prot · FX09116 · 1974-12-31 00:00:00 — Under liden fortsätter balansräkningen att få sin negativa sida hårtbelastad av ständigt ökat missbruk av resurser genom kapprustningarna. I den korta summariska översikt som jag har gett av nedrusiningsarbetetvid årets generalförsamling, ett arbete som pågår , har enaspekt av energiförsöriningens problematik haft en berättigad plats. Jag avseremellertid inte att här diskutera energiproblemet i annan mån än iperspektivet av krav på en ny ekonomisk världsordning och som en avde viktigaste faktorerna i den tolala framtidsekvalionen befolkningstillväxt,resurstillgång, ekonomisk utveckling, miljöpåverkan. Delfinns skäl att peka på, och jag ansåg del angelägel all göra del när jag ifredags, i generalförsamlingens andra utskott, presenterade de svenskasynpunkterna på årliga rapport från FN;s miljöprogram, alt dennuvarande ekonomisk-politiska situationen i världen tenderar alt skjuta akutaekonomiska problem i förgrunden på bekostnad av det nyvunna miljötänkandet.Inte minst gäller delta energiförsörjningens problematik, där ett sådantagerande framstår som troligen mer riskabelt, på både kort och läng sikt, än päde flesta andra områden. Detfinns också skäl all peka på all de rika ländernas omsorger om sin aktuella ochframlida energiförsörjning inte får skymma blicken för den kanske mestuppenbara globala orättvisa som existerar rörande fördelningen mellan rika ochfatliga, nämligen den mest avgörande utveck-lingsfaklorn energin. Så länge dennuvarande groteska fördelningen av energiresurser mellan rika och falligabestår - i händerna på de rika , hos defatliga - så länge beslår också den värld, splittrad-mellan friaoch slavar, rika och falliga, som enligt gammall uttalande avAbraham icke kan i längden överleva. Detta,herr talman, är perspektivet bakom mina bestående intryck av FN;svärldsbefolkningskonferens i , som avslutades för något mer än tvåmånader sedan. Som ansvarig för det svenska agerandet vid konferensen och fördess fortsatta uppföljning finner jag det angeläget att utnyttja denna debattför att inför kammaren, i största korthet, redovisa några av dessa intryckfrån den första politiska internationella befolkningskonferensen. Enavgörande faktor vid en sådan bedömning är själva den omständigheten attkonferensen ägde rum och inte, säg , tidigare. Det nyainternationellt-politiska klimatet, som en följd av energikrisen och densjätte speciella generalförsamlingssessionen , kom all starkt präglabåde debatter och beslut i . Det är därför på inget sätt förvånande altu-länderna så dominerade konferensen liksom alt kravet på en ny ekonomiskvärldsordning, och inte hotet av den snabba befolkningstillväxten, utgjorde denröda tråden genom de dagliga och nattliga förhandlingarna. Kanske bör det docknoteras som något förvånande att , framför allt i , som bevisligenbedriver en medveten och aktiv familjeplaneringspolilik, förhöll sig sårelativt passiva i jämförelse med andra mer militanta delegationer från 'och . Någrapreliminära formuleringar av konferensens huvudresullat, som jag bedömer dem,kan sammanfattas i sex punkter. Befolkningsproblemethar en gång för alla erkänts vara ett politiskt problem, ett led i den totala utvecklingsproblematiken. har avvisat varje tendens all betraktabefolkningstillväxten som en isolerad orsak till fattigdom och ulvecklingssvårigheler.Problemet är mindre ett befolkningsökningsproblem, säger man, än effekten avekononiiska och sociala orättvisor. majoritet å-dagalade enobenägenhet att tillräckligt beakta del ömsesidiga orsak-ef-fektsammanhangelmellan underutveckling och snabb befolkningsökning. Medan kravet på nya internationellt-ekonomiskastrukturer och relationer restes oavlåtligt, kom den internationellautvecklingsstrategins krav på nya nationelll-ekonomiska och sociala strukturerliksom på interna förändringar avsevärt i skymundan. Befolkningsproblemet har otvetydigt länkats sammanmed resurs-, energi-, miljö- och internationella omfördelningsproblem, och dethar därmed blivit en faktor i den globala resursekvationen i stället för ettu-landsproblem. Vad detta leder till i form av ökat moraliskt och politiskttryck på världens rika med deras per invånare mångfaldigt högre resursförbrukningkommer del säkert alt bli anledning att återkomma fill. Konferensen antog en världshandlingsplan. 1 sitt slutligaskick återspeglar den väl mindre en känsla för det brådskande angelägna iåtgärder på området än det förslag som förelades konferensen. Men den representerari andra avseenden framsteg: befolkningsproblemels globala karaktär och desssamband med övriga världsproblem är starkare markerade liksom det påföljandeansvaret för i-länderna att beakta sin egen be- folkningsulveckling ochsina konsumtionsmönster. 6.Trots all under konferensen familjeplaneringsakiiviieter kom i skymundan förekonomiska utvecklings- och rättvisefrågor har , ,framställningar från om stöd ål familjeplaneringsprogram ökat säkraftigt hos , att de överstiger fondens resurser med ca 50procent. Konferensen har otvivelaktigt här spelat en betydande roll. Vad kan befolkningskonferensen leda till för konsekvenser för Sverigesdel? Vi har aktivt verkat både för all den totala och globala karaktären av problemalikenskulle erkännas och för att därmed kravet på i-landsansvarel skulle få sittnödvändiga eftertryck. Mot bakgrunden av att gav detta klart tillkänna som sin mening bör del finnas skäl all räkna medatt vi i konferensens uppföljningsarbete noga utnyttjar möjligheterna attfortsätta efter en s. k. svensk linje. Vad betyder det i praktiskl-poliliskatermer? Ja, innan höstens generalförsamling i slutet av tarställning till kon-ferensresultalel är den frågan väl för tidigt väckt. Mennågra reflexioner ar ändå att göras. Många ord sades och många beslutfattades i . En av de många svenska journalister som vi hade glädjenatt sammanträffa med under konferensen, kooperatören och u-landskännaren EllyJannes, citerar i en artikel ett yttrande i flygplanet hem; "Ord haraldrig mättat några svältande eller botat någon sjuk." Och i en annankommentar uttrycktes farhågan att vi skapar ett konferensmaskineri som reserrunt och antar allt mer radikala resolutioner, medan klyftan mellan fattigaoch rika fortsätter att växa och jorden snurrar vidare mot förödelsen. Detta är ett allvarligt memento för oss konferenshästar. Och del ärskäl att komma ihåg att del inte är på FN det i första hand beror, om de mångaorden i leder till positiv handling, del är på oss aktivamedlemsstater och deltagare i de många viktiga konferenserna. Hur tänkerSverige agera, frågar i sin artikel. Ja, vi har ett ansvar somframdrivare av många vackra ord. Denna riksdag har ett ansvar, som för två årsedan talade om industriländernas ansvar som högkonsumtionsländer införvärldens fattigdom och befolkningsutveckling. Skall utfästelserna få sinuppföljning i ett konkret handlande för rättvisare fördelning, för mindre avslöseri och mera av varsam hushållning, för handfasta bidrag till de fattigaländernas utveckling? Gör vi, i vårt relativt sett unika välstånd,tillräckligt? Svarenpå dessa frågor, herr talman, hänger nära samman med vad vi gör för att mötau-ländernas krav på en ny ekonomisk världsordning, med vad vi gör som ansvarigapolitiker för att analysera konsekvenserna av delta i svensk politik, en analyssom måste karakteriseras av helhetssyn och framlidsinriktning, med vad vi görför att ständigt hålla debatten och beredskapen för handling levande. Förmin del är jag inte beredd att instämma med dem som kräver att som ettav jordens rikaste länder skall begränsa eller stoppa sin ekonomiska tillväxt,dvs, sin produktionskapacitet. Vår värld med, i dagslägel, över 400 miljonerundernärda människor, med över tusentalet miljoner människor som inte får sinamest fundamentala mänskliga behov tillgodosedda, en sådan värid har inte rådatt avvara produktionskapacitet någonstans. Men frågan som ställs, och som börställas med ständigt ökad intensitet, gäller vad som skall produceras och hurdet skall fördelas. Detvä forskarna säger i rapporten vidskiljovägen, som jag har refererat till tidigare, alt 2025, dvs. 50år från , skall ha minskat siandardklyflan mellan rika och fattiga ländertill 3:1 för och 5:1 för och , krävs detresursöverföringar från de rika till de fatliga från nu och fram till år 2000på - man kan jämföra med siffran förnuvarande tolala resursöverföringar, som är omkring 75 miljarder. Beloppet kanockså med fördel jämföras med nuvarande totala rustningskostnader i världen, 1250 miljarder. Det är som sagt, om vi accepterar del rättvisa och rimliga i debåda forskarnas utgångspunkt, en fråga om hur jordens resurser skall användas,vad som skall produceras och hur det skall fördelas, och den frågan hargiltighet även för det lilla rika del. Vikommer, herr talman, alt möta många och stora svårigheter i försöken att fåtill stånd de förändringar i de ekonomiska systemen, nationellt ochinternationellt, som kommer att bli nödvändiga. Låt mig bara peka på en, ganskaspeciell, sådan svårighet. Vetenskapsmännen, experterna, teknikerna, som skallgöra analyserna, dra slutsatserna, ge råden, är inbördes djupt oeniga på områdeefter område och presterar hell motstridiga slutsatser och råd, del må gällaenergileknologi, ekonomisk utveckling, underutvecklingens orsaker,inflalionsbekämpande eller nedrustningsdiplomali. Och de politiskabeslutsfattarna är därmed lämnade i en situation av osäkerhet i fråga ombeslutens innebörd och konsekvenser. Detta försvårar deras val avrörelseriktning och blockerar handlingsviljan, i en lid då det är viktigare ännågonsin att bevara helhetssynen och långlidsperspektivet, då del är viktigareän någonsin alt verka för de nödvändiga förändringarna av system ochstrukturer. Dettaenligt min mening mycket allvariiga problem ligger bakom en svenskinitieradresolution från , som vi nu följer upp vid åretsgeneralförsamling. Den syftar till all centralt inom skapaen framlidsinriklad forskningscentral som fortlöpande följer och studerarpolitiska beslut och handlingar, deras effekter, sidoeffekter ochlångtidseffekter, och därmed successivt Ökar, våra kunskaper ombeslutsfattandets totala effekter och våra möjligheter att också i ett längretidsperspektiv överblicka följderna av politiska beslut och åtgärder. Del ärnaturligtvis en blygsam början som vi inriktar oss på, om nuresolutionsförslaget godkänns, men del bygger på en tankegång som vi tror ärviktig och riklig. Politikerna behöver, på både del nationella och detinternationella planet, ett betydligt bättre och säkrare besluts- underlag än , om viskall kunna fatta beslut med ansvar för nutid och framtid. Milt anförande har blivit långt, längre än vad jag från början hadeavsett. Men de problem som jag har tagit upp till diskussion, alltför generelltoch summariskt, är allvarliga och återspeglar en tragisk verklighet,accentuerad av förhandlingarna på livsmedelskonferensen i , som är på sintredje dag. Del gäller överlevandet för hundratals miljoner människor. Detgäller en tillvaro i ett minimum av mänsklig värdighet för halva jordensbefolkning. Låtmig sluta med att citera vad mötet i avslutade sin rapport med, i etttonläge som motsvarar vad den nuvarande världssiluationen kräver av oss, i formav i grunden positiv stämning och uppfordrande till handling: "Vitror på mänsklighetens framlid. Vi tror att livsformer och sociala system kanutvecklas som är rättvisare, mindre materiellt krävande, mer respekteranderamarna för den globala miljön. Vägen framåt skall inte fastläggas avdomedagsprofelerna, inte heller av de teknologiska optimisterna. Den måsteplaneras genom ett omsorgsfullt studium av de yttre gränserna för jordensbärkraft, genom ett gemensamt sökande efter möjligheter alt förverkliga denmänskliga rättigheten till en acceptabel livsnivå, genom skapandet av desociala strukturer som är nödvändiga för att uppnå delta och genom livsdugligaoch livsskapande utvecklingsstrategier." Balansräkningen är ännu icke färdig. Kan man räkna med att denkan få ett mer positivt slut än många har vågat förutse? () kortgenmäle; Jag lyssnade med mycket stort intresse på inlägg. är alltid intressant, och de ämnen som hon väljer att tala om är iregel mycket betydelsefulla, de hon log upp inte minst. Mendet var naturligtvis inte bara för att säga delta som jag nu har utnyttjat minreplikrätt utan främst för alt instämma i tanke på en utbyggdinternationell kontroll över den fredliga kärnenergianvändningen, exempelvis ifråga om hantering och transport av farliga ämnen på del här området. Dettakan naturligtvis mot bakgrunden av de många större problemen tyckas vara enliten fråga. Det stora problemet är att åstadkomma en verklig nedrustning ochett effektivt förbud mot kärnvapen. Men även om frågan om den fredligaanvändningen är relativt sett mindre än de andra, så har den den fördelen altden lättare borde kunna lösas. Denfredliga användningen kan också, som framhöll i sitt anförande,vara en frestande inledning till en militär användning. Jag har själv i eninterpellation, som jag framställde , pekat på deutomordentligt oroande tendenser som föreligger på skilda håll i världen - attgå över från fredlig användning till militärt Del är därför del ärangelägel och nödvändigt, , all arbeta fram något slags kontrollöver den fredliga kärnenergihanleringen. Om lAEA skall utnyttjas i det härsyftet eller om man skall bygga upp något annat internationellt organ i sammasyfte lämnar jag därhän. Att kontroll behövs är del som jag har velatunderstryka, liksom också att i skilda internationella sammanhang börverka för tillkomsten av sådan kontroll. Uppgiften är makaber men dess värre riktig: Under den lid som denallmänpolitiska debatten i riksdag pågått har tusentals människor ifattigväriden dött av svält. Det är kanske detta som den här debatten borde hahandlat om. Något har sagts men ändå ganska litet, om man jämför med den omsorgvi ägnat problemet hur vår egen välfärd skall ökas. Världen är nu en gångsådan. De rika vill bli ännu rikare, de fattiga kommer att bli ännu fattigare -många så fatliga att de inte har råd all överleva. Statsministernfick en fråga i går från : Skall vi från sida anse oss haråd att satsa av våra samlade resurser del här året på att hjälpa demsom svälter? Vi får se, sade . Sverigesstatsminister är ganska lik alla andra statsministrar i den privilegieradedelen av världen. I själva verket är alla vi som är rika varandra ganska lika;i första hand tänker vi på oss själva. Får vi någonting över kanske vi hjälperdem som har del svårt. Vi får se. Iblandträffar vi de fattigas representanter vid stora FN-konferenser. Då säger kritikerna till sina utsända representanter att konferenser kan de falligainte bli mätta av. Och visst har de rätt - så långt. En konferens räddar ingaliv, en konferens gör ingen mättare, en konferens löser inte världens problem.Det enda man med säkerhet vet är att konferenser kostar pengar. Blirslutsatsen då att vi kan sluta all ordna möten där vi talar om världssväll,befolkningsproblemen, energifrågor och nedrustning? Nej, det vore givetvis enfelaktig slutsats. Del sägs många kloka saker på de här konferenserna, delantas många resolutioner och del utformas många olika dokument som ganska väloch inträngande beskriver världens svårigheter och som även innehåller mångariktiga recept på hur problemen skall angripas. Delär inte konferenserna det är fel på. Felet är alt vi så ofta i den praktiskapolitiken gör sä litet för alt visa alt vi menade allvar med det vi sade när viträffades i , i , i eller någon annanstans. Resultatetav det som sades från svensk sida vid FN:s extra generalförsamling i måste bli att vi åtminstone avstår av del här rika landelssamlade resurser under detta budgetår i bistånd. Resultatet av del vårasvenska representanter just nu säger vid FN;s livsmedelskonferens i Rom- och vad de får höra där om den fruktansvärda svältkatastrof som drar framöver fattigväriden - måsle bli att vi sätter av myckel mer än de 75 000 lon avvårt spannmålsöverskott som det har talats om. Fråganär: Vem skall i så fall ha resten? Svin- och krealursuppfödare i har rådatt köpa, men de som sedan skall äta de köllproteiner som produceras där kan fådet behovet tillgodosett på mycket billigare vis. De falliga i ,, och Väsiafrika däremot har inte råd alt köpa, och många avdem kommer att dö om och andra rika länder säljer sinaspannmålsöverskott som djurfoder för rikemansvärldens heliga biffkor, som RogerFjellström uttryckte saken i en i går. Det kusliga är alltså, om man tänker efter, att världen svälteralldeles i onödan. Del finns tillräckligt mycket mat i världen för att alla de4 miljarder som befolkar värt klot skulle kunna bli mätta. Alt en halvmiljard ändå sväller beror på att livsmedel och andra resurser är så orättvistfördelade. Delvar detta i , som jag själv deltog i,handlade om. För när man diskuterar befolkningsproblemet är del ingenting annatän ett av många sätt all ta upp underutvecklingens och resursfördelningensproblem. Överbefolkningär ett relativt problem. är ett överbefolkat land, inte i och för sigdärför alt det finns så många indier, men därför att de resurser som finns iIndien i form av livsmedel, utbildningsmöjligheter och invesieringskapital interäcker till all ge människorna en rimlig standard. Detfinns de i den svenska debatten som av detta drar slutsatsen alt den snabbafolkökning som pågår - bor del dubbelt så många människor på jordensom - inte är något problem. Det är givetvis en felaktig slutsats. Om detblev man ganska överens i . Del finns utvecklingskapacitet också i dei dag fatliga länderna. Men den snabba folkökningen gör att den kapacitetenbara räcker till för att bevara den svältstandard man nu lever på; de många nyamunnar som skall mättas , , är ett hinder för enreell standardförbättring. Man hamnar i en ond cirkel; undernäring, dåligutbildning, enkla produktionsmetoder, ingenting all sälja till utlandet, ingapengar all köpa konstgödsel för från ullandel, dåliga skördar, ka-lorifattigmat, undernäring. Det är den cirkeln som måste brytas, annars kan vi aldriggöra någonting ål överbefolkningen. Tillbilden hör också alt faltiga föräldrar föder många barn. Orationellt, tyckerkanske någon, men egentligen inte: många barn betyder trygghet, en hjälp iarbetet på de små jordlotterna, någon som försörjer föräldrarna när de blirgamla och inte längre själva kan arbeta. Ganska få av dem som föds överleversina föräldrar. Vart fiärde u-landsbarn dör . Vad det alltså handlar omär att på annat sätt ge fattigvärldens män- niskor en trygghet förframtiden. För det krävs utveckling och reformer i som leder till enannan inkomstfördelning. Också i länder som är fattiga finns människor som ärrika. Men det behövs också hjälp utifrån. Inte bara i form av biständspengar,men genom hell andra relationer i handelsutbytet och t. ex. en mindrei-landsegoistisk investeringspolitik. Betydernu del som jag här sagt att överbefolkningens problem måste lösas med socialaoch ekonomiska insatser, att familjeplaneringen inte spelar någon roll? Har derätt som säger att familjeplanering är fascism, ett sätt för den rika världenalt genom tvångsåtgärder hindra de fattiga från att föröka sig så all de själva- vi själva - kan fortsätta all kapa åt oss merparten av jordens gemensammaresurser? Nej, del betyder det inte. Och även om detta var de flesta i Bukarestöverens. De svenska skrivbordsradikaler som bredde ut sig i spalterna före,under och efter Bukarestmölei skulle ha känt sig ganska isolerade om de vågatsig på en konfrontation med dem där nere i som har folköknings-problemetinpå sig. De har inte lid med den konlemplaliva verksamhet som det innebär altförsöka hitta lösningen sociala problem i marxistiska 1800-talsskrifter. Kritikerhar sällan fel i allt som de säger. Visst finns del exempel på misslyckadefamiljeplaneringsprojekl, visst är många av de reklamslogans för färre barnsom tillverkats på Avenues annonsbyråer i ganska malplaceradebland lerhyddorna i de indiska byarna. Men de försök man gjort i en deldebatter att göra exempel på misslyckanden representativa för hela dennaverksamhet är en otillåten, i bästa fall omedveten, cynism. Vad det handlar omär att ge kvinnor rätten all själva bestämma hur många barn de villha och när de vill föda dem. Vaddel också handlar om är alt genom upplysning om och tillgäng till modernapreventivmedel ge dessa kvinnor ett alternativ till den bio-, diga hanteringsom kallas illegala aborter; för mänga den enda möjligheten att undvikaoönskade havandeskap. Det utförs 30 ä 40 miljoner illegala aborter varje är iu-länderna, enligt rapporter. Sägervi alltså all del behövs drägligare sociala villkor för faitigvärldensmänniskorom deskall komma loss från underutvecklingens onda cirkel, då kan viinte blunda för den del av den sociala verklighet som del här rör sigom. Vimå ha vilken uppfattning vi vill om familjeplaneringens direkta effekt påbefolkningsutvecklingen. De medicinska och humanitära aspekterna räcker sommotiv för mångdubbelt större insatser på familjeplaneringens område än de somgörs . Baraknappa en procent av de fä promille av industriländernas resurser som satsas påbistånd går till familjeplanering. Av svenskt bistånd ärandelen dess bättre ganska myckel större. Jag började med alt sägaatt del inte är något fel alt anordna FN- De blirmeningslösa bara om de inte leder till att resolutionstexterna omsätts ipraktisk politik. Beskedetfrån var entydigt; del behövs större insatser för familjeplanering. Föralt handla om familjeplanering och vara framsagt på en FN-kon-ferens var delett historiskt besked. Jaghoppas all de som sitter i kanslihuset och på utrikesdepartementelsu-avdelning, sysselsatta med att finslipa nästa års biståndsbudget, drar deriktiga slutsatserna av att den svenska delegationen vid var medom att formulera det historiska beskedet. Jag kommer all använda den lid jag har till milt förfogande föratttala jordbrukspolitik. Jag vill förulskicka alt jag inte tänker tala omjordbrukets aktuella ekonomiska läge, delta därför att del är reglerat i ettavtal som löper fram till . Jag har heller ingen anledning attförmoda att det inte kommer alt hållas av statsmakterna. Meddessa utgångspunkter skulle kanske dessa minuter kunna besparas kammaren. Åandra sidan finns det fullgoda skäl att - dels med hänsyn till det förflutna ijordbruksdebatlen, dels också med hänsyn till världens livsmedelssituation, somså drastiskt beskrivits - i varje fall göra en stilla erinran omvilka oerhörda felbedömningar de makthavande politikerna i delta land gjordejust på jordbrukels område. Närman har i färskt minne tonerna från 1960-ialets jordbruksdebait med allt tal omdåligt använda resurser,om orimligt höga livsmedelspriser beroende på alt vihade ett svenskt jordbruk och om angelägenheten att så långt möjligt minska deninhemska jordbruksproduktionen, och hör världens rop på hjälp för alträdda liv undan svält och död - i från det mest auktoritativa forumsom finns på området, nämligen i - så finnerman, som företrädare för jordbruket, att del finns starka skäl att, som detbrukar hela, begära resning i målet. Jordbruket borde med andra ord få något avett officiellt erkännande som en oumbärlig och viktig näringsgren och ickeenbart betraktas som en vikande näring. 1 varje fall borde verksamheten somjordbrukare erkännas som fullt jämföriig med annan yrkesutövning. Jaghar redan hänvisat till livsmedelskonferensen i . Jag vill något refereraden bakgrund mot vilken konferensen hålls. Enligtrapporten till väridslivsmedelskonferensen är världens livsmedelssituationmycket kritisk sedan del dåliga . Världens spannmålsproduktionminskade då . Minskningen uppgick till 33 miljonerton. Världsprodukiionen av spannmål uppgår till 1 200 miljonerlon och måste öka med ca föratt hålla jämna steg medden stigande efterfrågan. Denna efterfrågeökning beror till största delen påbefolkningsökningen. som uppgår till ungefär 2procent eller 76 miljoner människor , alltså ungefär tio gånger Sverigesfolkmängd.