara vårdbehoven men vi måste också skapa möjligheter, resurser, att öka densektorn. Det är rätt intressant att lyssna tUl desocialdemokratiska talarna från denna talarstol när det gäller möjligheternaatt öka sysselsättningen. Då sägs det ofta att vi kan öka den i stort sett endastgenom att öka den offentliga sektorn. Men det stämmer dåligt överens med desocialdemokratiska kommunalmännens synpunkter. Jag har vidolika tUlfällen tillsammans med representanter för restoch besökt många kommuner och träffat många kommunalmän, även mångasocialdemokratiska kommunalmän, och lyssnat på dem inklusivesocialdemokratiska landshövdingar. Kravet från dessa kommunalmän är att vimåste ha sysselsättning i kommunen för att få underlag för att förbättra denkommunala ekonomin; vi kan inte låta underlaget försämras, för då klarar viinte den service som vi måste bjuda människorna. Och jag frågar mig ibland:Vilken kontakt har de socialdemokratiska riksdagsmännen med desocialdemokratiska kommunalmännen? Eller är det så att man för ett språk iriksdagen och ett annat ute i kommunerna? För att komma till rätta med de stora sociala problemen,de höga och ständigt stigande sjukvårdskostnaderna, utslagningen i arbetslivetosv. räcker det inte enbart med att registrera och konstatera vi måste påallvar ta reda på orsakerna och utifrån dessa skapa bättre förhållanden. Jag har tidigare berört föräldrarnas och hemmens ansvaroch roll i fråga om fostran och omvårdnad. Med tanke på föräldrarnasansvarsfulla men också svåra roll som fostrare har vi begärtförslag om föräldrautbildning. Det är tacknämligt att den frågan nu äntligenhåller på att utredas, och det är angeläget att det kommer ett förslag. När det talas om kontakt och gemenskap viU jag understrykahur oändligt viktigt det är att barnen växer upp under en attityd där de fårkänna denna gemenskap i tillvaron. Genom förslaget om förskolans utbyggnad harsamhället ökat sitt ansvar, men föräldrarnas vilja till engagerad medverkan fårinte glömmas bort i förskolans utveckUng. Vi tror kanske ibland att föräldrarbrister i vilja och insikt - och det finns väl fall där detta förekommer mendå gäller det att höja föräldrarnas förmåga att förstå och hjälpa sina barn.Alltför många av oss är säkerUgen medvetna om att vi skulle ha handlatannorlunda i en del situationer med våra egna barn om vi förstått problemensart. , när man kommit till insikt om hur man egentligen skulle hahandlat, upplevs situationen kanske av många så att tillfället till kontakt medbarnet har gått förlorat kontakten, gemenskapen och tryggheten är borta.Därför är föräldrautbildningen så viktig, och det är att beklaga att det hardröjt så länge innan man tog itu med den. För att vi skall få in mera av gemenskapskänsla människoremellan måste vi se tiU att denna grundläggs redan i de tidigare barnaåren.Skall vi komma tillrätta med sjukvårdskostnader och sociala kostnader och problem måste vi se tUlatt det redan i dessa tidiga barnaår läggs låt mig säga något av en moteld.Behovet av stimulerande och aktiverande upplevelser exempelvis i skog och markär mycket stort, och det blir större och större för människor som lever i ettteknologiskt avancerat samhälle. Därför är det utomordentligt viktigt att denpositiva attityden tiU denna form av friluftsaktiviteter grundläggs i tidigaår. Vi måste komma överens om att vi behöver natur att vara i inte bara förfysisk aktivitet, även om den är mycket viktig. Vi måste också se tUl att denpsykiska rekreationen i skog och mark blir tillräckligt uppmärksammad; jag trorinte att den är det. Att med alla sina sinnen uppleva naturen och dessskiftningar ger en psykisk återhämtning för en stressad människa. Vi har underbara möjligheter i vårt land. Men tar vi varapå dem ordentligt? Har vi marknadsfört dem ordentligt? Jag tror inte det. Vimåste hugga tag i sjukvårdskostnaderna genom att stimulera tUl att upptäcka vårnatur, hjälpa människorna att komma ut över tröskeln när det tar emot, när detblir besvärligt och omständligt. Möjligheten tiU friluftsverksamhet hörnaturUgtvis också mycket nära samman med hur vi planerar vårt samhälle och vårbostadsbebyggelse, hur vi möjliggör för människorna att få närhet till naturen.Vi måste planera så att barn, gamla och handikappade får komma ut i naturenäven om de inte har tillgång tiU bil. Jag är övertygad om att den ökadefriluftsverksamheten stärker kontakten och gemenskapen människor emellan. Jaghar i en motion tiU denna riksdag tagit upp frågan om att vi skulle få in merav denna verksamhet i förskolans lärarutbildning. Det tror jag är nödvändigt.Vi måste verkligen sätta in krafterna på att lära barnen i tidig ålder attumgås med och uppleva naturen. Ett annat avsnitt som jag med intresse har tagit del av istatsverkspropositionen är avsnittet som gäUer narkotika- ochalkoholproblemet. Om man läser statsverkspropositionen litet ytligt kan man fåden uppfattningen att det är ganska väl ställt i samhället på det området, mentyvärr är det inte så. Även här är det viktigt att sträva efter ensamhällsplanering som möjUggör att normala mänskliga kontakter kan upprätthållas.Vi har också den uppfattningen att skolor och klasser inte bör vara större änatt lärare, elever och föräldrar kan lära känna varandra. Därigenom, menar vi,kan vi få ett socialt skyddsnät. MöjUgheterna att känna gemenskap, att upplevapositiva mänskliga relationer i hemmet, i skolan och i kamratkretsen, är enmycket väsentlig förebyggande faktor när det gäller såväl narkotikamissbruk somandra sociala störningar. Vi har i motionen också tagit upp denrehabihteringsverksamhet som med stor framgång har bedrivits i enskilda hem.Genom den nära kontakten med familjen skapas förutsättningar för postivamänskliga relationer, vilka ofta är av mycket stor betydelse för de psykisktlabila människor som det här är fråga om. Vi tror också att det ärsvårare att utveckla dessa relationer inom den institutionsbundna vård-ochrehabiliteringsverksamheten. Därför finns det all anledning att noga följa ochstödja denna verksamhet. Avslutningsvis vill jag ta upp en fråga som gäUerarbetslivet. Ambitionen att klara sig själv, att känna sig positiv till arbetet, är utbredd,men det gäller också för samhället att uppmuntra den ambitionen. Som vi harsagt i en partimotion är arbetet ett väsentligt Uvsområde i vår kultur. Vitillbringar en stor del av vårt aktiva liv på vår arbetsplats. En viktigsträvan måste därför vara att arbetet utgör en positiv del av vårt liv. Ochdärför måste man vid utformningen av arbetsprocesser, arbetstid och lönesättningskapa sådana förhållanden att uidividen kan uppleva arbetstillfredsställelseoch finna sin arbetsuppgift meningsfull. Men tyvärr har vi ändå många utslagna på vårarbetsmarknad. Den enda möjligheten för dem om den nu finns - är skyddadeller halvskyddad verksamhet. Och där finns det en ambition att utveckla denverksamheten, vilket man också är i färd med att göra. Jag önskar att vi nu hade haft arbetsmarknadsministern häri kammaren, och om han befinner sig i något av skrymslen skulle detvara tacknämligt om han kom hit. Jag hade nämligen tänkt att ta upp en frågasom jag vUl ha svar på, förhoppningsvis ett lika snabbt svar som dethandelsministern gav i . Huvudmän för de skyddade verkstäderna är landstingen ellerkommunerna, och har det också i denna kammare vid olika tillfällenkritiserats att huvudmännen inte har byggt ut de skyddade verkstäderna i dentakt som borde ha skett, vilket naturligtvis har blivit till förfång för mångamänniskor som därigenom inte får någon möjlighet till arbete. Under innevarandebudgetår har bemyndigat att besluta ombidrag på upp tUl till verkstäder inom arbetsvärden. Menredan i november kom underfund med att dessa pengar istort sett var slut. Då gjorde man en undersökning och kom fram tUl att manbehövde ytterligare 18 miljoner. Kommuner och landsting hade nämligen planeratoch var beredda att sätta i gång en utbyggnad, som innebar en utökning med 477platser i 20 kommuner. skrev tillinrikesdepartementet och anhöll om medel för att dessa arbeten skulle kunnakomma i gång. Så sent som i går hade regeringen icke låtit höra av sig, och jagskulle inte tro att det har hänt något heller. Om inte får pengar så att man kanbevilja dessa bidrag, finns det risk för att huvudmännen nu måste uppskjutaigångsättandet av de projekterade anläggningarna. Det innebär problem ursysselsättningssynpunkt i många kommuner; man har planerat för anläggningarnaoch räknat med att nya jobb skulle skapas. Det innebär naturligtvis också attmånga av de arbetslösa som skulle börja arbeta på dessa verkstäder inte fårnågot arbete; i varje fall blir det fördröjt. Det skulle som sagt vara tacknämligt omarbetsmarknadsministern kunde ge ett svar på frågan; Kommer det ett besked frånregeringen till om att man får dessa pengar och närkommer i så fall det beskedet? HerrMUNDEBO (fp): Vår sociala välfärd är under debatt. Detfinns visserligen en betydande enighet om de politiska besluten i riksdag,landsting och Det finns en betydande enighet om de värderingar som Ugger bakom vårasociala reformer. Det finns en lång rad av förslag om förbättringar av vårsocialpolitik, förslag som är förankrade i alla partier. Men ändåfinns det oroande inslag i den aktuella sociala debatten. Det är förvisso värdefullt att välfärden är under debatt,att mål och metoder ifrågasätts, att nya linjer och alternativ växer fram. Ochdet är beklagligt att socialutredningen tycks behöva för attkunna lägga fram sitt principbetänkande om socialvårdens framtida målsättning och skulle tidningsuppgifterna om det kommande betänkandet vara någorlundakorrekta tycks det ju dessutom vara så att de mest intressanta synpunkternafinns i reservationer tiU betänkandet. Men det finns inslag i debatten om vår socialpolitik somär oroande. De inslagen kommer både från vänsterhåll och från högerhåll. Vänsterkritiken av vår socialpolitik kommer frånsocialarbetare, läkare, författare, poUtiskt intresserade, ibland från partiersom finns i , ofta från partier och grupper som inte finns iriksdagen. Den är oroande därför att den är så förenklad. Det är - säger man samhäUet som skapar sociala problem, och sociala problem finns alltid i ettsamhälle av vår typ. Däremot finns inte sådana problem i ett socialistisktsamhälle. Det gäUer därför att i grunden göra om samhället, att socialisera. Omdet vore så enkelt! Sociala problem finns i alla samhällen; de kan vara avolika slag, av olika styrka. Men vi kommer inte bort från dem genom attsocialisera. Vi kommer inte heller bort från den enskilda människans roll isamhället, det ansvar vi har som människor. Den ensidiga, okunniga, doktrinärasyn som dessa debattörer för fram gör mer skada än nytta. Den stärker inteförtroendet för vår socialpolitik, den förbättrar inte möjUgheterna att lösasociala problem. Högerkritiken av vår socialpolitik kommer fränkonservativa debattörer och politiker. Vi möter den också på tidningarnasinsändarsidor och i vanliga samtal. Den kommer från partier och grupper inom ochutom . Särskilt oroande är att den kommit fram ocksåfrån ledande moderathåll. Jag tänker bl. a. på stora artiklar av ,där han talar för en ny individualism, en individualism som betonar den starkamänniskan och hennes rätt att få gehör för sina intressen i samhället, enindividualism som sätter egoismen före samhörigheten, solidariteten. Det är en sak att tala för den enskilda människan, attkritisera kollektiva lösningar som förtrycker individen, att kritisera regleringaroch att t. ex. bevaka datautvecklingen och då tala för den enskilda människan.Men det är en annan sak att säga att ".socialstaten har blivit enregistreringsstat", eller att mena att "staten förkväver denenskildes arbetslust och initiativ, urholkar hans valfrihet och undergräverhans självständighet som fri medborgare". Och det är lätt att säga nugör jag ett tredje och sista citat att "genom prissättning och avgifterkan medborgarna ges möjlighet att själva avgöra vilka tjänster de vill ta ianspråk". Men priser och avgifter avgör också vilka tjänster människor kanta i anspråk, i vilken omfattning de exempelvis kan efterfråga social service.Det innebär att det kommer att bli inkomst och förmögenhet som avgörvilka som skall få vård och service och vilken vård och service de skall få. Socialpolitiken behöver stå under debatt. Den behöverkritik för att utvecklas, förnyas. Den behöver granskas, bl. a. därför att denhanterar en så stor del av våra resurser och därför att den arbetar medmänniskor i situationer då deras rätt och frihet i särskild grad måste skyddas. Men den behöver också förtroende. De som arbetar medsocial omvårdnad behöver känna människors stöd i sitt hårda arbete. Och alla visom är med och finansierar socialpolitiken behöver känna att samhällsorganenpå ett förståndigt sätt sköter sina uppgifter. Likaså behöver alla vi som ärmed och utnyttjar socialvårdens tjänster och det gör vi alla vid skilda tidpunkteri vårt liv - känna att socialvården är effektiv, att vi kan få vård och stöd. Det har under gångna år funnits en hygglig grad avförtroende för vår socialpolitik. Detta förtroende kan rubbas genom enförenklad och okunnig vänsterkritik. Det kan Ukaså rubbas genom en förenkladoch okunnig högerkritik. Det kommer att i denna debatt nämnas exempel på viktigareformområden inom vår socialpolitik. Det finns i de närmare 1 600 motionersom väckts nu också många sådana exempel. Som jag ser det är enav de viktigaste uppgifterna att bland de många människorna förankrasocialpolitiken, att forma ett samhälle där solidariteten, ansvaret förvarandra, och inte individualism, egoism, är huvudmål. Denna socialpolitikensgrundsyn kan vi inte lagstifta fram; den måste växa fram ur en människosynpräglad av rättfärdighet, humanitet och solidaritet. Jag vill också beröra några andra viktigauppgifter för socialpolitiken. Det är egentligen målområden som ligger utanförden traditionella socialpolitiken och ändå är de kanske socialpolitikens mestangelägna mål, eftersom de berör själva grunden för vår socialpolitik. Jagtänker på de mål som vi brukar ange som viktiga för samhällsekonomin och förvår ekonomiska politik, nämligen att få en full sysselsättning, att ha en högtillväxttakt, att få en jämnare inkomstfördelning och att ha en stabilareprisnivå. Detta brukar vi inte räkna in i den direkta socialpolitiken, men detär ändå av grundläggande betydelse för hur vår socialpolitik skall fungera. Den höga arbetslösheten skapar många sociala problem. Detär många människor kanske en miljon som berörs avarbetslöshet, som inte kan få jobb, som förlorar sina jobb, som inte genom sittarbete kan klara sin försörjning. En del grupper drabbas hårdare än andra:unga, äldre, kvinnor, handikappade. Det finns risk för att arbetslösheten i årkommer att öka, bl. a. som en följd av minskad efterfrågan, och då ökar ocksåde sociala problemen. Den låga tillväxten väsentligtlägre än medför att vi får mindre resurser att röra oss med, attvi får mindre pengar bl. a. för socialt reformarbete. Detta är allvariigt medtanke på de stora och kostnadskrävande reformer som vi har att genomföra nu ochunder . Jag tänker bl. a. på en sänkt och rörlig pensionsålderoch på en allmän arbetslöshetsförsäkring. Den ojämnainkomstfördelningen är fortfarande en realitet. 6 protokoll 1974. a. under den senaste tidens förhandlingar på arbetsmarknaden, både av denyss avslutade förhandlingarna mellan LO och SAF och av de ännu pågående på denoffentliga sektorn. Det finns fortfarande stora grupper som har låg lön, ochkvinnokön betyder fortfarande lägre lön. Därför är en jämnare inkomstfördelningen huvudfråga inom socialpolitiken. De starka prishöjningarna medför också besvärliga socialaproblem. Allt tyder på att vi kan råka ut för prisökningar på över 10 procentdetta år. Då räcker det inte att tillfäUigt höja de allmänna barnbidragen barnfamiljerna kommer ändå i kläm och pensionärerna, de handikappade ochlåginkomsttagarna får allt svårare att klara sig. Och höjda löner betyder juockså att priser och skatter stiger och att exempelvis bostadstillägget sjunker den reella standarden försämras. Människor känner det inte som meningsfulltatt arbeta och spara. Man löser inte sociala problem bara genom att höjabidragen! Dessa fyra punkter kan som nämnt sägas vara områdenutanför den traditionella socialpolitiken, men ändå är de centrala punkter iett socialt reformprogram. De är grunden för en framgångsrik socialpolitik, ochden grunden är alltför bräcklig. (vpk): En gång var borgarklassen kulturbärande. Denvar det i kraft av den liberalism och individualism som var en gångbar ideologii det samhälle som kännetecknades av det borgerliga genombrottet. Hur ser det ut i vårt land? Vi har ingenkulturbärande klass. Bourgeoisien är det inte längre. Dess individualism harkommit i allt större konflikt med vårt samhälle, med det monopolkapitalistiskasamhället. Varumarknaden har krympt utrymmet för kulturens produkter i vårtland med ökade krav på rationalisering och effektiv stordrift. Men kulturenlåter sig inte rationaliseras. En uppsättning av t. ex. kräver sina 2,5timmar lika väl som . Men en stol man rejält mycketsnabbare än . Här ligger själva den ekonomiska grunden för dettasamhälles kulturfientlighet. Kulturen är dömd att sitta trängt som annan småproduktioni monopolens tidevarv, och som den löper också kulturen risk att slås ut av merlönsam varuproduktion. Vi ser alltså hur kommersiellt lönsam skräpkultur skaparoch exploaterar människors behov. Men i denna konfliktsituation mellankulturtradition och ett samhälle som inte kan tillfredsställa denna traditionskrav blir kulturen naturligtvis en kritisk kraft kulturen blir enkapitalismens motspjärnande kraft. Och i och med detta radikaliseras kulturarbetarna. Desenaste årens utveckling i vårt land exemplifierar detta påstående. Runt om iSverige, på konstskolorna och i kulturlivet, växer den politiska radikalismen,insikten om kapitalismens kulturfientlighet. Ett visserligen vildvuxet men ettkraftfullt växande. Hur reagerar då etablissemanget i på dennaradikalism bland kulturarbetarna? Hur bemöter man och hur neutraliserar mankulturkampen? Givetvis med olika medel. Några är öppet reaktionära, dem kännervi. De fungerar inte i kraft av rationella argument utan i kraft av den maktsom är härskarens. Vi har tidigare mött dessa argument från högerhåll. I dagär det med undran och med viss förskräckelse man kan notera att också socialdemokratisk press och fackförbundspress har öppnatsina spalter för dessa reaktionära röster. Jag vill bara hänvisa tillAftonbladet i går och en artikel signerad , tiU Metallarbetarensförsta nummer och en artikel av VaUy Heffler och till ABF;s tidningFönstret och en artikel av . Men också andra, litet "finare" sätt finns ochanvänds, t. ex. försöken att vidga kulturbegreppet till ett menlöstkommunikationsbegrepp. Ett exempel på detta är när man i bokenFackföreningsrörelsen och kulturen skriver: "Den kultur arbetarrörelsenvill främja ska skapa medvetande om att det mänskliga utvecklas i kontakt ochgemenskap mellan människor." betänkande Ny kulturpolitik exemphfierardelvis detta vaga och meningslösa sätt att tala om kulturen. Det blir all anledning att återkomma utförUgare tUl dettabetänkande när proposition kommer , men jag vill i alla fall citeraföljande från s. 106 i betänkandet, där man refererar vissa tankegångar .somfanns vid en i : "Om kulturen skall bidratill att förbättra Uvskvaliteten, ansågs det nödvändigt att kulturaspektenkommer in i samhällsplaneringen, så att t. ex. den tristess som är vanlig inybyggda stadsdelar kan motverkas." Detta är ett innehållsrikt litet citat. Kulturen skall,fastslås det, förbättra livskvaliteten. Denna hänger intimt samman medsamhälls-miljön. Då skall kulturen in där för att motverka bristerna. Men vadberor tristessen i nybyggda stadsdelar på? Till stor del på lönsamhetskravetoch på monopolkapitalismens profitbegär inom byggnadsbranschen, som bl. a.skapar betonggetton för löneslavarna. Ser man det så, skulle alltså kulturen fungera som enbuffert att sättas in där de ekonomiska motsättningarna drabbar individen allrahårdast. Eftersom förslagen i betänkande har som ett av sinaövergripande mål att kulturen skall bidra rill en "bättresamhäUsmiljö", bör man nog vara på sin vakt mot sådana resonemang somleder tiU att kulturen ses som huvudsakligen en stötdämpare för de negativaverkningarna av ett samhällssystem, som inte sätts i fråga från vare sigborgerligt eller socialdemokratiskt häll. Av de flesta människor har betänkandet Ny kulturpolitikaccepterats som svar på frågan: Vad kan staten göra för att förbättra kulturenssituation i ? Men faktum är att den frågan borde ha lett till delvisannat svar än det som föreligger på de 580 sidorna i betänkandet. För attsvara på den frågan skulle exempelvis ha fordrats ett försök till en närmareprecisering av vad kultur är. används termen på ett dubbelt sätt. För det första kommer den att i de praktiskaavgränsningarna användas för att beteckna ett relativt snävt fält avaktiviteter, närmast de traditionellt konstnärliga. För det andra används termen på målsättningsplanet och imer principiella avsnitt däremot som en synonym tiU i stort sett allkommunikativ verksamhet, en kvalitet i miljön. Men på det planet borde manegentligen inte ha kunnat resonera utan att först ingående ha tagit upp denkommersiella kulturens storindustri, televisionens genomslag och passiviseringav sin publik etc. Sådana frågor har emellertid fallit helt utanför ramarna fördet som sett som sin uppgift, nämligen att ge förslag tillresursfördelning och planering av kultur i den snävare bemärkelsen. Frågan om De fria grupperna är en testfråga som böranvändas på betänkandet Ny kulturpolitik. De fria grupperna kan stå som ensammanfattning av en rad kulturella aktiviteter, som uppstodutanför organisationerna och institutionerna. Hur tar då detta delvis starktorganisationsbundna statliga kulturbetänkande hand om dessa aktiviteter, sominte faller in under existerande organisationer men som har en starkposition i ?