prot · FX0994 · 1974-12-31 00:00:00 — Det är lika uppenbart att dettabeslut kommer att strida mot vad kyrkans och frikyrkans folk anser varaförenligt med syn på livet och döden. Det kan naturligtvis bestridas avdem som inte känner hemortsrätt i de sammanhangen, men man måste tro vad desäger som gör det. Vi menar att det är ett stort ansvar som regering ochriksdag drar på sig med det här beslutet. Det är självklart att kyrkans folkallt framgent kommer att kämpa för vad man anser vara rätt och rikrigt. Def bhrnu en stor uppgift för kyrkorna att fostra fram den respekt för det oföddalivet som lagen inte inrymmer. Många röster har hörts i denna kammare , men en harsaknats, nämligen rösten från dem det verkligen gäller: de många ofödda. Härfattas verkligen beslut över deras huvuden. Det torde vi kunna vara ganskaöverens om. Man angriper oss som talar för den kristna falangen och tycker attvi är reaktionära. Men jag anser att det är våra meningsmotståndares lättsammahandskande med Uvet och döden som är allvarligt och reaktionärt. När manbeslutar över huvudena på dem som inte har någon röst, är det nästan en fläktav den gamla tidens barnauktioner på sockenstämmorna. Jag skall inte gå in på sakfrågorna. Jagskall bara stanna inför några begrepp och uttryckssätt som använts av dem somvill liberalisera lagstiftningen genom propositionens förslag. Man utgår frånatt de begagnade talesätten är självklara i sammanhanget. Men de är illagenomtänkta, föga adekvata och i vissa fall rent missvisande och vilseledande. talade om att abort självfallet skallbetraktas som en nödlösning. Det är inte sant. Man normaliserar ju dennanödlösning så att den bhr något normalt fram till adertonde veckan. Om detverkligen vore en nödlösning, skulle denna lagstiftning vara en undantagslagstiftning.Men normaliserar man denna s. k. nödlösning. Konsekvenserna av talet omnödlösning borde vara att aborten blev i princip förbjuden. De avsteg som måstegöras från denna princip skulle då verkligen innebära en nödlösning. Ett annat missbrukat ord är "frihet". Många harberört den. Jag skall därför fatta mig kort. Det är alldeles uppenbart att detär en mycket tvivelaktig frihet man ger åt kvinnan när man säger att kvinnansjälv skall avgöra om hon vill ha abort. Man räknar uppenbarligen bara medkvinnan i abortsituationen, men självklart finns åtminstone två parter till.Den ena ger sig säkert till känna, om han finner en inte önskad graviditet. Jagvet från mitt arbete att mycken cynism förekommer som förtar all frihet. Migeller barnet välj! Sedan är det inte mycket bevänt med den friheten. Även om kvinnan verkligen kan fria sig från sådanapåtryckningar, är det dock en frihet till abort som en annan varelse får betalamed ett mycket högt pris, livet. Det är mänskligt och rimligt, om den frihetenför många upplevs såsom en börda. Ett annat sådant dimmigt, föga relevant och vilseledandebegrepp är ordet "Uvsduglig". Man ifrågasätter visst livslivsduglighet. Förslag till abortlag, m. m. Förslag till abortlag, m. m. vid Uv hardet väl också livsduglighet. Det lever ju och visar därmed sin duglighet förUv. Att förlägga fostrets Uvsduglighet till tiden mellan tjugonde ochtjugoåttonde veckan är verkUgen ett godtycke över alla gränser. Man vet attfostret redan vid kan ha mänskligt ansikte, vid åtta kan utförarörelser och reagera mot våld genom att knyta händerna och sluta munnen och vidtolfte veckan kan ha ansiktsuttryck som påminner om föräldrarnas onekligenett rätt vitalt och uttrycksfullt Uv. Nåväl, jag vet att man med begreppet livsduglighet menarnågot framåtsyftande, dvs. förmåga att överleva, att ha framtid. Det är klartatt fostret alltid har sådan livsduglighet, om det bara får vara kvar i sinnaturUga miljö. Det var helt korrekt som anförde tidigare i dagatt det nyfödda barnet ofta är mera hjälplöst än det barn som ännu inte harlämnat moderlivet. Visst är fostret livsdugligt, om det bara får vara kvar isin naturliga miljö. Det är abortoperationen som berövar fostrethvsdugligheten. Livsoduglighet kan naturligtvis inte vara något konstitutivtför vissa för övrigt friska . TiU slut, herr talman, några ord om barnens rätt att födasönskade och efterlängtade för att kunna bli lyckUga. Detta romantiska tal är imångt och mycket en klyscha. Det säger jag trots att jag naturligtvis ocksåvill att barn skall vara efterlängtade och önskade. Men vem kan bevisa lyckansvUlkor? Cyniskt är det ju också att oönskade barn inte skulle få vara med. Vadsäger månne de oönskade? De har fortfarande ingen talan. Skulle det på någotsätt vara en human inställning till barn att vissa barn, som är oönskade, intebara skall drabbas av detta utan också av ond bråd död? Skulle man inte kunnaunna dem ett bättre öde i välfärdslandet? Hur lycklig måste man förresten vara för att få lov attvara med i leken? Och om man nu skulle nöja sig med att vara oönskad? Det finnsju många äldre kamrater i samma båt. Och borde vi inte kunna tänka oss att dethumana samhället rätt och slätt kallade på de många som stått i kö medsin längtan efter barn? Så är det ju, och de får vända sig tiU föratt få sin längtan tillfredsställd. Den tjänsten borde vi inte kräva av defolken. I normala fall måste födandet vara värt mödan för barnetsskull, om man har varit med om det aningslösa samlaget för sin egen skuU. Därhade det passat med Utet mera restriktivitet och prevention. Skall vi tyda ochtolka allt till det bästa, så tycker jag att borde tänka väl om dengamle prosten i . Han hade kanske Utet svårt för att uttrycka sig, menvad han ville säga var kanske någonting om större restriktivitet. Löslighetenhar ju fått florera, påhejad av press och andra massmedia. Den verkUgtabortförebyggande åtgärden vore egentligen att ge unga människor renare andligatmosfär att växa upp i, så finge de också en friskare syn på livet och pådöden. Jag beratt få yrka bifall till reservationen 2. () kort genmäle: Den formulering som prosten i användevar säkert mycket noga genomtänkt. Han var inte ensam om att stå för den. Fleraandra hade undertecknat skrivelsen gemensamt med honom, och de hade nogkommit fram till det uttalande som de ansåg skuUe slå bäst. i tog upp påståendet att barn har rättatt födas välkomna och raljerade Utet över det. Det skrämmer mig, ,speciellt med tanke på den gärning dock har i vårt samhälle, bådeinorn kyrkan och som samhällsbevarare och utvecklare av samhället i egenskap avledamot i riksdag. Har inte bam rätt att födas välkomna? Jag trodde inte attjag skulle behöva tala om för i att om går ut ochtittar i personakter vid våra ungdomsvårdsskolor och vid våra ungdomsfängelser,kan jag stå för att finner att har haft denbelastningen från början att inte vara önskade. Dessa barn har vandrat mellansju åtta, kanske upp till 20 ohka hem och institutioner, de har genomgåttskolan, och man har kanse sent kommit på att de nästan inte kan läsa, beroendepå att dessa barn varit tiU minst besvär i sin ambulerande tillvaro om desuttit tysta och stilla i bänken och inte besvärat läraren. Är det då något felatt påstå att varje barn har rätt att födas välkommet? Det trodde jag attkyrkan önskade. När uppstår Uvet? Det har sagts att det uppståri befruktningsögonblicket. Då kan jag förstå att kyrkan hade bekymmer innan mangodkände preventivmedel i form av spiral. Den hindrar nämligen intebefruktning, ett liv kan uppstå. Vad spiralen däremot hindrar är att ägget fårmöjlighet att fästa sig i Uvmodern och utvecklas. Vad heter det? Det heter intebarnamord, det kan inte jämföras med . Det man inte vetom, det godkänner man. Jag är förvånad över inkonsekvensen. Jag hade förstått omman löpt Unan ut, och jag hade respekterat om man hade sagt att det i förstahand är fostrets rätt det gäller och att det är det enda som får avgöra fråganom abortoperation. Det finns ju länder där man har den inställningen. Men härsäger man "om moderns Uv är i fara". Kan inte det bli hka allvarligt?Hon kanske bedöms som inte speciellt framstående, halvgammal, det kanske ärbarnet som har framtiden och det kanske inte är moderns liv som bör bevaras. -Var kan vi hamna? i (m) kort genmäle; behöver inte vara bekymrad för migoch min gärning. Jag skall försöka rykta mitt ämbete även i fortsättningen. Jag raljerar förvisso icke med dessa frågor som rör deicke önskade barnen. Men man blir mycket betänksam när människor skall bestämmaöver andras öden. Som jag sade skulle man önska att någon av de oönskade fickta till orda. Jag kan inte komma ifrån att det är ett hårt öde att dels intevara önskad, dels gå en gnd bråd död till mötes. Vad är lyckans viUkor? Ingen kan bevisa det- Och som sagt,hur lycklig måste man vara för att få vara med? Det har nämnts tidigare idebatten att om man skulle hårdra resonemang skulle man ocksårekommendera abort för de människor som lever i svåra sociala förhållanden,kanske tvinga abort på dessa människor för att förhindra att barn kommer tiUvärlden i en bristfällig social mUjö. Jag anser vi tar oss alldeles för mycketmakt gm vj bestämmer över andras öden på det sättet. Förslag till abortlag, m. m. Förslag till abortlag, m. m. Fm () kort genmäle: Jag kan dela i bekymmeröver att människor skall bestämma över andras öden. Det är det som ärväsentligt för mig. Kvinnan skall ha rätten att efter moget övervägande självbestämma i denna fråga. talar om att tvinga abort på människorna. Jagmåste betona än en gång att för den som av principiella, religiösa eller etiskaskäl vänder sig hårt mot abortlagstiftningen och inte vUl utnyttja dessmöjhghet är detta inte heller något tvång. Men låt oss ge de människor sombedömer sig ha nytta av denna möjlighet tillfälle att utnyttja den. Jag hartidigare sagt att man gör det i en nödsituation. Propositionen ger uttryck för en positiv anda genomförslag tiU åtgärder i förebyggande syfte och till stöd åt kvinnorna. Behöverdet vara detsamma som sexuell lössläppthet, , att ensexualinforma-tion bedrivs på ett vettigt sätt från en tidig ålder? Låt migsäga att jag faktiskt också hoppas på förskolan i detta sammanhang. i (m) kort genmäle: Jag tycker att fruHåvik inte skall röra till det vare sig för mig eller för sig själv. Jag villbara opponera mot det sista som hon sade. Jag har inte alls något emotsexualundervisning, och jag har själv sysslat rätt mycket med sådan iäktenskapsskolor och liknande sammanhang. Vad jag syftade på var vadungdomarna får läsa och se i den miljö där de växer upp. Där har vi inte hållitrent och inte följt lag och förordning. Det gör det svårt för de unga att få enriktig syn på kärleken och dess villkor. Många har i denna debatt talat om fostretsrätt till liv. Men har de avslöjat att någon sådan ovillkorlig rättinte kan upprätthållas. De godtar nämligen att abort får företas på vissaindikationer som också finns i nuvarande lag. Detta resonemang visar enUgt minuppfattning en tankeförvirring och en brist på logik som är uppseendeväckande.Vår nuvarande lag, även tiUämpad med största restriktivitet, innebär i självaverket att fostrets ovillkorliga rätt till liv inte erkänns. Den ståndpunktenfattade riksdag då lagen tillkom. Det förslag som vi nu diskuterar förändrar alltså inget iden principfrågan. gäller diskussionen i stället vem som skall fattabeslutet, kvinnan eller samhället. Det är onekligen intressant att konstateraatt så många, särskilt bland de borgerliga partierna, på detta ytterst privataområde talar så varmt för fortsatt samhällsinflytande. Många vill attbedömningen och ställningstagandet fortfarande skall ligga hos läkaren ellerhos . Jag har tjänstgjort i den nämndi som haft uppgiften att bifalla eller avslå abortansökningar.Därmed har jag ett ganska rikt erfarenhetsmaterial att grunda min ståndpunktpå. Utan att redovisa statistik sådan finns tillgänglig i riklig mängd villjag konstatera följande. Det mest karakteristiska med utveckUngen avabortansökningarna var den stora variationen ibedömningarna från ort till ort. På vissa håll i landet var det en oerhördrestrUctivitet, på andra håll tog man stor hänsyn till kvinnans faktiskalivssituation. Vissa läkare kunde t. ex. yrka avslag på enabortansökan från ytterst unga, miljöskadade ungdomar med motivering att deskulle mogna om de födde barn. En sådan inställning anser jag är ytterstinhuman. Är inte Ukhet inför lagen en mycket viktig i vårrättsuppfattning? Den fanns inte för de kvinnor som då sökteabort. Men socialpsykiatriska nämnd såg det som sin uppgiftatt utjämna motsättningarna mellan de olika bedömningarna och därmed fungerasom en sorts rikslikare, och det innebar att de värsta orättvisorna har kunnatmotverkas. En uppfattning som grundlades hos mig varatt abortlagen i sin tillämpning faktiskt fungerade som en klasslag. Devälutbildade och verbalt begåvade hade stor förmåga att uttrycka välgrundademotiveringar. De svaga, rädda, tysta och mindre initierade uttryckte sig illaoch hade inte möjlighet att finna goda motiveringar. De bäst ställda lyckadesbättre uppnå sitt mål, de sämst ställda blev ofta utslagna i brist på talangatt uttrycka sig. Det är ju också ett känt faktum från många andra länder attde välbärgade i samhället klarar sina aborter. Det sker då ytterst privat. Det är mycket tillfredsställande att praxis på senare århar suddat ut dessa skillnader mellan klasserna. fickkvinnorna på många orter vänta i för att fåabortutredningar utförda. Det innebar t. ex. att i en av våra storstäder kundefostren bU nära innan aborterna utfördes. Socialdemokratiskakvinnodistriktet i slog dä larm i ett flertal offentliga uttalandenoch pekade på detta inhumana förfaringssätt mot kvinnorna. Fr. o. m. dettillfället, alltså 1969 och 1970, utfördes också aUt fler aborter påtväläkarindikation med följd att väntetiden avsevärt kunde förkortas. Det karakteristiska med utvecklingen under de allrasenaste åren är att de sena aborterna har minskat i antal uppseendeväckandesnabbt, vUket vi ju måste hälsa med stor tiUfredsställelse. utförs 80procent som tidigaborter före tolfte graviditetsveckan. Det finns all anledningatt notera detta. Jag tror att med införandet av den nya lagen kommer de senaaborterna snart att vara undantag. Mänga har i denna debatt slagit fast att abort är ennödfallsutväg, och jag instämmer naturligtvis helt i det. Men vUl jaghävda att det större antalet aborter i dagens läge inte oviUkorligen kanbedömas som något helt negativt. Vi kan nämligen anta att antalet illegalaaborter har minskat till följd av det ökade antalet legala aborter. Dessutomvill jag hävda till skillnad från i att abort är bättreän oönskade barn. Min grunduppfattning är att varje bam har rätt att varaönskat. Därför tycker jag att det är ganska förvånande att de som bekänner sigtill en livsuppfattning inte ägnat större intresse åt barnets rätt attvara välkommet. Jag trodde faktiskt att det nu var en ganska allmän enighet Förslag till abortlag, m. m. 11 protokoll 1974. Förslag till abortlag, m. m. både iriksdagen och i samhället i övrigt om att bekänna sig till det frivilligaföräldraskapet. Jag tycker att det är en mycket humanare ståndpunkt ochockså en riktigare etisk hållning ~ att hävda barnets rätt att vara välkommet.Astrid förenklar kanske väl mycket i sitt resonemang när hon hävdaratt oönskade barn kan bli önskade när de föds. Jag vill inte förneka att så kanhända. Men en rad undersökningar både här i landet -ganska utförda och i andra länder visar klara samband mellan oönskade graviditeter och dåligaUvsmöjligheter för de bam som föds under sådana omständigheter. Prognosen är alltså mycket dålig för oönskade bam. Ickeönskade barn bUr icke accepterade barn, som inte får en rimUg chans till ettmänniskovärdigt Uv. Jag tycker då att det är alldeles för enkelt att hävda attsamhället måste träda in med ohka hjälpinsatser. Den enda verkligt effektivametoden att förhindra oönskade barn är enligt min uppfattning en massivsatsning på preventivmedelsrådgivning. Och dessutom en sexualrådgivning som gårlångt ned i åldrarna. Hur kan det komma sig att det 1972 var många landsting somhade väntetider för rådgivning på sex tUl ? Vem bär egentligenansvaret för detta? När p-pillren infördes , visste man att läkarråd-givningenskulle behöva utbyggas snabbt. Det skedde inte. Landstingspolitikerna kan jufråga sig själva vUken insats för rådgivning som de åstadkommit under dessa årfrån 1964. Jag tror inte att det är så många som har gott samvete. Det ärdåligt ställt i relation till vad som skulle behövas. Jag frågar: De som förfasar sig över 26 000 aborter -vilket ansvar har de själva för att rådgivningsresurserna är så små? Vilketansvar har vi alla? kan man också fråga. Cirka en tredjedel av landets fertilakvinnor får rådgivning, och det mest genom privatläkare. Detta ärskrämmande förhållanden. Förnekande av sexualiteten tror jag är ganskautbrett i vårt samhälle. Sexualitet hör för många samman med äktenskap ochbarnalstring, och så sätter man skygglapparna på och förfasar sig överresuUatet särskilt över ungdomssexualitet. blev sexualiteten socialtkontrollerad genom att kunskapen om det sexuella begränsades. Det var en enkelmetod. När jag under mina gymnasieår pläderade för ökad sexualupplysning förungdom, fick jag av en läkare höra att det man ingenting vet om, detfrestas man inte av. Så enkelt har en del gjort det för sig. Jag tycker det ärett uttryck för en klart konservativ myndighetsmoral. När sexualundervisningen infördes i skolan 1956,rekommenderade avhållsamhet för ungdomen i stället för att tasitt ansvar och hjälpa de ungdomar som faktiskt behövde stöd. Jag vill noghävda att vuxensamhället systematiskt försökt bromsa utvecklingen i stället föratt ge en positiv hjälp. Betyder nu den allmänna uppslutningen kring förstärktarådgivningsinsatser ett allmänt accepterande av sexuallivet? Testfrågan bUrväl i vilken utsträckning man i fortsättningen är villig att också igrundskolan satsa på relevant information och införa även rådgivning förungdomarna. Jagfruktar att det är ganska många som kommer att få betänkligheter när vi såsmåningom ställs inför förslag om verkligt effektiviserad sexualupplysning ochrådgivning i . En allvarlig sida av vuxensamhällets konservativa moral ärdet vakuum som faktiskt uppkommit. Vi har i långa stycken avstått från attpåverka våra ungdomar till en genomtänkt och god preventivmoral och låtit denkommersiella sexkulturen få fylla ut luckorna. En god preventivmoral blandungdomarna förutsätter att deras attityder påverkas i positiv riktning.Attityderna är, när allt kommer omkrmg, kanske viktigare än den faktiskakunskapen, men denna är ändå oumbärlig. Jag har i en motion föreslagit att kvinno- ochungdomsorganisationerna, som föreslås få i anslag för attföra ut diskussionen om detta, skall få ytterligare anslag under nästkommandebudgetår. Jag förutsätter att departementet vid nästa budgetbehandUng förstårbetydelsen av denna viktiga attitydskapande opinion och kommer att beakta sakendå. Det har under debatten framställts ettyrkande av och beträffande obligatorisk abortrådgivning.Jag anser att både information och rådgivning måste vara en frivillig sak -degör bäst nytta då. Det är min övertygelse att många kvinnor naturligen kommeratt utnyttja den rådgivningsverksamhet som står tiU förfogande. Jag tror attden påtvingade rådgivningen av många kommer att uppfattas negativt, och därföryrkar jag avslag på och yrkande och i ställetbifall tiU utskottets hemställan i motsvarande del. Avslutningsvis vill jag återgå till den huvudfråga som vibehandlar -själva den lag som vi snart skall besluta om. Den innebär för migett mycket stort framsteg i kvinnornas frigörelse, men den innebär också ettreservationslöst erkännande av det frivilliga föräldraskapet och av varje barnsrätt att vara önskat. Därför vill jag yrka bifall tiU utskottets förslag påalla punkter. i (fp): Det är en stor och svår fråga som vi nubehandlar. Olika meningar gör sig gällande, och frågan har en sådan karaktäratt det finns all anledning att visa respekt för oliktänkande. Men det är ocksåen fråga där vi alla måste ta ställning, där vi ställs inför ett absolutavgörande. Det är en oerhört viktig fråga den utan jämförelseviktigaste frågan vid årets riksdag, som i uttryckt deti en tidningsartikel och som vi har hört flera säga här . Den gälleringenting mindre än rätten till liv. Många utanför det här huset upplever också frågan sommycket viktig. Även jag vill uttrycka mm tacksamhet för de opmionsyttrmgar somhar nått fram till oss här i . Jag tycker att det är lovande att såmånga människor har engagerat sig i den här frågeställningen. Alla människor med humanistisk gmndinställning är överensom att livet skall värnas och skyddas. Respekten för mänskligt hv har varit ochär en grundläggande utgångspunkt för vårt västerländska kultursamhälle, och detär en allmän uppfattning att det är samhällets skyldighet att låta Förslag till abortlag, m. m. Förslag till abortlag, m. m. dennainställning komma till uttryck i lagstiftningen. Om inte det människovärde somvi har att slå vakt om skall undergrävas, måste det omfatta hela människan ochhela hennes Uv från dess begynnelse i moderns sköte till det avtagande livet påålderdomen. Någon kompromiss därvidlag är enligt min mening inte möjlig. Attsom sker i lagförslaget dra en gräns vid adertonde graviditetsveckan eller vidden tidpunkt då fostret kan överleva utanför modern är inte möjligt. Vi vet attdet liv som tändes i befruktningsögonblicket är utrustat med alla deutvecklingsmöjligheter som ett människoliv rymmer. visar också att omsorg om människan omfattaräven fosterstadiet. Vi kan t. ex. läsa följande i bok: "Herrenkallade mig när jag ännu var i moderUvet. Han nämnde mitt namn medan jag låg imin moders sköte." - Och i bok: MänniskoUvet har för en religiös men också för en meraprofanhumanistisk livssyn en unik kvalitet, som inte kan bestämmas . Propositionen och utskottsbetänkandet innebär ettställningstagande från samhällets sida mot fostrets rätt intill en visstidpunkt av graviditeten. Den ståndpunkten kan inte jag utifrån minavärderingar dela. Vördnaden för livet och omsorgen om medmänniskan gör detomöjligt för mig att godta det föreliggande förslaget till abortlag. Kärlekentill nästan kan inte avgränsas till enbart modern. Den måste även gälla denmänniska som är på väg. Även fostret har rätt att få sitt liv realiserat i denmänskUga gemenskapen. Och ingenav oss har fått rätten att döma över liv och död. Vi får inte för glömma att det i enabortsituation alltid föreligger en konflikt mellan kvinnans intressen ochrespekten för fostrets Uv. Att då från samhällets sida, som man gör i detföreliggande förslaget, erbjuda kvinnan en teknisk lösning på ett etiskt ochdjupgående mänskligt problem är att på ett alltför lättvindigt ochotillfredsställande sätt försöka komma undan den problematik det här gäller.Samhället måste ta på sig skyldigheten att hjälpa en kvinna som upplever engraviditet som problematisk, hjälpa henne att analysera det läge hon kommit i,låta henne få tillgång till rådgivande samtal med läkare och kurator och fåvetskap om de möjligheter till hjälp i oUka avseenden som samhället erbjudermödrar och bam, som har behov av hjälp av olika slag. Det får givetvis underinga omständigheter komma i fråga att ekonomiska eller sociala problem skallvara hinder för graviditetens fullföljande. SamhäUet måste ge stöd och hjälpbåde genom generella insatser och genom åtgärder som är särskilt avpassade fördet enskilda fallet. Det har sagts här tidigare, men jag vill ännu en gångunderstryka det. Jag vill gärna tillägga att jag är beredd att stödja långtgående förslag när det gäller att hjälpa ekonomiskt och socialt i samband medbarns tillkomst. Ett första steg är att stödja reservationen 8 och jag kommerdärför att göra det. Man har vid olika tillfällen i denna debatt, även här , som en etisk målsättning velat föra in att endast önskade barn bör fåkomma till världen. Det var som senast hävdade den meningen. Menvarje förälder vet att talet om önskade och oönskade barn är tämligen meningslöst,alldenstund inställningen tUl det väntade barnet ofta skiftar undergraviditetens förlopp.