prot · FX0938 · 1974-12-31 00:00:00 — Jag delar alltså helt LO-ekonomen kategoriska konstaterande för någon tid sedan i tidskriftenFackföreningsrörelsen, att "det inte kommer att vara möjligt att ändraskatterna i någon annan riktning än nedåt . Detta gälleroavsett hur man tar ut dem." Det finns också andra skäl än hänsynen till den enskildemedborgaren som individ som nödvändiggör en inbromsning. Jag tror personligenhelt enkelt inte att det är möjligt att inom ramen för vår svenskamarknadsekonomi driva den offentliga sektorns utveckling och jag syftarnaturligtvis på den offentliga sektorn ställd i relation till denenskilda, inte som en absolut komponent mycket längre utan att hela vårekonomis funktionsförmåga allvarligt rubbas. Dagens ekonomiska problem skullemångdubblas, om denna utveckling fullföljdes. Tendenser i den här riktningen har emellertid redan gjortsig gällande. Investeringsutvecklingen i näringslivet har inte varittillfredsställande. Nyföretagsamheten har varit utomordentligt låg och inte enstillnärmelsevis motsvarat vad framtiden kräver. Delvis har detta berott påotillräcklig självfinansieringsförmåga, delvis på bristande optimism ochframtidstro. uppgick de privata investeringarna utom bostäder till i runttal av bruttonationalprodukten. var andelen någotöver . Att våra exportföretag sålt över alla förväntningar, attkonjunkturen i omvärlden skapat en efterfrågan och möjliggjort enprisutveckling, som ingen tidigare hade räknat med, ändrar inte på något sätthelhetsbilden av framtidsutsikterna. Mot denna bakgrund är de framtidsvisioner som vissaregeringsledamöter har ägnat sig åt oroande. I syfteatt på försöka råda bot på de allvarliga sysselsättningssvårighetersom man uppenbarligen förutser och som den egna politiken har medfört vänderdessa talesmän blickarna mot den offentliga sektorn. Jag menar att det äransvarslöst att på detta sätt försöka intala människorna att det svenskafolkhushållets framtida problem skall kunna lösas genom att vi tar ut en ännustörre och växande andel av människornas inkomster till Låt mig påminna om jag tror att det kan vara värdefulltibland att se tUlbaka att vi inte hade några egentligasysselsättningsproblem. långtidsutredning var det stora problemetbristen på arbetskraft. Sedan blev - som en följd av den politik som regeringenhar fört arbetslösheten det stora problemet. Skall den offentliga sektornbyggas ut - vilket i och för sig inte är osannolikt måste detta föratsätta enmotsvarande expansion också av den enskilda sektorn. Skall vi i Sverigesolidariskt kunna lösa olika, angelägna trygghets- och vårdproblem, då måste vialltså genom ökad produktion och höjd produktivitet betala vad detta kostar.Att i debatten om framtidens sysselsättning helt lämna finansieringsfrågornautanför analysen är, menar jag, oförsvarligt. Men alldeles oberoende av om våra skatter tas ut påvanligt sätt av den enskildes lön eller på den enskilde medborgarenskonsumtion, eller om de förvandlas till arbetsgivaravgifter ellerproduktionsskatter, blir det ändå i sista hand den vanlige inkomsttagaren eller skall vi säga den vanlige konsumenten som måste betala vad det härkostar. Det går inte i längden att manipulera med formerna för , skattensuttagning och därigenom försöka föra medborgarna bakom ljuset. En fri demokrati, där de enskilda medborgarna självakräver och även väntas kunna utöva inflytande på den politiska och ekonomiskautvecklingen, förutsätter förmåga att klart överblicka hur de skildaindividuella önskemålen gentemot samhället skall finansieras. Sambandet mellanen förmån och priset för denna förmån måste i en demokrati vara så påtagligtoch klart att den som reser krav har klart för sig vad det kostar atttillgodose kraven. Skulle vi i vårt land i växande grad gå över till ettsystem, där skattebelastningen doldes och flyttades över från den enskildemedborgaren till företagen och lades på deras utnyttjande av arbetskraft ochandra produktionsfaktorer, dvs. att den kom till uttryck enbart genomprisbildningen eller genom lägre löner än man annars skulle få ut, då skulle vågar jag påstå - inte bara den fackliga friheten försvinna, utan då skulleockså en väsentlig förutsättning för medborgarnas möjligheter att överblickaoch påverka samhällsutvecklingen äventyras. Anledningen till vår opposition mot denhittill.svarande utgifts- och skattepolitiken är inte bara att den hotar ensund ekonomisk utveckling, utan också att den riskerar att leda till vadsomliga kallar för ett "överhetssamhälle", eller ett"förmyndarsamhälie". Den socialdemokratiska politiken leder till ettökat beroende för den enskilde medborgaren, även om syftet säges vara ochofta säkert också är att ge individen ökad trygghet. En sådantrygghetssträvan, byggd på ett alltmera kollektivt fördelningssystem, går ilängden knappast att förena med de krav på oberoende som i varje fall vimoderater reser och som för oss är en naturlig och självklar byggsten i ettfritt och demokratiskt samhälle. Det torde knappast komma som någon större överraskning, omjag säger att ett växande antal svenska medborgare ifrågasätter detriktiga i att fortsätta en skattepolitik som lett till att medborgarna och inteminst barnfamiljerna och pensionärerna fått för litet pengar kvar att lösa sinaförsörjningsproblem med. Det är inte någon enda som har bestritt att vi alla har ensolidarisk förpliktelse att hjälpa dem som har det svårt i samhället tillrimlig standard och ge dem all den vård, det stöd och den hjälp de behöver.Härom, liksom om de konkreta åtgärder som vidtagits i detta syfte, harförelegat politisk enighet. Men det finns inget förnuft i att fullfölja enskattepolitik, som gör en oavlåtligt växande andel av befolkningen beroende avbidrag och offentligt stöd. En sådan politik begränsar medborgarnas valfrihet,gör dem beroende av administrativa beslut och av det byråkratiska systemetsföreträdare på skilda nivåer. Och att kalla de många hundratusentals människor,som protesterar mot de tankegångar som ligger bakom dessa tendenser i densocialdemokratiska politiken, för egoister är inte bara sakligt ogrundat, detär dessutom kränkande och förolämpande mot människor som strävar efter att görarätt för sig, att göra en insats inte bara för sig och de sina utan också fördet samhälle som de verkar i. Det är mot den allmänna bakgrund jag härredovisat som vi moderater har tagit ståndpunkt i finansutskottet. Vi har därfullföljt de strävanden som de tre icke-socialistiska partierna gjort till sinaunder , då dessa partiers företrädare gemensamt hävdat attallmänt verkande stimulansåtgärder bäst skulle gagna det svenska folkhushålletoch de enskilda medborgarna. Socialdemokraterna har systematiskt arbetat medsina selektiva åtgärder, sina punktinsatser. De har successivt byggt utbidragssystemet med nya inslag, som har höjt den totala utgiftsnivån och letttill krav på höjda skatter . Den socialdemokratiska politiken hardessutom arbetat med riktade stödinsatser för olika slags investeringar ellertill olika slags företag, vilka även de i och för sig befogade insatser - harkrävt en utbyggd fördelnings-och kontrollapparat och vidgade möjligheter attdirigera. Det är av samma skäl som vi nu motsätter oss enytterligare utbyggnad av skattesubventioneringen av livsmedel. Det är intekonjunkturpolitik, och det hör inte hemma i ett stimulanspaket av detta slag.Jag tror dessutom inte att medborgarna har något emot att betala vad deras matkostar, under förutsättning att skattepolitiken ger den enskUde tillräckligtmycket kvar efter skatt. Det är därför vi har förordat en rejäl sänkning avmervärdeskatten framför en utbyggd subventionering, som skattebetalarna ändåsjälva ytterst måste betala. Det förvånar mig att man inte från jordbrukarhåll harreagerat starkare mot den subventionslinje som jordbrukspolitiken nu tycks varapå väg in i. Vi har i kunnat undvika uppslitandepolitiska strider om ersättningen till jordbruket. Jag tror att en viktig orsakärjust den, att jordbrukarna fått sin betalning via priserna. Men om vi får ettsystem där jordbrukarna i stället skall få betalt över statsbudgeten, vågar jagförutspå att den dagen inte är alltför avlägsen, då det kommer att stå strid idenna kammare om de miljardbelopp som det kommer att bli fräga om. Jag trorinte att jordbruket har något att vinna på en utveckling som fortsätter åt dethållet. Det förslag som socialdemokraterna så småningomtvingades lägga fram - sedan oppositionen tagit initiativet och i början avriksdagen presenteratsina förslag till stimulansåtgärder var utformat på principiellt samma sättsom . Bortsett från det angelägna och av inflationen betingade bidragettUl barnfamiljer och pensionärer, har vi moderater motsatt oss regeringensuppläggning. Vi har vidhållit kravet på en ordentlig, allmänt utformadstimulanspolitik. En starkt bidragande orsak till detta ställningstagandehar, herr talman, också varit den allmänna grundsyn på det politiska lägetefter valet som vi har företrätt och som vi fortsätter att hävda. Vi har denuppfattningen att en av orsakerna till att så många väljare i valet gav uttryckåt sitt förtroende för de demokratiska oppositionspartierna var önskemålet attförsätta den socialdemokratiska regeringen i minoritet och att ge enbättre regering. Detta önskemål har vi ansett det vara vår skyldighet att läggatill grund för vårt politiska handlande här i . Den omständigheten att socialdemokratin genom valhar fått sin minoritetsställning ytterligare markerad och har 156ledamöter här i kammaren mot den demokratiska oppositionens 175 kan interimligen utgöra något motiv för oss att avstå från att hävda vad vi tidigareansett vara rätt och riktigt. Det kan inte rimligen åvila en opposition attgenom uppoffringar försöka rädda regeringen från , voterings- ellerlotterinederlag i . Om någon skall göra uppoffringar måste det varaminoritetsregeringen. Och vill regeringen inte göra det, inte anpassa sig efterdel politiska läget, då bör regeringen självfallet dra konsekvenserna av detoch avgå. Så skall det parlamentariska livet fungera, och så fungerar det sombekant i andra parlament. Denna politiska grundsyn utgör alltså en av anledningarnatill att vi ställt oss vid sidan av den uppgörelse som socialdemokraterna,centem och träffat. Vi kritiserar inte gärna de två senarepartierna. De har säkert sina bevekelsegrunder för sitt handlande. Vi betraktarsamarbetet mellan de demokratiska oppositionspartierna som ett givet vUlkor föratt bringa den socialdemokratiska regeringen på fall. Vi har alltid varit ochär fortfarande beredda att förhandla med de övriga demokratiskaoppositionspartierna i olika frågor, om vi därigenom kan bidra till attförstärka trovärdigheten för ett gemensamt borgerligt uppträdande och enframtida borgerlig regering. Vi har visat att vi är beredda att i olikasammanhang göra avsteg från vår egen politik till förmån för den samladeborgerligheten. Men denna strävan att förhandla sig fram till en gemensampolitik kan inte rimligen omfatta även den socialdemokrati, gentemot vilken viser som en av våra allra viktigaste uppgifter att bedriva, opposition.Trepartisamarbete är vi moderater alltid beredda att medverka i däremot ickei ett fyrpartisamarbete i andra frågor än sådana, där vi bedömer att ettgemensamt uppträdande av de demokratiska partierna är önskvärt eller nödvändigtför vårt lands bästa. I verkligt stora frågor är vi alltså givetvis bereddatill det. Det här innebär inte att vi gör den politiska striden tillnågot slags självändamål. Men jag kan icke dela uppfattning, somhan hävdade från talarstolen , att det är "en styrka fördet svenska parlamentariska systemet" att man nu gjort upp i finansut- skottet.Herr må naturiigtvis ha vUken uppfattning som helst, men jag kan inteförstå honom. Jag tycker tvärtom att det som hänt inte är en styrka för detparlamentariska systemet och att det borde skapa stora bekymmer inte minst försocialdemokraterna själva. Men det är deras eget problem. Vi skall inte glömma bort att regeringspartietsföreträdare förklarat att en sänkning av mervärdeskatten ikonjunkturstimulerande syfte var både principiellt och sakligt helt felaktig.Man har gjort allt vad man kunnat för att sprida den uppfattningen bland sinamedlemmar, bland sina väljare och inom hela svenska folket. Men sedan, när manväl vunnit spridning för sin principiella inställning, träffar man enuppgörelse som innebär att man använder just den metod som man anserförkastlig. Vad skall väljarna tro på när man gör sådana härhelomvändningar som jag kallar dem, för att inte använda lantbruketsterminologi? Vi kan avläsa en del av reaktionerna i den socialdemokratiskapressen, och jag tror mer på dem än på den deklaration om det berättigade ihandlandet som gjorde. Om tillvägagångssättet verkligen är ensådan styrka för det parlamentariska systemet som hävdar skulleaUtså den socialdemokratiska regeringen i fortsättningen arbeta efter sammaprinciper som : efter att först ha utdömt ett visst förfarande godtager mandet sedan i . Jag tror inte att det är nyttigt för svenskt politisktliv att göra på det sättet. Vi skall vårda det förtroende som vi rnåste ha föratt kunna bedriva vår verksamhet här i . TUI sist, herr talman varje demokrati, och naturligtvisäven vår, förutsätter en fungerande och effektiv opposition. Hela det parlamentariskasystemet bygger på det. Vårt lands demokratiska opposition har mötts med ettökat gensvar från de enskilda människornas väljarnas sida. Densocialdemokrati som vi efter måttet av vår förmåga sökt förpassa frånregeringsmakten har drabbats av så kraftiga föriuster attde marginaler som står till förfogande är mycket begränsade. Man kan i dagfaktiskt ifrågasätta socialdemokratins moraliska rätt att regera landet. I densituationen finns det ingen anledning att vika undan. En opposition som varitså framgångsrik som vår är skyldig att fortsätta det arbete som lett till attstödet från väljarnas sida har ökat. För oss moderater är det alltså självklartatt här i fullfölja den politik som vårt parti gick till val pä. Jag tror inte att väggarna bågnade av detrumpetstötar som slutade med. Det kunde väl finnas skäl att fångaupp en och annan av dem. Jag skall bara notera meddelandet att att blåsa till strid för högprislinjen när det gäller de dagligalivsmedlen - ett meddelande som får tala för sig självt. , Jag noterar också att han slutade med att understrykadet självklara i att man fullföljer den politik som det egna partiet gått tillval på. Detta är en självklarhet men det gäller att fullfölja den inte bara iord utan också i handling. Vi från folkpariet gick till val på parollen att detmåste löna sig att arbeta, och vi åskådliggjorde den tesen med att visa hur orimligamarginaleffekterna är för människor i vanliga inkomstlägen. Om några månaderkommer att med en ganska bred enighet kunna rösta igenom ettutredningsförslag just om att ta bort de orimliga marginaleffekterna, som hargjort att det inte lönar sig att arbeta. Vi gick till val på trygghet i jobbet.Nu arbetar inrikesutskott med förslag i sysselsättningsfrågorna, ochett krav på beslut om en arbetslöshetsförsäkring för alla kanbeslutas här i kammaren . Vi gick till val på att stimulerasvensk ekonomi genom en rörlig finanspolitik, bl. a. med en sänkning av momsen.Det beslutet bör kunna fattas här . Det här är uttryck för att den pariamentariska situationensom väljarna skapade på och som naturligtvisfrån många utgångspunkter inte var bra ändå kan hanteras så, att det väljarnalyssnade till i valrörelsen kan förvandlas från argument till handling påganska . Dettafordrar en kort historik. Får jag påminna om att det var rätt många som sade sig att1974 väl ändå måste bli ett bra år. Efter alla vedermödor och besvikelser underåren 1971 och 1972 hade ju ändå ett och annat börjat rätta till sig under år1973. Exporten sköt fart. Vi fick en välkommen förstärkning av handelsbalansen.Arbetslösheten, som hade slagit svåra rekord , upphörde attöka och visade tecken att vissa månader vika nedåt. När sedan den högkonjunktursom vi hade känning av på exportsidan nådde hemmamarknaden skulle väl ändå devärsta problemen vara förbi. Vi skulle få ett andrum och kunna ta itu med de problemför den fulla sysselsättningen på som vi såg så tydliga spår av ochsom måste lösas. Högkonjunkturen och skuUe geSverige både tid och resurser för det arbetet. Så såg förhoppningarna ut. Men det gick inte så. Den efterlängtade högkonjunkturen,som hade kunnat dra en barmhärtighetens slöja över misslyckandena på konjunkturpolitikensområde , knäcktes redan i sin början. Därför varläget när den nya samlades inte bara mandatmässigt utan ocksåekonomiskt krångligt. Hur länge skulle den uppflammade oljekrisen vara? Vilkamöjligheter hade industrin att hålla uppe produktionen? Hur skullekonsun-ienterna reagera på den krisstämning som började breda ut sig? Hurskulle den pågående avtalsrörelsen avlöpa? Det var en hel del som var osäkert,och det var svårt att skaffa sig en välgrundad uppfattning. Men signalerna från en rad ekonomiska bedömare blev såsmåningom allt tydligare: Priserna skulle komma att skjuta i höjden under året- det skulle bli det allt överskuggande problemet. Efterfrågan skulle ligga enbra bit under utbudet. De uppåtgående konjunkturerna hade fått sig en knäck. Omdetta var ekonomerna ganska ense. Regeringen hade litet svårt att uppfatta signalerna. Närfinansplanen lades på bord befanns det att man inte hade förmåtteller velat samla ihop intrycken till slutsatser. Redogörelsen för problemenvar nog korrekt och ganska fullständig, men de slutsatser som alla väntade påuteblev. Man var "genuint" osäker, sade regeringen. Vi trodde på det, även om det var litet svårt attföreställa sig finansminister i rollen som genuint osäker - det är juinte precis den roll som han har velat framträda i. För oss var dock en sakklar ; eftersom det mesta pekade på att efterfrågan så småningomskulle sjunka till följd av prisstegringar, måste snabba motåtgärder sättas in.Kardinalfelet med svensk konjunkturpolitik har ju varit att man väntat förlänge både med att stimulera och med att dämpa konjunkturen. För oss var detoacceptabelt att de stigande oljepriserna skulle betalas med högre arbetslöshetoch försämringar för de enskilda människorna. Folk måste, trots de högrepriserna, också i fortsättningen få råd att köpa vad de anser sig behöva. Med dessa föresatser krävde jag vid börjanbreda stimulansåtgärder. Sänkning av momsen var ett avhuvudkraven. Vi har från drivit tanken att denindirekta skatten skall användas i syfte att jämna ut svackor i efterfrågan.Det är den effektivaste vägen att snabbt hålla uppe eller dämpa efterfrågan.Men då måste momsen vid behov kunna sänkas, inte bara höjas. gällde detnärmast vilken storlek en sänkning av mervärdeskatten borde ha för att geerforderlig effekt. Vi stannade i och gemensamma motionför och markerade i samma motion att var den minstasänkning som borde komma i fråga för att effekten skulle bli märkbar. Därutöverföreslog vi att barnfamiljer och pensionärer skulle tillföras extrakassaförstärkningar. Bidrag till företag som passar på att ställa om teknikentill energisnålare varianter borde också ingå. Vi fann det värdefullt attcentern anslöt sig till det krav på momssänkning som vi först hade tagit upp,och vi markerade tillsammans att mittenpartierna hoppades på en breduppslutning kring de här förslagen. Så kom sedan avtalsförhandlingarna hade slutförts, sedanmotionstiden hade gått ut och sedan bensinransoneringen hade upphört-regeringens variant på stimulansåtgärder. Vi kände igen mycket frånmittenmotionen. Men förslagom momssänkning saknades. Omfattningen av åtgärdernavar enligt vår mening för begränsad. Den svarade inte mot exempelvis de 4miljarder kronor som hushåll och företag fått i ökad belastning, i minskadköpkraft, genom oljeprisstegringarna. Det fanns, tyckte vi, ändå en möjlighetatt lägga samman olika förslag när nu finansutskottet hade fått dem på bordet. Med den målsättning vi hade att hushållen snabbt skullefå den hjälp mot prisstegringarna som de behövde och att detta så långt möjligtskulle ske på de vägar vi föreslagit - var det självklart att utskottsarbetetmåste få formen av förhandUngar. Vägen genom ett eventuellt nyval kunde på ettoacceptabelt sätt ha försenat den nödvändiga satsningen, och säkerheten att denvägen nå resultat var begränsad. Demonstrations-politik har varken den enskildeeller landets ekonomi någon nytta av i sådana här lägen. finns finansutskottets förslag på bord.Resultatet står vi för. Barnfamiljerna får ett extra barnbidrag. Pensionärernafår ett extra pensionstillskott. Sammanlagt förs ut imarknaden tack vare sänkningen av momsen under cirka ett halvtår. För envanlig tvåbarnsfamilj betyder det att hushållskassan drygasut med . Omsättningen i butikerna bör kunna stiga medinemot 1,5 mUjarder, eftersom inte en enda krona av denna stimulans utlöses omdet inte sker genom köp. Tillsamman taget står utöver vad avtalsrörelsenförde med sig 4 miljarder till buds på marknaden. Det är 1 200 miljonerkronor mer än vad regeringen föreslog när den sent omsider lade sin Ullafinansplan för den allmänpolitiska debatten. Om den större ramen blevdet alltså enighet mellan tre partier i finansutskottet. Bakom den enigheten måste rimligen ligga ett farväl föralltid tUl finansminister trista och felaktiga teorier från1920-talet som gått igenom även och spökat till och med i det nyariksdagshuset. Denne annars så förträfflige man levde i den falska tron attstaten skall dra åt svångremmen, när tiderna ser ut att bli sämre framöver. Attta in mer pengar till staten och skära ner de offentliga utgifterna ,det var hans medicin. Och ibland har man undrat om namnet på finansministernbara var ; då och då har det låtit som om varit inne påsamma tankegångar. underkände den medicinen. Man kom tillinsikten att generella stimulanser och uppsökande, selektiva stimulanser måstegå hand i hand. Socialdemokraterna har ibland stångats för att slippa degenerella åtgärderna, i varje fall när det är fråga om stimulanser i form avskattesänkningar. Det är därför som det har blivit nödvändigt att någon gångkomma ur den onda cirkeln, så att momsen längre framöver i lägen då man behöverbromsa kan höjas, men då från en lägre procentnivå än från den höga där vihittills har befunnit oss. Att striden för den rörliga finanspolitiken den här gångenkom att gälla den formella procentsatsen för momsen har en del utnyttjat föratt kalla förhandlingarna ett schackrande. Att veckoköpsnotan i butikskassanautomatiskt sjunker för kunden från , alltså med merän , framställs som ointressant. Att normalfamiljen fåt mellan 300 och400 kronor mer att röra sig med i sin hushållskassa förtigs. Att svenskhemmamarknadsindustri får det lättare att anställa folk för att producera justdessa varor struntar man i sin bevisföring i. Det här förtalet kommer i en delfall från folk som annars angriper oss för att bara prata och inte göra någotför att förbättra det vanliga hushållets ekonomi. Det är samma kritiker somförst klandrar oss för att bara prata, som sedan går över till att klandra ossför att vi är förhandlingsvilliga och som påstår att det är de självasom vill skydda från att politiken skall bli föraktad. Det är enhandske som jag gärna tar upp och kastar tillbaka. Mitt svar är: Det finnslägen när respekten för det politiska arbetet hålls bäst uppe med hårdaargument och ordstrider, och dessa kan sluta med ett nyval - det håller jaghelt med om. Det finns andra lägen - och dit hör ekonomivintern, våren och - då praktiskt säkra resultat kan nås endastgenom förhandling. Jag är övertygad om att de flesta löntagare, konsumenteroch företagare - anser det vara naturiigt att politiska partier skall kunnakom.ma överens när det krävs för att förstärka hushållsbudgeten och räddasysselsättningen. Det är viktigare än att vissaandra människor välplacerade i den offentliga debattens skrivbordslådor alltid vill se politiken som ett spel.