prot · FX0985 · 1974-12-31 00:00:00 — Vid årets lantbruksvecka höll landshövding etttal, där han på ett både kunskapsrikt och fascinerande men också skrämmandesätt redovisade hur åkerjorden används och konsekvenserna av detta. Det skulleegentligen vara anledning att läsa in hela hans anförande till riksdagensprotokoll, men det skall jag nu inte tynga statsrådet och kammarens ledamötermed. Det var ett utomordentligt belysande tal, som gav stor anledning tilleftertanke. Jag vill nu bara citera en kommentar i en av våra största tidningarett par dagar efter det att landshövding hade hålUt sitt anförande.Tidningen skrev bl. "Som ett litet eko bland många kom enFAO-notis om att världen Uotas av allmän livsmedelsbrist,att vetelagren närmar sig en månads världskonsumtion, att risefterfrågan stigersnabbare än skördarna, att drabbas hårdast av oljepriserna också påmatsidan. måste klara sig med så mycket mindre gödningsämnen attdet betyder ett spannmålsbortfall av , mat för 25 miUonermänniskor." Detta citat belyser på ett utomordentligt sätt den rådandesituationen och det allvarliga i det problem som vi nu diskuterar. Det bör kanske därtill läggas att vi har enbefolkningsutveckling i världen, som ju statsrådet mer än väl är medveten omoch som innebär att man räknar med att folkmängden bara. in på2000-talet kommer att vara fördubblad. Om vi därtill lägger att mindre än entredjedel av jordytan är odlingsbar och att redan är åker, äng ochbetesmark, står det rätt klart att det inte är stora marginaler vi har att röraoss med. kan det inskjutas att det ju ändå inte är möjligt för oss, även omvi är aktsamma om vår , att bidra till livsmedelsför-söriningen i någonstörre utsträckning. Men det är väl också helt klart att vi lika väl som allaandra måste känna vårt ansvar i detta sammanhang. I det svar som statsrådet lämnat har han på ett som jagtycker bra och riktigt sätt redovisat det rådande läget, vad som sades i denfysiska riksplaneringen och vad som slagits fast i genom utskottsbetänkandenoch på annat sätt när det gäller hänsynen till åkeriordens bevarande imarkanvändningen. Men det är ändå tyvärr bara vad har sagt. Ipraktiken fungerar det på ett annat sätt, och det är av den anledningen som jaghar tagit upp denna fråga. Kommunernas beteende i den formellaplaneringsprocessen har resulterat i att vi har fått mängder avopinionsyttringar från jordbrukshåll, där det framhålls att man alltförhänsynslöst farit fram med åkerjord. ÅtskilUga överklagnings-ärenden ligger förnärvarande på Konungens bord för avgörande, och många planförslag är redovisadeför tätorter, vägar, industrier osv. som helt klart står i strid medstatsmakternas målsättning att bevara åkerjord. Vi har t. ex. i mitt egethemlän fallet , där antagits en plan som tar i anspråk. Jag vill här inskjuta att vi naturligtvis inte har tänktoss att det alltid skall kunna undvikas att ta i anspråk. Det finns jutätorter som är praktiskt taget helt omgivna av , och i sådanasituationer kan det vara svårt att finna andra utvägar; det är vi mer än välmedvetna om. Men när man uppe i - där det ändå är minst av och Om större hänsynstagande till jordbruksproduktionensbehov av vid planering av industri-och bostadsområden Om större hänsynstagande till jordbruksproduktionensbehov av vid planering av industri-och bostadsområden mest avandra typer av mark skall ta på en gång, då måste det vara något fel i planeringen; i varje fall står den i strid med den målsättning vi harhaft här i när vi har diskuterat de här frågorna. Samrådet i planeringen mellan kommunerna och företrädareför jordbruket har inte alltid varit särskilt bra . Visserligenhar det sagts i samband med den fysiska riksplaneringen att ett sådant samrådskaU ske, men på de flesta håll har det inte förekommit; det finns dock ställendär samråd har ägt rum och där det gått rätt bra. Utan tvivel har det funnitsoch finns fortfarande ett motstånd från planerarnas sida mot ett sådant samråd.Det motståndet måste brytas, och det hoppas jag att statsrådet vill medverkatill. Jag har också en bestämd känsla av att kommunerna hartagit alltför lätt på redovisningen av konflikterna med jordbruket; det är juockså sagt att sådana konflikter skall redovisas. Därför anser jag detangeläget att statsrådet ger kommunerna ytterligare anvisning om behovet av ensådan redovisning. Om det inte kan göras tidigare, bör det ske senast ianslutning tiU den kommande planeringsperioden, som börjar den 1 januari 1975.Kommunerna måste få klart för sig vad det verkligen gäller. På sina håll har man överklagat kommunernas framfart. Jaghar rätt säkra belägg för att kommunalmännen ivrigt väntar på att få en delsådana ärenden avgjorda som ligger på Konungens bord. Om man inte påcentralt håll verkligen visar kommunerna vilken ställning tagit, kommernämligen kommunerna att se detta som ett klartecken för ett vidare utnyttjandeav åkeqorden. Därför är det fråga om en utomordentligt väsentlig test avstatsråden när dessa överklagandeärenden skall avgöras. VUl regeringen ståfast vid sina tidigare ställningstaganden, eUer kommer regeringen att gekommunerna fritt fram för användning av åkeriord? Det förutsattes i riksdagsbesluten att i det fortsattaplaneringsarbetet inom län och kommuner skulle undersökas om det i samband medden fysiska riksplaneringen behövs särskilda åtgärder för att tillgodosejordbruksintressena. Det har statsrådet också sagt i svaret, och jag är gladöver att han har observerat det och pekat på det. Därför frågar jag nu: att det finns skäl att vidta sådana särskilda åtgärder? Förmin del anser jag det vara helt klart att sådana skäl föreligger. I den fysiska riksplanen förutsattes en planering förtätbebyggelse, trafikleder, allmänna platser osv. Vi har nationalparker och vihar naturreservat. Vi fridlyser växter och djur, vi avgränsar stora områdenenligt naturvårdslagen, ibland - skulle man nog viUa säga - alltför storaområden för att folk verkligen skall inse naturvårdslagens innebörd. Om t. ex.halva kommuner fridlyses enligt naturvårdslagen, börjar folk fråga sig vad somär meningen. Vi skall inte ta upp en debatt om huruvida detta ärberättigat eller inte; jag ställer mig bakom alla dessa planeringar. Men nog ärdet förvånansvärt att planeringen för skydd av åkeriorden inte har slagitigenom. All annan planering, t. ex. för fritidsbebyggelse, har slagit igenom ochobserverats av kommunema. Men de har haft väldigt svårt att förstå att skyddetför åkerjorden är av minst samma angelägenhetsgrad som andra planeringar. I sista stycket av sitt svar har statsrådet berörtbygglagutredningens principbetänkande, och jag är tacksam för det. Jag måstesäga att jag inte på samma sätt som statsrådet har kunnat tolkabygglagutredningens skrivning, men jag är utomordentligt glad över attstatsrådet har tolkat bygglagutredningens skrivning så som han har gjort.Statsrådet säger: "Jag vill slutligen också nämna att bygglagutredningen isitt lämnade principbetänkande föreslagit en förstärkning av denöversiktliga kommunala planeringen som skulle ge bättre möjligheter ännuvarande plansystem att beakta såväl jordbrukets krav som effekterna avjordbrukets utveckling på miUön." Jag finner det mycket tillfredsställandeatt detta har kommit med i statsrådets svar. Omstörre hänsynstagande till jord-bruksproduktio-nens behov av vidkommunal planering av industri-och bostadsområden HerrWACHTMEISTER i (m): i Holmgården har framlagtsynpunkter från . Jag skaU tillåta mig att komplettera vad han sagtmed sydsvenska synpunkter. En sak är om den faktiska befolkningsutvecklingen kommeratt stämma med den framskrivning av siffror som våraplanerare grundar sitt arbete på. Är det inte risk för att vi gör våraplaner litet för storslagna, med andra ord att det blir litet för dyrbart? Enså framstående demograf som har någonstans uttalat jag harglömt precis var att om man beräknar befolkningsökningen fram tiU , så finns det i vaoe fall faktorer som tyder påatt man kommer sanningen närmare än med de som man arbetarmed. Men en annan sak - och en väsentligare är den somföranledde interpellationen, nämligen hushållningen med den icke förnyelsebaranaturresursen åkerjord. I det avseendet lever våra planerare kvar i denslit-och släng-tidsålder som väl annars nu böriar övergå i återanvändningensera. Man bygger där det blir bekvämast att rita planerna och där det blirbilligast att bygga, man hänvisar tiU trafiktekniska problem och allt möjligtannat. Men vad som tydligen gått våra kommunala teknokrater spårlöst förbi ärden livsmedelsbrist som pekade på. Det är enlivsmedelsbrist som hotar hela världen och som väl rent principiellt bortföranleda att ett exploateringsförbud utfärdades för all åkerjord. Förbudetskulle kanske inte vara ovillkorligt, för det vore naturligtvis orealistiskt,men det skulle åtminstone vara ett exploaterings-förbud så att man på vårastomkartor utmärkte all med stoppsignalens röda färg mörkare rött jubättre jordmånen var. Detta skulle då känneteckna områden som bara får tas ianspråk i yttersta nödfall, när inget alternativ ens är tänkbart. Det enorma och rent ut sagt hårresande slöseri mednaturresursen som har kännetecknat våra dagarsbyggnadsplanering måste med andra ord få ett slut. Och jag tvekar inte atthävda att de planer, som är fastställda men som inte redan börjat realiserasutan syftar litet längre fram i tiden, måste omarbetas. Om större hänsynstagande till jordbruksproduktionensbehov av vid planering av industri-och bostadsområden all ära,men även om man har kännedom om dess principer de principer som vi härtidigare i debatten fått klarlagda för oss lever man inte alls efter dem.Uttrycket "tekniskt likvärdig mark" att bygga på tolkar man precissom det passar byggenskapen och inte alls så som det passar jordbruket. Medtekniskt likvärdig mark menar man en som just ur de tekniska synpunkterna ärlika bra att bygga på, ger lika bra kommunikationer osv., men blir det dyrareatt bygga på en sämre än på en bättre belägen god sådan, då offrar manden sista. Man har inte den där tvärsynen på det hela som borde medföra att somen pluspost för den "likvärdiga marken" tas med vad som sparas avproduktion hos den först tänkta åkermarken. Det finns någonting som faktiskt är viktigare än attproducera mer eller mindre billiga bostäder eller industriområden, och det äratt producera livsmedel. Det tjänar inte mycket till att med den afrikanskatorkkatastrofen som bakgrund fråga sig när turen kommer till oss. Just nu serdet ut som om vi åtminstone i sydöstra skulle få den femte torksommareni föUd - med alla de konsekvenser detta leder till, när redan nu diken ochbäckar är torra och de oreglerade insjöarna så tidigt som harsommarlågvatten. Detta kommer att medföra risk för farsoter, risk förepidemier, då vattendragen inte kan uppehålla sin normala funktion somrecipienter för avlopp. Det här innebär ju att åkrar, så belägna att de kan görastill föremål för konstbevattning, ur exploateringssynpunkt måste anses än värdefullareän de har varit. Vi måste förstå att det är fara på taket närgrundvattnet håller på att sjunka utom räckhåll. Är de här förändringarna varaktiga eller är de baratillfälliga? Det vet vi ingenting om. Vi får väl hoppas att de blirtillfälliga. Men även om normalt klimat skulle komma tillbaka måste vi räknamed en sådan livsmedelsbrist på grund av befolkningsexplosionen jorden runt attdet är vår enkla skyldighet, av rena soUdaritetsskäl, att inte ge oss ut påvärldsmarknaden och konkurrera om dess livsmedel, i vae fall inte så länge viinte själva har upphört med vårt eget slöseri med tillgångarna. Det borde egentligen vara självklart att varje plan somtar i anspråk för annat än vad den är avsedd till också borde redovisavarifrån man skall ta kompensation för den livsmedelsproduktion som fallerbort. Först då kanske planförfattama får klart för sig vad det är de handskasmed. Om herr bostadsministern under sina semesterresor skulleviUa förena det nyttiga med det mindre nöjsamma, så lär det infe vara svårt attplocka fram skräckexempel på planering som , trots kännedomen om denfysiska riksplaneringens riktUnjer, måste betraktas som direkt ansvarslös. Kanvi hoppas på att statsrådet försöker bibringa planfolket litet mera förståelseför de här frågorna? Jag tror att det är där det viktiga ligger. Föreskrifterna har vi redan. Men jag vill - och jag sägerdet -instämma i vad sade om att anvisningarnainte föUs, kanske beroende på att man inte'har fått klart för sig just vilketansvar som vilar på varenda en av oss för att hjälpa till när det gäller attlindra den livsmedelsbrist som kommer att uppstå förr eller . ett faktum världen runt, men den kan drabba även oss. Jag villbara vädja till Uerr bostadsministern att försöka på något sätt hur detskall gå till vet inte jag skärpa den fysiska riksplaneringens anvisningar i det här avseendet just för att bibringa planerarna större ansvarskänsla. Orsaken till att jag har begärt ordet är attjag skrev en interpellation i det här ämnet , och när jag komtUlbaka tiU efter påskuppehåUet fick jag höra att frågan redan tagitsupp i ett jordbruksutskottets betänkande. Jag avstod då från att framställainterpeUationen, som var riktad till chefen för jordbmksdepartementet. Men tycker jag att jag ändå har anledning att framföra de synpunkter som jag dåskrev ner. Därför ber jag att här till en börian få läsa upp den mycket kortainterpeUationen. Snabb befolkningsökning i världen, katastrofal torka ijordens folkrikaste länder och miUoner människors dagliga liv på gränsen tillsvältdöd är några av de varningstecken som framträder aUt tydligare förinternationellt arbetande organ. FAO t. ex. rapporterar att världslagren avvete nu motsvarar en månads konsumtion! Varningtecknen måste bli föremål för särskild observans ide s. k. i-länderna, av vilka många på endast några timmars flygavstånd från desvältande lever i ett relativt överflöd delvis på de fattiga ländernasbekostnad. Situationenär sådan att även om vårt land har marginell betydelse - engenomgripande omprövning av jordbrukspolitik snabbt måste ske i det globala perspektivet. Åtgärder av olika slag blir det därvid nödvändigt att vidtaga. Bland dem är att utnyttja alla användbara markarealer i för livsmedelsproduktion. Därefterkom min fråga till statsrådet. Vi reser här i landet mycket söderut för att, som det heter,slippa från regn och rusk. Vi tycker det är skönt att komma till soliga länderi eller ännu längre söderut. "Våra semesterplatsers sol ochhetta är deras invånares förbannelse", skrev Per iVeckojournalen härförleden. Och han fortsatte: "Vårt tempererade klimatär vår lycka." Ja, det är inget tvivel om att vid sidan av , ochSovjet på norra halvklotet och på södra halvklotet tillhör norraEuropa världens bästa jordbruksländer. Årstidernas välgörande växlingar, den inormala fall tillräckliga nederbörden med i stort sett jämn fördelning överåret och solens rimliga värme tUlsammans med hög brukningsteknik ger hos ossvärldens bästa avkastning. Den jordbrukspolitik som vi sedan några årtiondentillämpar och söm bl. a. jag själv och i aldrighar omfattat baserar sig på det felaktiga antagandet att vi biUigare kan köpavissa livsmedel på världsmarknaden. Därför behöver vi själva endast satsa på enbegränsad självförsörjning och kan nedlägga s. k. mindre lönsamma jordbruk. Denjordbrukspolitiken är såvitt jag förstår tvåfaldigt felaktig. Dels köper vi pågrund av orimliga låglöner vissa livsmedel från och undandrardärigenom dessa länder näringsmedel som deras svältande Om större hänsynstagande till jordbruksproduktionensbehov av vid planering av industri-och bostadsområden 6 protokoll 1974. Omstörre hänsynstagande till jordbruksproduktionens behov av vidkommunal planering av industri-och bostadsområden befolkningbehöver, dels underlåter vi här hemma att fullt utnyttja våra gynnsammaförutsättningar att bidra till världens försörjning. I partiprogram står det beträffandejordbrukspolitiken: "Den svenska jordbrukspolitiken måste även utformasmed hänsyn till det globala försörjningsperspektivet." Det är enligt minmening oansvarigt av att fortsätta sin halvhjärtade världsinsats idetta sammanhang. Många samordnade insatser behövs för att åstadkomma en annaninriktning av vår livsmedelsproduktion. En av insatserna är att intensivtutnyttja aU tUlgänglig mark som duger för livsmedelsproduktion. Det kan intelängre tolereras att t. ex. flygfält eller golfbanor anläggs på användbarjordbruksmark. Industrietablering bör inte få ske på sådan mark och heller intetätortsbebyggelse. I statsrådets svar tycker jag mig märka en betydandebegränsning i synsättet på denna problematik, och detta kan måhända bl. a. beropå att det inte är chefen för som svarar. Statsrådetskriver på ett ställe att det gäller att "tillgodose jordbruksintressena",och på ett annat ställe att vi bör "beakta jordbrukets krav". Somtorde framgå av vad jag här har sagt måste frågan ses mot en mycket vidarebakgrund. Jag skall nu inte ställa någon fråga till statsrådet. Detvore inte korrekt, i synnerhet som det inte är chefen förjordbruksdepartementet som svarar interpellanten. Men jag viU gärna uttryckaden förhoppningen att statsrådet instämmer med mig, när jag uttalar att vimåste gemensamt finna en lagstiftningsform som fastslår att all svensk mark somär tiänlig för livsmedelsproduktion också reserveras för detta ändamål. Jag är självfallet till freds med det ökadeintresse som i detta sammanhang har visats för planfrågorna och för attplanerna inte enbart skall bli vackra planer på papperet utan även få praktiskaeffekter ute i våra bygder. Jordbruksministern och jag är också eniga om attvi, om den genomgång som sker i lantbruksstyrelsen ger anledning till det, skallöverväga ändringar i existerande lagstiftning. Det ankommer närmast påjordbruksministern att göra den prövningen. Jag vill i likhet medjordbruksministern uttala att regeringen har en viUa att pröva åtgärderna närdet gäller jordbrukets mark, så att de förs in i vår riksplanering. Man kan naturligtvis som i Holmgårdenspekulera över orsaken till att åkermarken tidigare inte funnits med idiskussionerna i så stor utsträckning. Här som på så många andra områdenspelar, tror jag, pengarna en roll. Man har betalat väldigt bra för åkermarkennär man har behövt den för tätortsändamål jämfört med priset på jordbruksmark,och det är väl därför som det inte har blivit något motstånd. Men vill man nufrån jordbrukets sida och från andra partiers sida starkare betonanödvändigheten av en samhällelig styrning på detta område, kommer det inte attmöta något principiellt motstånd från vårt partis sida. Men då tvingas manockså ta ställning till en del andra frågor Jag har närmast sett problemet från jordbruksministernssynpunkt. Låt mig se det från min egen, och då inte från plansynpunktutan från bostadssynpunkt. Det propageras starkt för att vi genom ett marknäraboende skall breda ut våra tätorter VäUer vi den vägen kommer det inte att varamöjligt att undvika att här och var värdefull jordbruksmark tas i anspråk.Kanske vi också i det avseendet kan få en mera balanserad debatt ifortsättningen. Om vi skall föUa anvisningarna i de inlägg som gjorts här , innebär det mycket hårda restriktioner Här har framförts så bestämda kravpå centrala åtgärder att jag skulle viUa mana tUl att helt övergedecentraliseringstanken. frågade om statsrådet kommer attingripa eller om kommunerna kommer att få fritt fram. Ja, vi får väl gåbalansgång. Från centralt håll får vi ta ansvar för de övergripande frågorna.Men de mera jordnära kommunala frågorna - det är min principiella inställning skall inte staten i onödan lägga sig i. Där bör vi hålla fast vid den kommunalasjälvstyrelsen. Om större hänsynstagande till jordbruksproduktionensbehov av vid planering av industri-och bostadsområden HerrJOHANSSON i Holmgården (c): Statsrådet säger att vi har visat ett ökatintresse för planfrågor och att han är tacksam över det. Jag tror nog att vihar varit intresserade av planeringen även tidigare, men vi har, som tidigaresagts, känt oss ganska maktlösa på grund av den jordbrukspolitik som förts. Istället för att försöka bevara jorden och öka produktionen har man velat lägganed en hel del av åkerjorden och avstå från produktion. Men med hänsyn till deförändringar som skett i livsmedelsproduktionen och ilivsmedelssituationen tror jag inte att någon i fortsättningen vUl driva denlinjen. Därom behöver vi väl knappast tvista. Statsrådet menade att priset hade bidragit tUl attjordbrukare gärna har sålt sin åkeriord för bebyggelseändamål; man har då fåttut ett bra pris för marken. Det är möjligt att det har skett i vissa fall. Menjag har en absolut bestämd känsla av - och däri instämmer väl var och en somhaft litet att göra med kommunala planer att situationen varit den att detvarit enklast och lättast att planera på slät . Där har man alltsåbyggt - utan hänsynstagande till att man med det byggandet absolut inte haråstadkommit ett boende som ur miUösynpunkt varit det bästa. Jag vUl betona att vi i aldrig har varit anhängaretill de höga markpriserna. Skäliga markpriser bör givetvis betalas, men högamarkpriser, som man har åstadkommit i vissa spekulationsfall, har vi aldrigvarit anhängare till. FöUaktligen har markpriserna inte någonting med den härfrågan att skaffa. Det har anförts att det marknära boendet skulle innebäraatt bostäderna breder ut sig i så stor utsträckning att måste tas ianspråk. Man får gärna ta en del . Jag har sagt tidigare att det måsteske i vissa fall, men då bör det också vara en förutsättning att det inte gåratt uppföra marknära bostäder på annat sätt. Men på de flesta håll kan manåstadkomma marknära bostäder utan att ta alltför mycket åkerjord i anspråk. Hur gick det till tidigare när människorna byggde - då detvar gott om mark? Jo, inte byggde man på den odlingsbara jorden, på åkermarken.Man byggde på de steniga markerna, där det inte gick att få säden att gro. I många av våra riktigt fina bondbyar finns god tillgång till Om större hänsynstagande till jordbruksproduktionensbehov av vid planering av industri-och bostadsområden byggnadsmark.Det går att spränga in bostäder i den bebyggelse som redan finns utan att byggapå . Men man har , krävt att det skulle röra sig om enomfattande planering - ett stort område skulle planeras om man nu skulle ha nyabostäder i en by. Var planerade man då? Var lade man den bostadsbebyggelsen?Jo, man lade den alltid på ett lämpligt åkerfält i stället för att spridabebyggelsen i den bebyggelse som fanns . I samband med att detslogs fast att glesbebyggelserätten skulle bibehållas har vi fått möjligheterdärtill. Men det är en rättighet som kommunerna har mycket svårt att kommaihåg. De vill helst planera områden, köpa in en, två eller tre hektar och därplacera husen tätt intUl varandra. Vi är tacksamma för glesbebyggelserätten,men vi ser också gärna att den kommer till användning. Man kan genom attutnyttja den få utomordentligt många bostäder trivsamma bostäder där folkgärna vill bo. Människor står i kö i min egen hembygd och vill bygga bostäderpå ett sådant sätt, men det är hart när omöjligt att få tillstånd tUl det -även om där finns alla serviceanordningar i form av vatten, avlopp, skola,affär osv. Nej, går det inte att planera ett helt område med bebyggelse får maninte bygga. Nog finns det möjlighet, herr statsråd, att bygga marknärabostäder utan att ta åkerjord i anspråk. Statsrådet slutade sitt anförande med att säga: Visst kanvi ingripa, om det anses att det behövs; men vi bör gå balansgång härvidlag.Varför skall man gå balansgång i det sammanhanget? När det gäller andra områdenav riksintresse - ett naturskyddsområde eller liknande ger man klara beskedom hur det skall vara. Varför kan man inte ge lika klara besked på den härpunkten? När man talar om riksintressen skulle jag viUa säga attnog borde det i dagens situation vara ett riksintresse att åkeriordenbibehålls. Jag vill, fru talman, sträcka mig till att säga att det inte bara ärett riksintresse, utan också ett internationellt intresse, att vår åkeriordbibehålls.