prot · FX0994 · 1974-12-31 00:00:00 — Jag har upplevt det på mycket nära håll, så jag vet vadjag talar om. Visst bör barnet vara välkommet när det föds, på denpunkten kan jag inte ha någon annan mening. Därför är famUjeplanering ocksåofrånkomlig. Jag vill emellertid tillägga att det inte så sällan händer -också i sådana fall där graviditeten frän början icke är önskad - att dendepression och de panikkänslor, som kan drabba en kvinna när hon får veta atthon är gravid, under graviditeten förbyts i en förväntansfull lycka som är merbestående. Det barn som minst önskades kan bli det käraste när det väl kommittiU världen och fått växa upp. Det finns många exempel på det, och jag tror attnästan alla här i kammaren skulle kunna ange sådana exempel. En kvinna har i ett brev tiU oss riksdagsmän berättat omhur hon själv en gång varit mycket nära att företa abort, men att hon i dagtackar för att Han genom en läkare öppnade ögonen på henne så att honupptäckte det brottsliga i som hon nu själv uttrycker det - en sådanhandling. "Det var ju ändå kroppslig svaghet", skriver hon, "somvar orsaken men av vila kom jag på andra tankar." Honundertecknar brevet med: En lycklig mor till tre härliga ungdomar. Hon angerockså sitt namn och sin adress, så det går mycket väl att söka kontakt medhenne för den som är intresserad. Eftersom ett beslut om abort alltid innebär en avvägningmellan två liv bör det inte fattas av modern ensam. Det är ju inte så enkeltsom somUga tycks mena, att det endast gäller kvinnans möjlighet att bestämmaöver sig själv. Jag är mycket förvånad över det sättet att uttrycka sig - i troatt man då skulle vara radikal. Att vara radikal är ju att gå till roten med enfråga, och ingen vill väl påstå att det är att gå till roten med problemet omman tar så enkelt på det att det endast skulle gälla kvinnans möjligheter attbestämma över sig själv. Det är inte det saken gäller djupast sett. Frågangäller i stället om vi utan tvingande skäl skall låta blivande barn dödas underfosterstadiet och om kvinnan ensam skall få avgöra frågan om liv och död. är det många som här har sagt att det ärobarmhärtigt att tala om dödande i det här sammanhanget. Ja, men är det inteännu mer obarmhärtigt att blunda för verkligheten? För ingen vill väl förnekaatt ett besitter Uv, och att utsläcka Uv måste ju enligt vanligtspråkbruk vara att döda. Den verkligheten kommer ingen av oss förbi. Jag förmin del önskar ingen kvinna så ont att hon ensam skall få bära ett så stortansvar. Om hon frivilligt tar det ansvaret är det hennes egen sak, men att honlagstiftningsvägen skall tvingas till det anser jag vara oerhört obarmhärtigt,för att inte säga mer än grymt. Att lägga den bördan på henne genomlagstiftning är något helt annat än om hon frivilligt skulle gå in under ettsådant ställningstagande. Mannen - om han finns i livet -och samhället somsådant måste dela ansvaret med henne i de fall där Förslag till abortlag, m. m. Nr 94 abort är enda utvägen men ocksådela ansvaret för det barn som föds. Onsdagenden samhällsorgan måste under allaomständigheter ta på sig ansvaret att dela 29 maj1974 beslutsfattandet med kvinnan.Justitieministern hävdade i sitt anförande Förslag till abort lag, m. m. att enda sättet att förhindra att antalet aborter ökar är att satsa på deförebyggande åtgärderna, och det är säkerligen mycket viktigt att deförebyggande åtgärderna förstärks. Men det är ingalunda enda sättet att angripadenna problematik. Det har sagts, och jag vill upprepa det, attlagstiftningen har normgivande verkan, och därför är det så viktigt att vi fåren annan abortlag än den som föreslås. Men vi får mte heUer glömma att dettahar att göra med ett folks värderingar och Uvsideal. Ingen vill väl förneka attallt detta kan påverkas och ändras i ena eller andra riktningen. Man kan bildaopinioner åt ena eller andra hållet. Det kan ske genom information ochupplysning eller på annat sätt. En ändring kan också komma till stånd genom enandhg väckelse. Det finns många exempel på att så har skett, och det kan ske änen gång även när det gäller inställningen till den fråga som vi härdiskuterar. En annan sak som måste tas upp till omsorgsfull behandhngär att den personal som av etiska eller religiösa skäl inte vill utföra ellerdelta i abortingrepp tillförsäkras rätt att avstå. Så skall också ske enligtdet förslag som föreligger. Men man överlåter åt sjukvårdshuvudmännen att svaraför att så sker. Och man utgår från att de skall klara den saken. Men vi haringa garantier för att den frågan kommer att lösas på ett fullttillfredsställande sätt. I det sammanhanget vill jag instämma i vad sade, när hon hävdade att garantier måste skapas genom lagstiftningen.Jag vill också fråga hur det i det långa loppet går för den läkare och för denövriga personal som vägrar delta i abortingrepp. Kan t. ex. sådana läkare nåchefstjänster på gynekologiska kliniker? EUer innebär deras ställningstagandeatt de är utestängda från sådana tjänster? Vad kommer detta i så faU attinnebära för rekryteringen till den utbildning som det här är fråga om? Vilkakonsekvenser får det i det långa loppet? Är det någon här som kan ge svar påden frågan? Är t. ex. någon av dagens tillskyndare färdig att ställa upp ochförklara för mig vilka konsekvenserna kommer att bli? Jag menar för min del attdetta tarvar ytterligare utredning, som leder fram till klara och otvetydigabesked. Enligt min mening är abortlagstiftningen av stor betydelseför vårt folks framtid, bl. a. därför att den påverkar födelsetalet med alltvad det innebär. I detta sammanhang glömmer vi inte makarna kamp föratt klara befolkningsfrågorna i börian av . Men framför allt är dettaställningstagande av stor betydelse därför att det påverkar människorsvärderingar och respekten för mänskligt liv. Det lagförslag vi nu behandlar utesluter hänsynstagandetill fostret och ger inte detta rättsskydd förrän efter adertondegraviditetsveckan. Jag kan för min del jag upprepar det inte godta en sådanlag. Lagstiftningen måste även i fortsättningen vara så konstruerad att denutgår från principen om fostrets egenvärde. Den måste som en följd därav rymmaett allmänt förbud mot abort och medge abort endast på grundval av vissaindikationer. Det är förmig omöjligt att acceptera den principiella utgångspunkten för det nuföreliggande förslaget tiU abortlag. Och det är här inte fråga Nr 94 om en dubbelmoral. Man säger till oss: Men ni godtar juändå abort under Onsdaeen den Javisst, det finns fall då det är nödvändigt, men 29 mai1974 abortenskall vara en nödfallsutväg som tillgrips i undantagsfall, och det--------- ; får aldrigbli något normalt att företa en abort. Jag yrkar därför avslag på torslagtill abort-denna del av propositionen. En översyn av gällande lagstiftning ochdess S' - ' tillämpning är docknödvändig. En ny utredning bör därför komma tiU stånd, vUken bör ta hänsyn till de i reservationen 1 anförda fem huvudpunkterna. Med det anförda ber jag att få yrka bifall till reservationen1. Under detta anförande övertog herrtalmannen ledningen av kammarens förhandlingar. Tillåt mig att göra en kommentar till någrapunkter i det stora frågekomplexet. har att handlägga vårt folks ödesfräga.Inget annat avgörande, hur väsentligt det än må vara, kan jämföras med att vi måste ta ställning till frågan om liv eller död, och detta för det mestvärnlösa som finns - det ofödda barnet. Att frågan är både svår och ömtålig visas bäst av att denhelt uteslöts ur förra årets valdebatt. Här borde folket som helhet ha fåttyttra sig. De ansvariga har skjutit frågan framför sig så länge som möjligt.Efter nio års utredande får några hetsiga vårdagar på sig att taställning i denna ödesfråga. Först , när man av uraktlåtenhet när detgäller den lag som finns kan åberopa en praxis, som anses vägledande, kommerfrågan upp till behandling. Men i denna fråga, liksom i andra, kan historienbekräfta att det som är orätt aldrig kan göras tUl en rätt därför att mångatillämpar det och har gjort det . Människan har aldrig varitbemyndigad att utsläcka liv det är något som hon har tagit sig rätten till.Vi är satta att värna, vårda och utveckla liv. Ödesdigert är det även att både propositionen ochutskottsbetänkandet endast tar upp frågan om kvinnans roll i det nyaabortförslaget. När nu denna fråga nått sin verkliga spets och ansvaret urlagstiftningssynpunkt fått sin totala fördelning, då ställer man kvinnanensam. Ensam skall hon lösa problemen, ensam skall hon bära ansvaret för liveller död, och ensam torde hon få bära de osynliga bördorna in i en ovissframtid. Ensam bär hon ansvaret för två människors handling. För det kan välinte vara möjligt att kvinnan ensam bär skulden till att vi har 26 000 aborter?Hela denna ödesfråga måste vara fel vinklad när man totalt har tappat bortmannen mannen som väl ytterst är orsaken. Här kan man med fog fråga; ,var är du? Och en ny lagstiftning i denna fråga, utan att mannen ensnämns ur ansvarssynpunkt, kan ej bli annat än ett provisoriskt lappverk. Trorden svenska kvinnan sedan att hon genom detta regeringens förslag har blivitverkligt myndigförklarad, då har hon inte stora krav på tillvaron. Vad det sedan gäller utskottets skrivning istraffrättsliga frågor finns det stor anledning att efterlysa konsekvensen isakfrågan. Förslag till abortlag, m. m. något sättvarken förorda eller försvara den illegala aborten måste man fråga efter logikoch konsekvenser. I betänkandet heter det på s. 35: "Utskottet vill till en bögan framhålla attbrottsbalkens straffbestämmelser om fosterfördrivning grundats på synsättetatt fostret av hänsyn tUl livets helgd skall skyddas under graviditeten. Ienlighet härmed har straff stadgats för den som olovligen fördriver eller påannat sätt dödar med hjälp av invärtes eller utvärtes medel. Attfördriva innebär att orsaka fostrets död genom dess för tidigafödelse." Jag vill här göra en reflexion: När en ickeläkarlegitimerad person orsakar ett död kallas det fosterfördrivningoch är straffbart. När en legitimerad läkare utför samma abortbringandehandling, kallar utskottet detta för abortoperation. Vad man söker dölja i detsenare fallet är handlingens effekt genom att nyttja en annan ordvalör och draoskuldens kappa över det hela. Genom hela historien har begreppet"operation" i medicinsk mening syftat till hälsa och liv. Men vid allabort har begreppet "operation" endast ett mål: att döda. Genom dettaabortlagförslag ger vi oss in på områden så svåra att vi t. o. m. måsteförfalska ordens valör. Det enda något så när försvarbara är sakliga indikationer,behandlade under djupt ansvar av fackkunniga människor allt med kvinnansbästa för ögonen. når oss en mångtusenhövdad kör av röster från helaSveriges land. Hela kristenhet vädjar om avslag på propositionen,likaså en oräknelig skara av humanister och människor med en bestämd etisklivssyn. I vanliga fall är vi lyhörda för minoriteter och talar om deras rätt.Varför skulle vi inte lyssna till de miljoner svenskar som vädjar för devärnlösas liv. Det känns ohyggligt att så många oskyldiga liv skall varaberoende av vad 350 människor i denna kammare tycker och tänker. Det finns flera utvägar än abortens att gå för att lösaden bekymmersamma situation som en gravid kvinna kan komma in i. Varken socialteller ekonomiskt har vi gjort vad vi bort och kunnat. Vad beträffar den lagstiftning som är föreslagen finns detinga spärrar fram till den adertonde havandeskapsveckan. Redan långtdessförinnan har fostret emellertid nått en betydande utvecklingsgrad. Efterden adertonde veckan skall abortfrågan hänskjutas till . Vad kanhända där? Kan vi lita på socialpsykiatriska nämnd? Vi har iåratal haft en abortlag, som denna nämnd så gott som konsekvent satt ur spel.Hur kan vi veta att denna nämnd nu tänker följa den nya lagen? Tänker nämndengöra en omvändelse? Stora skaror av vårt folk är djupt bekymrade och ser medoro . En ny saklig utredning hade varit ett alternativ ,men om detta ej är möjligt återstår för mig, herr talman, endast att yrkabifall till reservationerna I och 8. FruJOHANSSON i (s): Stor aktivitet har under den senaste tidenutvecklats på olika håll i vårt land för att tala om för oss hur obarmhärtigden nya abortlagen kommer att bli. beviljades nästan 26 000 aborter, har vi hörtnågra gånger , och man räknar med när man säger detta till oss i brevtill - att de beviljade aborterna varit felaktiga och att antalet Nr 94 aborter måste stiga automatiskt med en ny lag. Här hardebatten hjälpt till att fördöma de kvinnor som inte kunnat 29 mai 1974 fullföljahavandeskapet i en uppkommen nödsituation, och det har varit----------- fritt framför en nedvärdering av känsla, förnuft och hjärta hos berörda Förslag tillabort-kvinnor. De problem och risker som varit förenade med deras havande- 'S' fn. m. skåp har avfärdats med ett råd: Gör det ovälkomna barnet välkommet! Med en sådan debatteknik är det sedan inte svårt att finnakvinnor som upplever skuld och ångest efter en genomförd abort. Dendebattek-niken underlättar ju inte situationen för den kvinnan, den lättar intehennes redan stora problem. Men man talar inte om skuld och ångest hos kvinnorsom inte beviljats abort eller om problemen hos barn och de mödrar som ville hamen inte fick abort. Ensamma mödrar som kämpar för arbete, bostad ochdaghemsplats har nog ibland litet svårt att förstå att de som arbetar motden nya abortlagen skulle ha så mycket mer av hjärta och förnuft än de läkare,sjuksköterskor, kuratorer och kvinnor som själva prövat en abortsituation mångagånger innan abortbeslut fattats. Från vissa håll vill man påstå att sexualundervisningen harskuld i utvecklingen. Kunskaper förmedlas, men tillgången på upplysning,rådgivning och möjligheter till utprovning av preventivmedel varierar starktfrån ort till ort. Skolans förstärkta roll på detta område hälsar jag därförmed tillfredsställelse, men det behövs också mer undervisning för ungaföräldrar och föräldrar till tonåringar som behöver hjälp att kunna föra ettsamtal, inte bara i sexualfrågor utan även i andra samlevnadsfrågor. Ansvaroch hänsyn måste inskärpas hos oss redan från början. Någon har sagt i debatten att skolan och miljön intefostrar som . vet man ju inte - efter i Agnas anförande ~vad "förr" betyder, men inte upplevde jag någon form av sexual- ochsamlevnadsundervisning under min ganska långa skoltid. Propositionen innehåller en stark förbättring på dessaområden, och jag stöder den helt och fullt. Rådgivningen skall byggas ut ochväntetiderna måste nedkortas. Detta är ett viktigt led i en riktigfamiljeplanering och ett medel att undanröja oönskade havandeskap och därmed endel av orsakerna till aborter. Den nya lagen skall ge oss en likvärdig behandling. Dennya abortlagen är därför positiv till människorna med sin förstärkta rådgivningoch med ekonomiskt underlättande av användandet av preventivmedel. Den gravidakvinnans inställning att barnet skall födas ändras säkert inte för attnuvarande praxis blir lag. Ingen tror väl på allvar att kvinnor kommer attuppleva abort som något så lättvindigt att de kommer att tillgripa den utan ettverkligt behov. Och ingen utomstående kan bättre förstå de problem som uppstårän den abortsökande kvinnan själv. Vi kan inte med säkerhet säga hur utfallet av den nyalagen blir, men en sak borde vi kunna enas om: Vi har inte rätt att moralisera över dem som av olika anledningar tillgriper abort. Den energi som har lagts ned på skriverier, upplysningsmöten och andra aktioner mot lagens tillkomst kan efter det beslut som kommer att fattas och som jag hoppas går i positiv riktning flyttas över på att göra samhället än mer barnvänligt "" Nr 94 genom tillskapande av flerdaghemsplatser, lekplatser m. m. Då kan vi i Onsdaeenden handling visa den människokärleksom man så gärna har talat om. 29 maj1974 ' medverka till en förbättradattityd. tycks ju alla vara överens om ------ ;---------- att sexualupplysning behövs och att samhället skall ge den hjälp * kvinnorna behöver. Gör vi dettablir det inte bara en generös gest - då ag, m. m. yj. . myndighetsförklaring av kvinnan. Då stärks tron på människan.Och tror vi på människan, då behöver ingen ställa sig upp och fråga: Var ärfadern? Vi kommer att tala med fadern i alla de situationer därdet är möjligt. Men det finns situationer där mannen uteblir. Kvinnan skall efter väl grundat beslut själv få bestämma,och vi har efter ett långt utredningsarbete och slutförda remisser nu tillfälleatt fatta ett väl grundat beslut. Respekten för det levande, omsorgen om barnen, ansvaretför varandra och för kommande släkten är säkert inte mindre hos dem som röstarför abortlagen. Och därför, herr talman, ber jag att fä yrka bifall tiU vadutskottet hemställt. Samhället har många olika organ för att ge hjälpoch stöd åt människor som av olika anledningar behöver detta. Många av dessahjälpmöjligheter är så allmänt kända och accepterade att det är helt naturligtatt använda dem. Så är det när det gäUer sjukvård i olika former,försäkringskassa, service för äldre och handikappade, barntillsyn m. m. Den kvinna som upplever en icke önskad graviditet ochöverväger abort befinner sig i en konfliktsituation och är i behov av hjälp ochstöd. För henne är det emellertid inte lika naturligt att vända sig till samhälletsorgan för att få denna hjälp och detta stöd. Det beror till en del på de lagarsom har gällt för abort och det behov av sekretess som hon har i densituationen. Den rådgivning som har lämnats isamband med ansökan om abort har ofta upplevts som negativ. Den rådgivande,ofta en kurator, har haft till uppgift att utreda kvinnans sociala ochekonomiska situation m. m., och detta har ibland upplevts som ett onödigtrotande i hennes privatliv. Den information som det nu talas om och som jag anseregentligen borde vara obligatorisk skulle främst ha till uppgift att informeraom de möjligheter till hjälp och stöd från samhällets sida som den kan få somväljer att föda sitt barn. När nu utskottet framhåller att samhället på ett effektivtsätt skall erbjuda all den hjälp och allt det stöd kvinnan behöver för attfatta sitt beslut i abortfrågan och att samhället skall ge information om detbistånd som samhället i olika avseenden kan erbjuda om hon fullföljer graviditeten,så kan jag ansluta mig till detta. Alla är överens om att den för kvinnan - från såvälmedicinska som psykologiska och sociala synpunkter - skonsammaste aborten sker före utgången av tolfte havandeskapsveckan. Det är också ur sjukvårdssyn punkt angeläget med en tidig abort, då ingreppet kan ske polikliniskt och 170 därmed tar mindre del avsjukvårdens begränsade resurser i anspråk. måstetänka pä att kvinnor som på grund av sjukdom söker gynekologisk Nr 94 vård inteskall tvingas vänta på behandling därför att aborter skall gå före Onsdaeenden och tar enalltför stor del av de gynekologiska resurserna. Jag vill därför, 29 mai1974 herrtalman, yrka bifall till reservationen 3 av i . För att nedbringa antalet aborter är det viktigt att denupplysning och torslag till abort-de insatser i förebyggande syfte somutskottet talar om kommer i ''?''" gång och får en etisk och effektiv utformning. Under den långa debatten har olika delar av dennamycket svåra fråga belysts, och jag vill, herr talman, avsluta med att citeraoch understryka vad som står i betänkandet: Utskottet förutsätter "attläkare och annan sjukvårdspersonal som av etiska eller religiösa skäl har svårtatt acceptera abortingrepp, skall slippa delta i verksamheten". Jag yrkar alltså bifall till reservationen 3av i . Abortfrågans kärnpunkt är motsatsförhållandetmellan kvinnans obegränsade rätt att bestämma över sin kropp, inklusive ,och absolut rättsskydd för . De 41 talare som yttrat sig före mig här ikammaren har huvudsakligen uppehållit sig vid denna kärnpunkt. Jag skaU därförinte ta kammarens tid i anspråk för att tala om den. Jag har gått upp här för att erinra kammaren om att detfinns andra intressenter än kvinnan och att vissa juridiska aspekter inte börglömmas bort beträffande dessa. Abortfrågan är en samhällsfråga. Den berör barnafadern,den berör den sjukvårdspersonal som skall utföra ingreppet, den berör helasamhället och dess utveckling. Enligt min mening har man i den nu liggande propositioneninte tUlräckligt beaktat detta samband utan i alltför hög grad behandlatabortfrågan isolerad från övriga samhällsfrågor. Propositionen är inte utformadmed hänsyn till gällande lagstiftning och inte anpassad tUl tidigare gjordavärderingar. Bristerna hade kunnat avhjälpas genom remiss tUl lagrådet dethar påpekats här i kammaren. Beträffande inställningen till abortfrågan som kvinnansexklusiva angelägenhet vill jag erinra om hur man i andra sammanhang varitangelägen att framhålla barnafödandet som en samhällsinsats. I den debatt sompågått här i har man tryckt på barnafödandet somen samhällsinsats och haft detta som grundargument för genomförande av vissaåtgärder inom arbetslivet, exempelvis förbud mot uppsägning av kvinnor på grundav graviditet, rätt till tjänstledighet med bibehållen lön för barnafödande. Medan barnafödandet ansetts vara en samhällsangelägenhetanses nu aborterandet vara kvinnans ensak. Visst är det i första hand kvinnandet gäller. Men man kan dela upp frågor som gäller kvinnan i två grupper, delssådana som angår graviditeten och förlossningen samt fysiska och psykiskaföljdverkningar därav, dels sådana som angår barnets situation efter aborten.Den senare gruppen frågor är inte exklusivt knuten till kvinnan. Jag skallförst lägga några synpunkter på barnafaderns situation. Nr 94 senare utvecklingen påfamiljerättens område har genomgående gått efter linjen attåstadkomma en fastare bindning mellan barnet och dess fader. Detta gäller både lagstiftning och rättspraxis. tilldelas inte sällan fadern vårdnaden om barn efter äktenskapsskillnad. Om föräldrarna vid Förslag till abort- separation inte är gifta prioriteras inte modern somvårdnadshavare. Det lag, m. m. heter att vårdnaden skalltUläggas endera av föräldrarna. underhållsskyldighetäven mot utomäktenskapliga barn, och har barn utom äktenskapetarvsrätt efter sin fader. Det är därför förvånande att finna följande passus iabortkommitténs betänkande, s. 40. Där heter det att enligt kommitténs meningbör kvinnan ha rätt att själv ta hand om det barn som hon föder, ochbortadoption bör inte betraktas som ett alternativ till abort. Samhället börtillförsäkra kvinnan rätt tiU abort, "när hon av någon anledning saknar möjligheteratt själv ta hand om barnet". Men mannen då? SkaU inte han ges möjlighetatt låta höra av sig om han kan och vUl ta hand om barnet, om nu det är detväsentliga i detta sammanhang? Under utredningen av abortfrågan har man behandlat fadernsroll som ett tämligen perifert problem. Kommittén konstaterade allmänt att detäven för mannen är fråga om ett av livets stora värden och att man därför inteborde räkna med som allmängiltigt att oplanerad graviditet var kvinnans ensak.Man ställde sig dock kallsinnig till yrkande att i lagenintaga ett stadgande om obligatoriskt hörande av fadern. Några remissinstanser har tagit upp frågan om hörande avfadern i abortärende. Departementschefen ansåg att fadern skulle kunna hörasmen endast om kvinnan förklarat sig positiv till det. Jag kan inte finna annat än att man vid behandling avfaderns roll i abortärenden tappat bort sambandet med den familjerättsligalagstiftningen. Fadern har enligt gällande lag rätt till vårdnad ochskyldighet till underhåll av sitt barn. Konsekvensen härav borde vara att gefadern medbestämmanderätt i abortfrågor och i vart fall stadga om obligatoriskthörande. En svårighet vid beaktande av faderns roll kunde givetvisuppstå i de fall i vilka modern är ogift och faderskapet därför fastställesantingen på administrativ väg eller genom domstolsförfarande, i regel efterbarnets födelse. Då erkännande av faderskap i administrativ ordning kan skeäven före barnets födelse, så kan den man som är intresserad i abortfrågangenom erkännande få legitimation som fader. Någon större praktisk betydelsetorde därför inte denna svårighet ha.