prot · FX0985 · 1974-12-31 00:00:00 — Det gällerför det första om vi skall bygga framtidens bostadspolitik på regleringaroch central styrning eller om vi skall låta konkurrensen här, liksom på andraområden, pressa kostnaderna. Det gäller för det andra om vi skall ge konsumenternavalfrihet, om det är deras eget fria val som skall avgöra bostädernasutformning, bostadstyper, hyror och bostadsmiUöer eller om det skall varacentralbyråkrater som skall bestämma för konsumenternas räkning. Det gäller för det tredje och den frågan sammanhängermed de första - om man från statsmakternas sida skall hindra de önskemål somkonsumenterna har givit uttryck åt att förverkligas. Skall man med andra ord avomtanke om de stora kommunala och s. k. allmännyttiga bostadsföretagen styrabostadspolitiken, eller skall det vara de enskilda hyresgästernas önskemål somskall vara avgörande? Det gäller för det fjärde om bostadspolitiken fortfarandeskall bygga på ett omfattande subventions- och bidragssystem i detta land med -om vi skall tro statsministern och statistiken - världens högsta välstånd. Slutligen och för det femte: Skall de bostadsbidrag somäven kan bli nödvändiga för att hjälpa de eftersatta grupper somverkligen behöver hjälp utformas så att vederbörande och skattebetalarna får klart för sig vad sådana bidrag kostar? Eller skall de kostnader döUas, somhela folkhushållet måste betala för att ge människorna en god bostadsstandard?De här frågorna är, statsrådet , i allra högsta grad motiverade av deerfarenheter som vi har av de senaste 30 årens bostadspolitik, och jag skullevilja gå in på de erfarenheterna . Vi har förnyat större delen av vårtbostadsbestånd. Vi har höjt vår bostadsstandard betydligt, och när det gällerproduktionsresultatet mätt i antalet lägenheter har vi sannerligen ingentingatt skämmas för. Tvärtom kan vi med stolthet peka på vad vi har åstadkommit.Men standardutvecklingen på bostadsområdet har motsvarat utvecklingen på andrahåU i vårt samhälle. Och skall man göra en jämförelse med den tekniska ochekonomiska utvecklingen fram till kan man ingalunda påstå attdet har gått snabbare och bättre inom bostadssektorn än på andra håll kansket. o. m. motsatsen. Det här är den ena sidan av saken, den positiva. Den andrasidan är den som vår kollega här i kammaren, i ,har kallat "hotet om ett totalt sammanbrott i bostadspolitiken" ochden är en föUd av det politiska innehåll som socialdemokraterna har gett svenskbostadspolitik. Det finns, menar jag, alldeles särskilda skäl att uppehålla de här delarna av bostadsfrågan, eftersom bostadsmarknaden har fåttfungera som ett experimentfält för de doktriner som svensk socialdemokrati iprincip vill förverkliga även inom andra sektorer av vår ekonomi, av vårtfolkhushåll. Tron på en central planerings stora fördelar, övertygelsen om attavskaffande av vinstintresset skall ge fördelar för de enskilda konsumenternaoch leda till lägre priser, dogmen om att människoma blir lyckligare ochsamhället bättre bara det enskilda ägandet avskaffas eller begränsas, ideologinatt jämlikhet på bostadsområdet kräver central normering, administrering ochdirigering, allt detta har i allra högsta grad satt sin prägel på de senaste 30årens utveckling. Steg för steg har dessa politiska doktriner förverkligats.Steg för stegUar vi kommit allt längre in i en regleringsekonomi. Och konsumenterna väUarna har som bekant i växande utsträckning revolterat. Såvitt jag kan finna - men på den punkten kanbostadsministern rätta mig - är alla socialdemokratiska valanalytiker ense omatt den socialdemokratiska bostadspolitiken utgör en av orsakerna tiU socialdemokraternassenaste motgångar i val. Man har förverkligat en socialdemokratisk poUtik, ochväljarna har reagerat inför resultatet. frågar sig allt fler - och till de frågande hör ävenjag - om regeringen är beredd att dra de logiska slutsatserna av misslyckandenaeller om det förslag till bostadspolitik som vi skall få del av skallpräglas av ytteriigare steg från valfrihetens, rörlighetens och konkurrensensväg. Jag skallbe att få göra ett citat: "Vi har byggt höghus i stället för låghus,flerfamiljshus i stället för egnahem, stora sammanhängande, årsringsfördeladesovstäder i stället för organiskt växande bostadsområden. Vi har enfullständigt pervers bostadssituation: en omfattande social segregation,lägenhetsöverskott men brist och trångboddhet, stigande kostnader ochhyror som vi med tafatta motmedel försöker bekämpa, många bostadsföretag,särskilt bland de s. k. allmännyttiga, på ruinens och konkursens rand." Denna beskrivning lämnade i entidningsartikel för . Låt vara att den är tillspetsad det ärden. Men den tecknar läget; det kan inte ens, tror jag, bostadsministernbestrida. Det var, fru talman, mycket anspråksfullaönskemål som det socialdemokratiska efterkrigsprogrammet uppställde. Bättre ochbilligare bostäder för alla. Bostadsbristen skulle avskaffas. Den dag som i dagär har vi fortfarande bostadsbrist, om man med bostadsbrist menar vad man börmena, nämligen bristande möjligheter för de enskilda människoma att tillgodosesina och familjernas varierande behov av bostäder, som motsvarar deras egnaönskemål och deras egna ekonomiska möjligheter. Bostadsbrist ochbostadsefterfrågan bygger, på detta område liksom på andra, på ekonomiskarealiteter, på famiUernas och människornas möjligheter att ekonomisktförverkliga det som de strävar efter. Om man inte har rörlighet och valfrihet och om man intebygger på det som brukar kalla jämviktsmarknad, har man ju ingetmått på bostadsbristen. Svårigheten att bedöma vad som är bostadsbrist och intebostadsbrist visar inte minst de fruktansvärt avslöjande misstag sombostadspolitikens planerare gjorde sig skyldigatill. Jag skall be att få rekapitulera en sifferserie för bostadsministern,som inte var med när detta utspann sig. bostadsutredning räknade med att ettbostadsbyggande om 50 000 lägenheter i sämsta fall skulle skapa balanstill , alltså . Det byggdes 55 000 lägenheterom året. Menbostadskön bara växte. långtidsutredning - alltså nästa utredning räknade med ett nybyggande av 65 000 lägenheter och att det skulle blibalans fram . Det byggdes 73 000 lägenheter . Men bostadsbristenbara ökade. långtidsutredning räknade med 78 000 nyalägenheter och balans . Det byggdes 80 000 lägenheter. Menresultatet blev, som långtidsutredning uttryckte det, "attjämviktsläget var mera avlägset än tidigare". långtidsutredning förklarade också att regeringenpå bostadsmarknaden "utgjorde en hämsko för en effektiv lokaliserings-ocU arbetsmarknadspolitik och en broms på produktivitetsutvecklingen. HelabostadspoUtiken mäste omprövas." - Det var slutsatsen. Det där hör till det förflutna, kan säga. Men det planeringstänkande som på ett så förödande sättavslöjats i verklighetens obarmhärtiga belysning finns ju fortfarande kvar! Dethar kommit tiU uttryck sida upp och sida ner i de tre bostadsutredningar som nuhar avlämnat sina betänkanden tiU statsrådet. Det var min förhoppning att den nya och påbostadsområdet fräscha bostadsministern skulle ha varit beredd att redovisaen mera realistisk, mera verklighetsbetonad uppfattning i det hänseendet, mennu får vi alltså besked först . Därmed är jag åter inne på principerna. Skall vi ha frikonkurrens då det gäller såväl ägande som produktion och förvaltning avlägenheter? Eller skall vi fortsätta ännu längre bort från friheten och in påde stora kommunala och aUmännyttiga jättamas väg? Skall vi ha valfrihet där denenskilde själv bestämmer? Eller skall denna väldiga byråkrati inom de storabostadsjättarna, inom de kommunala förvaltningarna, inom bostadsstyrelse ochbostadsdepartement tycka för de enskilda människornas räkning? jag skulle kanske kunna debattera dessa problem i timtal, men jag skallbegränsa mig till att peka på några avskräckande följder av den mentalitet somfått prägla de senaste årens utveckling. Jag skall försöka visa hur svårt detär att med normer och regleringar ersätta de rikt varierande önskemål som olikamänniskor har och också har rätt att ha då det gäller bostädernasutformning, läge och pris. rekommenderade hyresmarknadskommitténde kommunalägda bostäderna en formel, som skulle "förenkla"hyresberäk-ningen i dessa bostäder. Jag skall be att fä visa den formeln. Jagtror emellertid inte att många av kammarens fåtaliga ledamöter begriper denformeln det är visserligen möjligt att dén sakkunnige bostadsministernförstår den men jag skall ändå inte göra något försök att förklara vad deolika begreppen i den här formeln innebär. Jag skall bara läsa högt ur den, ochdå blir det föUande: hAl är lika med Htotal gånger fA gånger rAl dividerat medsigma FA när A går från 1 till m multiplicerat med sigma qAl gånger rAl när från 1 till n. Eller hur, herr statsrådet? Man kan förstå - fader till StaffansStollar när han i en liten teckning av en lärare i sin kateder låtervederbörande säga; "har vi klarat av relativitetsteori. Nuska vi ta något riktigt svårt. Formeln för beräkning av svenska hyror." Undra på att konsumenterna kommer bort ur bilden! Undra påatt hyresgästorganisationerna och ledningen för de stora kommunala bola- gen, ochkanske också fastighetsägarföreningarna, blir starkare! En oerhörd byråkratitalar och förhandlar över de vanliga människornas huvuden. Vad hyresgästernahar att göra, det är att betala. Det är dyrt, det är tidskrävande och det är urden enskildes synvinkel förnedrande att i ett modernt land, byggt på upplystafria människors möjligheter att själva fatta beslut och där man också ger demfull frihet att bestämma sitt konsumtionsval i alla andra hänseenden, göra demtill små betydelselösa kuggar då det gäller en så viktig fråga som derasboende. Detta kineseri är bl. a. en följd av de nyabruksvärdereglerna eller i varje fall av deras tillämpning. När ombudsmännenoch bolagsdirektörerna förhandlat om den totala hyrespottens storlek i ettvisst område, skall sedan denna pott fördelas på de olika bostadshusen ochlägenheterna. Det kan ju inte hjälpas, att de olika lägenheterna är mer ellermindre tilldragande lägenheterna är inte jämlika. Och poängsätter man deolika husen och lägenheterna. Man tar hänsyn till ålderskomponenter, tilllägenheternas utrustning, material, underhållsläge, planlösning, läge,kommunikationer, social och kulturell service, miUöfaktorer osv. Man arbetarmed plus- och minuspoäng och invecklade formler av det slag som jag nyssföredrog. Och så får man fram en slutkalkyl. Som bekant har man i planekonomier alltmerkommit underfund med den centrala planeringsekonomins och prissättningens allabekymmer. På omvägar, med konstlade medel, har man försökt föra in komponentersom skall kompensera den uteblivna prisbildningen och valfriheten. Man villinte tillämpa det fria konsumtionsvalets principer. Det skulle ju föröststaternas ideologer te sig alltför utmanande. Och man arbetar i stället medkonstlade system. På samma sätt gör vi alltså i . Ochresultatet blir detsamma. En fördyrande och omständlig byråkrati. FörhandUngaroch åter förhandlingar och en rent löjeväckande disproportion mellan krångletoch omständligheten å ena sidan och resultatet å andra sidan, den lilla mus somdet stora berget föder. Tycker inte som är en förnuftig karl omman nu får gå in på personligheter från talarstolen - att hela det här systemetär löjeväckande utmanande? Utmanande mot förnuft och utmanande mot denenskilde. Och inte skall det väl ändå behöva vara på det här sättet i ettmodernt samhälle. I varje fall inte på en bostadsmarknad som vår, som i daguppvisar bortåt 25 000-40 000 huvudsakligen nya lägenheter som står tomma,därför att vårt stelbenta system inte anses tillåta att de genomhyressänkningar kommer marknaden till godo och därmed pressar hela hyresnivån.De står där tomma i stället. har tydligen även hyresgästorganisationenbörjat inse vad vi moderater gjort gällande under alla år, nämligen attregleringssystemet har en indirekt hyreshöjande effekt. Att de automatisktverkande schabloner som blir ofrånkomliga ju längre ett regleringssystem verkardriver upp hyrorna i stället för tvärtom, att de inte skyddar de hyresgästervilkas intressen de ursprungligen skulle tillgodose. I en tidningsintervju förklaradeombudsmannen i i att"värdarna tjänar miljonbelopp på hela den flora avbestämmelser som rymsinom regleringen". Hyrorna har höjts "genom s. k. schablonhöjningaroavsett lägenheternas bruksvärde. Med alla olika bestämmelser är ocksåregleringen en dyr administrativ apparat." Planekonomi kan ha sina fördelar. I krig och underkristider kan central styrning och ransonering vara nödvändiga. Under kort tid.Men de förhållanden som råder på svensk bostadsmarknad har verkligen intemycket med planekonomi att göra. Det är ett försök att på konstlad väg skaparättvisa och åvägabringa jämlikhet. Slutresultatet blir raka motsatsen. Blandannat därför att det "pris" som olika hyresgäster sätter på sinalägenheter är så oeriiört varierande med hänsyn till variationsrikedomen ifråga om tycke och smak och behov bland olika grupper av människor vi ärfaktiskt inte precis likadana. Det går inte att bygga billigare än vad vi gör, sägs det.Hur vet man det när det inte råder fri konkurrens? OcU hur vet man det när denormer i fråga om bostädernas utformning och utrustning som har utarbetatscentralt i så hög grad läser möjligheterna för olika producenter och förvaltareatt tillgodose skilda behov. Att vissa fundamentala normer måste upprätthållasskall jag ingalunda bestrida, men man behöver fördenskull inte gå så orimligti detaU som man gör att man låser varie möjlighet att skapa flexibilitet. Detfinns exempel på att där man kunnat frigöra sig från den stelbentanormgivningen ocU åstadkomma konkurrens, så har man åstadkommithyressänkningar på och mera. Men sådant är undantag klara undantag därför att styrningen är så stark och konkurrensen så obefintlig. I ett nummer av i slutet av förraåret karakteriserade planchefen i bostadsstyrelsensförslag till nya normer som ett normförslag i strid med utvecklingen. Hanmenade att det innebar en tvångsreglering av oanad omfattning. Medmera enkla och allmängiltiga regler skulle resurser kunnaanvändas för att varudeklarera lägenheter i stället för att låsa, styra ochfördyra produktionen. Risken med normer av detta slag är dessutom att de blirmodebetonade, betingade av vad man tycker för dagen. Jag satt ett tjugotal år,, som ledamot av fastighetsnämnd och fick underden tiden - vågar jag påstå - skrämmande exempel på hur år varierandedirektiv från inte bara tvingade fram sterila bostadsmiljöerutan också låste producenternas möjligheter att experimentera med olikalösningar för att åstadkomma en billigare och mera varierande produktion. Heladen gigantomani som kännetecknar bostadsbyråkrati och bostadsbestånd har jagupprepar det varit förödande för både kostnadsutveckling och miljöutformning.Det åren vanföreställning att man får billigare och bättre lägenheter genomatt bygga i väldiga enheter. Det har varit en av orsakerna till de senasteårens starka konsumentreaktion. Att de sociala konsekvenserna för famiUerna,för barnens uppfostran och mycket annat har varit allvarliga vet statsrådetCarlsson lika bra som jag. Därmed är jag inne på frågan om det marknära boendet. Vivet och har väl alltid vetat att majoriteten av bostadskonsumenterna villbo nära marken. har som bekant varit det land i där småhusbyggandeteftersatts mer än på andra håll, trots människornas klart uttalade önskemål. Vitalar om orättvisorna mellan olika hyresgäster. Ja, det är orättvist attbara en minoritet har förmånen att bo som de vill i småhus, medan andra intefår tillgång till den marknaden, därför att den varit för liten och därför attlånevillkoren har missgynnat villaboende och gynnat bostadsrätt iflerfamiljshus. Det är orättvist också - görs det gällande därför attränteavdragen i praktiken ger egnahemsägarna lägre hyror än vad man får betalaom man förhyr småhus eller bebor lägenheter. När man gör dessa jämförelserbortser man alltför lätt ifrån den ekonomiska insats vederbörande själv hargjort och som inneburit att han uppoffrat en egen konsumtion för att läggapengarna i den egna bostaden. Man bortser ofta också ifrån alla de besvär somhan tar på sig och de kostnader han har att förvalta och underhålla sitt hus.Men trots detta medger jag gärna att här föreligger sådant som man skulle kunnakalla för och uppfatta som orättvisor. Därför borde det ligga i statsmakternasintresse att skapa möjligheter för dem som bor i flerfamiUshus att äga sinlägenhet och att göra de legitima avdrag för härför erforderligakapitalinsatser som småhusägarna får göra. Det är ett sätt att skapalikställighet. Vi har från vårt håll år begärt att den svenskalagstiftningen skulle ändras och utformas så att ägande av lägenheter skulleunderlättas och så att vi fick ett system i vårt land som motsvarar det man hari många andra länder i . Men regeringen har inte velat lyssna på det. Jaghar då frågat mig varför man kan acceptera äganderätt till en enhet i enradhuslänga - i en horisontell länga alltså - men inte äganderätt tiU en enhetdär man ställer denna radhuslänga på högkant och så att säga förvandlarradhuset till ett punkthus. Vad är det för skillnad på det? Varför skall detvara så mycket lättare i det ena fallet än i det andra? Kritiken mot bostadspolitiken när det gäller orättvisornapå detta område är berättigad, även om orättvisorna inte är av denstorleksordning som man vill göra gällande i debatten. Och varför har man inte mera aktivt sökt stimuleramänniskor att skaffa egnahem? Vi har lagt ner miljarder kronor på attfå fram hyreslägenheter. Om man hade avsatt en stor del av det beloppet för attdirekt underlätta för dem som inte haft tillräckliga ekonomiska resurser attbygga upp marknära egnahem, skulle vi haft en helt annan bostadsmiUö änvad vi nu har. Utgångspunkten för politiken har i stället varit att skaffabostäder tiU varje pris så fort som möjligt och att tillgodose bostadsbehovetgenom kommunala och s. k. allmännyttiga bostadsföretag i stora hyreshus ochstora nybyggnadsområden. Den centrala förvaltning och administration som dessaföretag kräver har nära nog förutsatt ett byggande just av det här slaget.Någon annan typ av byggande har inte passat. Och det är väl just därför somframför allt de privata producenterna i så stor utsträckning kommit att inriktasin verksamhet pä småhusområden. Man frågar sig varför man inte mera allmäntfullföljt den verkligt sociala bostadspolitik som borgerligamajoritet före och efter slog in på och som vardirekt inriktad på att hjälpa människor med mindre ekonomiska resurser att fåegnahem. var och ärfortfarande ett mönster för social bostadspolitik. Varför byggde man intevidare på dessa erfarenheter på riksnivå? Även om småstugebyråns verksamhet iStockholm förutsatte självbyggeri i stor utsträckning, fanns det och finns detju fortfarande möjligheter att på oUka sätt och med olika medel förverkliga detankegångar som låg bakom denna verksamhet. Och nästa fråga, fru talman: att detär nödvändigt att i ett välfärdssamhälle av typ bygga ävenmorgondagens bostadspolitik på subventioner? Subventioner som delvis ärbetingade av att vi har så höga skatter och så stark inflation, att de vanligafamiljeförsörjarna och löntagarna får tillräckligt mycket kvar i behållning föratt kunna betala de hyror som en rimlig bostadsförsörjning kräver. En svensk LO-arbetare med famiU på några barn och engenomsnittlig inkomst skall helt enkelt ha råd att betala sina hyror utansubventioner, förklarade i en intervju . Det måste juvara ett rimligt mål för svensk bostadspoUtik att medborgarna normalt självaskall kunna betala sina egna hyror och att vi inte via skatterna skall betalabåde andras hyror och en stor del av våra egna. På den punkten måste väl ändå hålla medmig, om han vill bryta sin tystnad. Detta innebär självfallet inte att vi ivårt land kan vara helt utan av sociala skäl betingade bostadsbidrag. Men dåmåste rimligen detta bidragssystem utformas så, att man klart kan bedömakostnaderna och konsekvenserna, samhällsekonomiskt och statsfinansiellt, bådei dagsläget och . Kravet på öppen redovisning bör för övrigt gälla intebara sådana individuella bidrag utan också de utjämningsmetoder som utan attha karaktären av subventioner eventuellt kan komma i fråga för att undvikahyressplittring mellan olika generationer av fastigUeter. Det paritetslåncsystem som vi moderater ensamrna en gånggick emot, inte därför att det från matematiska och logiska bedömningsgrundervar felaktigt, utan därför att det måste förutsättas inte komma att fungera ipraktiken, har visat sig få just de konsekvenser som vi varnade för. vet väl att finansministern för inte allt för länge sedan förklaradeatt det inte finns några realistiska möjligheter att återbetala de väldigaackumulerade skuldbelopp som kommit att belasta fastighetsbeståndet.Men tanken på att försöka lösa dagens problem genom att göra svårigheterna förmorgondagens medborgare ännu större är tydligen fortfarande levande, i varjefall i någon av bostadsutredningarna. De s. k. utjämningslånen som man där harföreslagit - de har åtminstone den fördelen att ett utländskt ord ersatts medett svenskt kommer att få ännu värre konsekvenser änparitetslånesystemet. Som moderaten påvisat i sin reservation ibostadsfinansieringsutredningen kommer utredningsmajoritetens förslag tiUomfördelning av tiden för läneräntorna att leda till en helt orimligskuldökning. Det statliga utjämningslånet för en investering av 100 000 kronorskulle medföra en totalskuld av uppskjutna räntor uppgående tiUinte mindre än 1 035 miUoner kronor. Vid normal bostadsproduktion innebär detatt statens sammanlagda utestående fordringar skulleuppgå till över 100 000 miUoner kronor. Jag föreställer mig att bostadsministern själv kan drasina slutsatser i fråga om föUderna för både samhällsekonomi och de enskildamänniskornas ekonomi av de enonma skulder som de boende på detta sätt skulleådra sig gentemot staten.Dessutom förutsätter som bekant förslaget om nybostadslånekungörelse att staten som säkerhet för lån och skuldökningar skulledisponera inteckningar och ägarhypotek i sådan utsträckning att äganderättenpraktiskt taget utslocknar. Det finns enklare och även för staten billigaresätt att socialisera bostadsbeståndet, om det är det man är ute efter. TUl sist, fru talman! Den reaktion mot de senaste årensbostadspolitik som har kommit till uttryck i valet och som också har avtecknatsig i de många tiotusentals tomma lägenheterna är i grund och botten sund. Denvisar att de enskilda människorna inte är vilUga att låta sig påtvingas vilkabostäder som Uelst, att de inte är vilUga att acceptera vilken miljö som helst.Att de stora kommunala och s. k. allmännyttiga bostadsföretagen inte trivs ärnaturligt. Att kommunerna upplever situationen som komplicerad och att deekonomiska problemen är betydande, det är väl också förklarligt. Detintressanta är vilka slutsatser man drar. Jag är tillbaka vid frågorna iinterpellationen: Skall vi traska vidare in i bostadsbyråkratins ochregleringarnas väldiga labyrint? Eller skall vi försöka lösa upp knutarna,bryta med dess förflutna och återge de enskilda konsumenterna det förtroende dehar inom andra sektorer av samhällslivet, nämligen att själva få välja och attsjälva genom sitt val påverka bostadsproduktionen? Kontentan i interpellationen, fru talman, var alltsåfrågorna till statsrådet : Är statsrådet beredd att tänka om ochge oss en tidsenlig bostadspolitik, anpassad efter människornas önskemål? Ellerskall förmyndarpolitiken fortsätta? Någon förklarade att i framtidenblir vår jämlikhet i boendet inte att alla människor skall bo lika. Jämlikhetenblir i stället en fråga om möjligheten att bo olika. Men, som sagt, dessafrågor vill statsrådet tydligen inte svara på. Vi får vänta till oktober och,som bekant, "intet är som väntans tider". Från moderata samlingspartiets sida har undermånga år bedrivits en skrämselpropaganda riktad till småhusägarna, enpropaganda som går ut på att den socialdemokratiska bostadspolitiken skullesyfta tiU att jaga bort småhusägarna från deras hus.