prot · FX0925 · 1974-12-31 00:00:00 — De nordiska länderna klargjorde därvid genom sinrepresentant att de inte kunde ställa sig bakom de föreslagna lånen till Chile.Motivet härför var bl. a. att långivningen till inte hade diskuteratsutifrån principiella utgångspunkter. Vidare ifrågasattes de utlåningskriteriersom nu möjliggör lån till men som förhindrade stöd tillAllenderegeringens ekonomiska och sociala reformprogram. Svaret på fråga är emellertid nej. Sverigesmedlemskap i lUcsom i andra internationella organisationerpå utvecklingssamarbetets område måste avgöras mot bakgrund av en bredbedömning av deras politik och det stöd verksamheten har bland . Ävenom Världsbanksgruppens politik i vissa avseenden med fog har kritiserats är detuppenbart att bankgruppen har stöd som en viktig källa för obunden,internationell kreditgivning för utvecklingsändamål. Våra möjligheter att påverka Världsbanksgruppen, så attden bättre tillgodoser de fattiga folkens behov och krav, kan bara tillvaratasom vi stannarkvar inom organisationen. Det råder inget tvivel om att detta överensstämmermed uppfattning. i (vpk): Jag tackar för svaret. kommunisterna har skarptkritiserat engagemang i Världsbanksgruppen. Vi har gjort det därföratt banken och dess organ i sin politik allt klarare har gynnat öppetreaktionära regimer. Vi har gjort det därför att dess lånepolitUc har ställtsådana villkor för som innebär inblandning i deras ekonomiska ochsociala politUc samt krav på att deras ekonomiska politik skall läggas uppefter ortodoxa, borgerliga principer. Vi har kritiserat att Världsbanksgruppen har fungerat somett biståndsorgan åt den amerikanska utrikespolitiken. Vi har kritiserat att deprojekt som banken och dess organ stöder främst är ägnade att öka mottagarnasberoende av de stora imperialistländerna. Och vi har särskilt hårt vänt oss motatt bankgruppen systematiskt har deltagit i den ekonomiska krigföringen motfolkfrontsregimen i . har under tid blivit bojkottat avbanken och dess organ. Bankens chef är direkt lierad med ITT, som har varit enledande kraft bakom demokratins krossande i . På vår kritik har regeringen svarat att man också ärdelvis kritisk mot politik. Men man har hoppats på löften frånMcNamara om en öppnare attityd, och man har hänvisat till att man själv arbetarför en förbättring. Vi har sett vad som hänt. Världsbankensledning har inte bara med framgång deltagit i krigföringen mot . Den harnu också beviljat medel åt fascistjuntan i . Det som i många årutan minsta framgång begärde, det fick general efter några månadersurskillningslöst slaktande av vänstern i . Och detta går Sverigesrepresentant i inte uttryckligen emot i sitt votum. Och i Internationellavalutafonden är man t. o. m. positiv till bidrag åt den nuvarande chilenskaregimen. Och i årets budget äskar regeringen att utbetalningarna till skallöka med 100 miljoner till . Var står en sådan regeringegentligen, när det gäller Chilefrågan? Och tänker man efter detta fortsättaatt hoppas på ytterligare "förbättringar" i mot ? Med anledning av formuleringarna i det lämnade svaret villjag slutligen fråga: Tycker att kan kallas enobunden kreditkälla? Och hur långt kan banken och bankorganen få gå i sinapolitiska provokationer, innan regeringen drar sina slutsatser och verkligen sägerifrån? den 14 febraari 1974 motionerade ocksåvänsterpartiet kommunisterna om en höjning av anslaget till . Det är välinte så att Världsbanksgruppens politik har försämrats efter 1967? Man kan välsnarare säga att den har förbättrats. i säger att vi inte gick emot förslaget om anslag den 14 febraari 1974 till ChUenär beslutet fattades . Den nordiska representanten gjorde vadman kan göra. Det var alltså ingen votering, men den nordiska representantenlade ned sin röst. Jag har i mitt svar sagt att själva önskar ettstöd för det finns många uttalanden om det. finansminister sadedet vid årsmötet , och de alliansfria staterna uttalade detsamma i iseptember. Jag tycker alltså inte att eller vpk här föru-ländernas talan. Från deras sida finns ett bestämt intresse av att vi stöderIDA. När det sedan gäller vill jagförst och främst säga att detta inte är en institution som är inriktad påutvecklingsfinansiering. Till skUlnad från har denna fond beviljatlån tUl under AUendetiden. har under den tiden fått två krediter på95 . Ett svenskt avståndstagande skulle ha kunnat tolkas så,att vi vill skärpa utlåningsreglerna. Om vi hade reagerat så skulle det hauppfattats som negativt av de flesta . i (vpk): Invändningen om vpk;s inställning 1967 harjag bemött så att jag inte tycker att jag skulle behöva bemöta dennu igen. Det var onekligen så att vi inte var observanta på den punkten. Vi lätlura oss av era försäkringar om att det här var en bra sak. Sedan har vi fåtthöra försäkringar om att politik skulle bli bättre. Men hur serutlåningsschemat enligt rapporten /73 ut, och vilka krediter är detsom har beviljats ? Fördelningen är exakt densamma som denbrukat vara ; det är militärjuntorna i ochBrasilien, det är och som har fått de stora posterna. Jag skulle vilja fråga fra ; Varför lade denordiska ländernas representant bara ned sin röst, när den här frågan kom upp?Varför röstade man inte emot, varför gjorde man inte ett klart politisktställningstagande? Det är väl ändå så, ,att den affär som nu har med den chilenska fascistjuntan markerarden absoluta politiska bottenpunkten i Världsbanksgruppens hittillsvarandeutveckling och karriär. Man kan väl inte säga att den bhvit bättre när den kanhamna på en sådan bottennivå. Då uppstår onekligen frågan; Om det nu inte blirbättre och om en sådan här bottenpunkt nu nåtts, när skall då regeringenstålamod tryta? Om regeringen nu inte vill att skall utträda urVärldsbanksgruppen, när anser regeringen då att den bör göra en politiskdeklaration mot bankens politik, i bankorganen och även offentligt? Jag har sagt att vid flera tillfällenskarpt kritiserat agerande. När det gäller utlåningspolitik vill jagsäga att man inte kan komma ifrån att en multilateral utvecklingsorganisationoberoende av sinstruktur och karaktär måste föra en politik som gagnar alla . Man kankonstatera att en ökande andel av ;s resurser harsatsats på de fattigaste länderna. Från svensk sida kommer vi att fortsättavårt agerande. Det kommer att ske i motvind vi vet att det är besvärligt ochatt det tar tid. Vi kan inte här göra en revolution, som kanske skulle ligganärmare till för i och hans parti. Även i detta arbetemåste vi följa reformismens väg. Men det har alltså skett en utveckling tilldet bättre. i (vpk); Är det ärliga mening attVärldsbanken och speciellt stöder de fattiga länderna? Vem i de fattigaländerna är det man stöder när man beviljar stora krediter åt militärjuntan iBrasilien eller militärjuntan i ? Är det de fattiga nationerna och defattiga folken man då stöder? Är det uppfattning att det intespelar någon roll vilken sorts regim ett land har, därför att stödet alltidkommer till nytta? Har den uppfattningen att det inte spelarnågon roll hur korrumperad, hur reaktionär eller hur överklass-betonad regimenär - då har även läst sin socialdemokratiska bibel ganskadåligt. Jag upprepar min fråga: Avser regeringen att i detaktuella sammanhanget göra någon form av offentlig politisk deklaration ieller utanför Världsbanksgruppen i den här frågan om kreditgivningen tillChile? Till att böria med vill jag säga att intehar gett något lån till . Ett land som får stöd, som jag kan nämna häroch som tillhör de fattigaste länderna, är . Vidare vill jag säga till i , vilketockså framgår av mitt svar, att regeringen inte har för avsikt att lämnaVärldsbanksgruppen. Det måste vara ett riktigare förfaringssätt att försökapåverka politiken inom . Det är väl på det sättet att herrSvensson i inte anser att den för en politik som helttillfredsställer honom, men genom sitt arbete inom försöker hanpåverka politiken i den riktning som han tycker är den rätta. den 14 febraari 1974 HerrSVENSSON i (vpk): Vi diskuterar här hela Världsbanksgruppen,och har varit synnerligen aktivt engagerad i . harinte varit engagerad där, eftersom inte hör till den grupp länder somIDA arbetar med. Men Världsbanksgruppen som helhet har varit engagerad där, ochspeciellt efter den fascistiska kuppen , när krediterna har flödat tillBrasilien. Däremot har , som speciellt apostroferar,varit mycket aktiv på ett annat håll. Militärjuntan i hör nämligentill dess verkligt stora kunder. Jag skulle vilja ställa en fråga till fruSigurdsen. Ni vill arbeta för en förbättring av Världsbanksgruppens politikgenom att stanna kvar inom den. I vilket århundrade beräknar ni den 14 febraari 1974 Ang. praxis i vårdnadsmål att den förbättringen med den nuvarande utvecklingstrenden -kommer att inträffa? Hur stort skallert tålamod vara innan ni tar bladet från munnen i offentliga politiskadeklarationer? Överläggningen var härmed slutad. § 9 Ang. praxis i vårdnadsmål Herr statsrådet erhöll ordetför att besvara i (vpk) framställdainterpellation, nr 11, och anförde: i har ställt följande frågor till mig; 1 Kan i delagändringar som genomfördes även inläsas en önskan om en mindretraditionell praxis i vårdnadsmål? 2 Gör man inomdepartementet uppföljningar och studier av utvecklingen i domstolspraxis och iså fall hur? 3 det befogat att man från lagstiftarnas sida överväger mera avvägledande generella anvisningar till socialmyndigheter och domstolar i dessafrågor? Som själv har konstaterat i sininterpellation innebär lagreglerna om hur domstolar skall avgöravårdnadstvister mellan föräldrar att hänsyn skall tas enbart till barnetsbästa. Genom lagändringen tog vi bort en bestämmelse om att man ivårdnadsfrågor skulle kunna ta hänsyn till makes skuld. Den bestämmelsentillämpades knappast av domstolarna. Genom att ta bort den underströk vi emellertidatt vårdnadstvister skall avgöras med hänsyn till barnets bästa i det enskildafallet, som vi avskaffade ett uttryck för det tidigare skuldtänkandeti äktenskapsrätfen. Den andra ändringen som vidtogs i vårdnadsreglerna syftadetill att likställa barn utom äktenskap med barn i äktenskap. Svensk lag innehåller alltså inte några bestämmelser omföreträde för endera föräldern i vårdnadsfrågor. En annan ordning har manexempelvis i , där modern ges företräde när barnet är litet. säkert överens med mig om att det inte finns anledning att ändra den svenskalagen på den här punkten. Undersökningar om rättspraxis brukar vi idepartementet göra när vi tror oss ha anledning att överväga ändradlagstiftning. Så är inte fallet här, och någon undersökning har vi inte hellergjort. När det gäller praxis i vårdnadsmål är det viktigt attkomma ihåg att när föräldrarna är överens om vem av dem som skall ha vårdnadenom barnen så skall domstolen enligt lagen besluta i överensstämmelse medföräldrarnas önskemål, såvida det inte är uppenbart stridande mot barnensbästa. Sådana överenskommelser träffas också i mycket stor utsträckning. Jagtror att alla är ense om att det är önskvärt att föräldrarna själva löserfrågan om vem av dem som skall ha vårdnaden om barnen. En tvist ivårdnadsfrågor väcker prestigekänslor och vållar psykiska skador som inte läks.så lätt. Vårdnadstvister kan därför försämra barnens förhållanden tUlföräldrarna eller en av dem . Samhället skall naturligtvishjälpa föräldrarna att fatta sitt beslut genom attge dem råd och vägledning. Här har bl. a. famUjerådgivningen sin självklaraplats. Men beslutet måste föräldrarna fatta själva. När det sedan gäller vårdnadstvister, alltså fall dåföräldrarna är oense och vardera föräldern vid domstol yrkar att få vårdnadenom barnen, åligger det domstolen att i varje särskilt fall utröna vad som ärbäst för barnet. För att få ledning vid avgörandet av de ofta mycket svåra ochintrikata vårdnadsmålen har domstolen möjlighet att anUta sakkunniga. Så gottsom undantagslöst inhämtas också yttrande från barnavårdsnämnden. Inte sällananlitas barnpsykiatrisk expertis. Att modern i de flesta tvistiga vårdnadsmål har fått vårdnadenom barnen sammanhänger säkert med de ekonomiska förhållanden som hittUls varitförhärskande i samhället. I då det normala mönstret var att mannenförsörjde familjen och den gifta kvinnan som sin huvuduppgift hade hemmetsskötsel och barnens uppfostran var det naturligt att modern fick vårdnaden ombarnen om familjen upplöstes och att fadern fick fortsätta att genomförvärvsarbete svara för barnens underhåll. Förutsättningarna har emellertidförändrats genom de senaste årens reformer på det ekonomiska och socialaområdet. a. har kvinnans utträde på arbetsmarknaden och samhällets ökadeservice i fråga om barntillsyn medfört att familjemedlemmarnas inbördes rollerbörjat förändras. som modern får bättre förutsättningar att försörja sigsjälv och bidra till barnens underhåll får fadern ökade möjligheter att ta deli ansvaret för barnens vård och fostran. Denna utveckling påverkar givetvisföräldrarnas egen inställning till frågan om uppgifter och ansvar när detgäller barnen. Jag vill emellertid betona att det här rör sig om ensuccessiv utveckling, som tar åtskillig tid. Det är därför naturligt att denförst efter hand slår igenom i domstolarnas avgöranden. torde deutredningar som görs i vårdnadsmålen i de flesta fall utmynna i att modern börfå vårdnaden om barnen, åtminstone när det gäller mycket små barn. Enundersökning som har gjorts beträffande praxis vid barnavårdsnämnden iStockholm visar dock att fadern i ett stort antal fall har förordats somvårdnadshavare. I det alldeles övervägande antalet fall förhåller det sig såatt domstolarna följer barnavårdsnämndernas utlåtanden. Inte säUan förekommerför övrigt att parterna enar sig om den lösning som barnavårdsnämnderna harföreslagit. Enligt min mening är det inte praktiskt möjligt förlagstiftarna att försöka styra den pågående utvecklingen genom att ge direktaanvisningar till socialmyndigheter och domstolar. Man kan inte gärna geallmänna anvisningar om att fadern i större utsträckning än hittUls börtillerkännas vårdnaden om barnen. Varje fråga måste avgöras av myndigheternamed hänsyn till förhållandena i det enskilda fallet. Givetvis är det dockangeläget att både domstolarna och andra myndigheter noga följer utvecklingenpå detta område av samhäUslivet. För både barnen och föräldrarna är det viktigt att denpågående utvecklingen mot ett lika ansvar i förhållande till barnen fortsätter.Den utvecklingen främjar vi bäst om vi fullföljer det sociala reformarbetetefter de linjer som vi redan har utstakat. Däremot tror jag inte att någotväsentligt står att vinna genom ändrade vårdnadsregler. den 14 febraari 1974 Ang. praxis i vårdnadsmål HerrSVENSSON i (vpk): Jag tackar för svaret. Det varutförligt, och det innehåller också, som jag kan se, flera beaktansvärda ochviktiga synpunkter. Men det kännetecknas kanske i någon mån av en viss oviljaatt tränga djupare in i problematiken. Om jag får vara Utet respektlös, kan jagväl säga att nästa gång den charmfulla föredraganden i famUjerättsfrågor idepartementet får i uppdrag att skriva interpellationssvar åt det vara ändamålsenligt, om hon inte ägnade så mycket tid åt attundervisa interpellanten om vad som står i lagen det vet nämligeninterpellanten oftast själv. Bättre vore om man mer seriöst försökte tränga iden problematik som gäller för de 20 000 barn som ställs införsituationen att deras föräldrar separerar. I svaret konstateras att svensk lag inte ger någoträttsligt företräde åt någondera föräldern i en tvist om vårdnaden. Men det är,som jag har sagt, inte i lagtexten problemet ligger utan i praxis. Den svenskalagutformningen är i och för sig rättvisare och bättre än den norska genom attden är mer förutsättningslös. Men problemet är ju att man även i viapraxis i stor utsträckning så att säga har det norska systemet. Redan i utgåva Svensk familjerättspraxis möter vipåståendet att "något legalt företräde har i ej tillerkäntsmodern. Hennes naturliga företräde, särskilt i fråga om späda barn, äremellertid allmänt erkänt i praxis." Detta är ett anmärkningsvärt uttalande. För det förstadärför att det fått stå kvar i lagutgåvan trots att den har nytryckts i femupplagor . Och just har de familjesociologiskaförändringarna nog varit speciellt stora. För det andra är detta s. k.naturliga företräde egentligen, om man skall kalla det vid dess rätta namn, ettgrovt ingrepp i barnets rätt. Familjerättsreformen 1973 stärkte barnets rätt.Barnets rätt till det bästa hemmet betonades speciellt av . Enriktig uppfattning av barnets rätt kan emellertid endast komma till uttryck omman har en någorlunda fri och förutsättningslös prövning av de individueUarättsfallen. Om det finns en allmän föreställning hos myndigheterna att det enakönet har ett generellt företräde, är det däremot ett mycket kraftigt styrandeingrepp i proceduren och därtill ett ingrepp i barnets rätt, som sagtsig vilja stärka. Barnen löper alltså ibland risken att hamna i sämreförhållanden än nödvändigt, bara därför att rättskipningen utgår från en vissdogm. Då uppstår naturligtvis frågan om är överens medjustitierådet eller inte och om uppfattning som ju härrörfrån en betydligt äldre tid är i överensstämmelse med lagstiftarnas avsiktereller inte. familjerättspraxis är ju ett standardverk i denjuridiska undervisningen, och därförär problemet i högsta grad relevant. Omherr något hade utvecklat dessa ting hade det dessutom stått i näraförbindelse med den första av de frågor som jag ställde i interpellationen. För det tredje, och det är det verkligt allvarliga, harrättspraxis i realiteten kommit att utgå från traditionella föreställningar somsaknar vetenskaplig grund och som är mycket Ula anpassade till aktuella Föreställningen om det s. k. naturliga företrädet Nr 25 har sinarötter i en romantiserad och mytisk tolkning av modersrollen. Praxis har därför kommit att i hög grad favorisera modern i själva 14 februari1974 Detta är inte bara tUl förfång för fäderna och för barnetsrätt att få en förutsättningslös prövning av sin situation; det är också tillförfång för kvinnan, nämligen på det sociala planet. bidragittill en fixering av kvinnan vid vårdarrollen och verkat hindrande på hennesallmänna frigörelse. Ingenstans i torde synen på kvinnans roll vara så 1800-talsmässig som just vid bedömningar av är förvisso helt medveten om dennatraditionalism i tänkandet. Och han är, som jag har uppfattat det, lika litetsom jag någon anhängare av den. Men han menar att den har sin rot i en äldretids ekonomiska och sociala struktur. Han drar därav slutsatsen att med denekonomiska och sociala utvecklingen korrigeras detta mer eller mindre av sigsjälvt och följaktligen är några direkta initiativ från lagstiftarna i självarättsfrågan inte behövliga. Här förbigår i någon mån problemets kärna.Djupast bottnar naturligtvis sociala relationer mellan könen i deras respektiveställning i produktionsprocessen. Men man måste akta sig litet grand för denalltför vulgärmarxistiska förenklingen att säga, att det är specieUt detta somhar bestämt deras relationer till barnen och därmed också bestämt rättspraxis ivårdnadsärenden. Saken är betydligt intrikatare än så. När man i domskäleni vårdnadsmål söker motivera favoriseringen av modern är det nämligen inte medhänsyn tiU mödrars och fäders socialekonomiska och praktiska funktioner - om deär förvärvsarbetande eller hemmavarande etc. Motiveringarna är i stället rentpsykologiska. 1 de resonemang som i den ena domen efter den andra föres fram görsen uppdelning av vårdarrollen i två funktioner: det man kallar denkänslomässiga omsorgen och det man kallar den mer uppfostrande och planerande.Modern förutsätts bäst fyUa känslorollen och fadern förutsätts bäst fyUauppfostrarroUen. Kvinnor är bäst pä känslor, fäder är bäst på uppfostran detta helt oavsett deras socialekonomiska funktioner. I en hovrättsdom står det uttryckligen att man iallmänhet antar att kvinnan är bäst ägnad att fullgöra de rent känslomässigaomsorgerna. Man förestäUer sig alltså något så häpnadsväckande som att kvinnori allmänhet är mer känslomässiga tUl sin natur och mindre ägnade att skötalångsiktig uppfostran och planläggning än vad män är. Och mot bakgrund av dennatotalt ovetenskapliga och omotiverade fördom byggs en hel rättsföreställningupp. Denna rättsföreställning används sedan dels för att i vårdnadstvisterallmänt prioritera modern, dels för att betona hennes lämplighet särskilt närdet gäller mindre barn, vilket också statsrådet i sitt svar konstaterar ärfallet. Inte nog med att detta är en ovetenskaplig fördom. Ochinte nog med att denna uppdelning av känslor och uppfostran saknar motsvarighet hos moderna föräldrar. Det värsta är kanske att den inte ens tycks ha haft någon motsvarighet hos den äldre generationen föräldrar. Det är nämligen så, delvis i motsats till vad även tycks föreställa sig, att Ang. praxis i vårdnadsmål uppdelningenav föräldrarnas ekonomiska funktioner i något äldre tid inte alls självklartmotsvarades av en uppdelning i deras psykologiska relation tiU barnen. Det ärinte så, att en gammaldags hemmafru får bättre känslomässig kontakt med barnenän fadern, bara därför att hon är hemma. Tvärtom är det ofta så att deninstängda och frustrerande tUlvaron i hemmet lika gärna kan leda till en dåligkänslomässig kontakt med barnen och en personlig disharmoni, och den gör det,som jag sade, faktiskt ganska ofta. Det jag nu säger är inte aUs bara allmänna filosofiskareflexioner. Förhällandet har undersökts vetenskapligt i det av mig iinterpeUationen nämnda arbetet av Kälvesten och . Trots att kvinnorna iundersökningsmaterialet till sitt stora flertal var hemmafruar var det av fallen som kvinnan kunde konstateras stå känslomässigt närmarebarnen än mannen. Betydligt vanligare var andra mönster; delad känsloroll,fadern i känsloroU, flexibla och utbytbara roller meUan föräldrarna eller svagkänsloanknytning från båda föräldrarna, etc. Och inte nog med attföreställningen om kvinnans känsloroU är falsk med utgångspunkt från dagensförhållanden. Den är felaktig även med utgångspunkt från gårdagens. De iundersökningen ingående föräldrarna var nämligen alla födda före 1925.Känsloförhållandet till barnen beror alltså inte direkt på den socialekonomiskasidan av föräldrafunktionen. Och domstolarnas föreställningar omkänsloförhållandena baserar sig på en konstruerad idealbUd, som är djuptfördomsfull och som strängt taget aldrig har haft någon verklighetsförankring,inte ens i det gamla samhället. Men likväl spelar denna psykologiska schablonbUduppenbarligen en stor roll i dagens rättsskipning, och den är fortfarande denbild som förmedlas till de ungdomar som studerar vid de juridiska fakulteterna.Vi finner en omvänd sådan idealbild i t. ex. ett land som , därfadersrollens betydelse idealiseras, vilket i sin tur medför en grovt orättvisprioritering av fadern i vårdnadsfrågor - även detta givetvis tiU förfång förbarnets rätt. Det är betänkligt att dessa förhållanden diskuteras sålitet bland myndigheterna, och det är betänkligt om inte justitiedepartementetoch lagstiftarna närmare söker studera och klara ut de egenartade och av alltatt döma orealistiska föreställningar om män och kvinnor som övar inflytande pådetta viktiga område av rättspraxis. Departementet borde här kunna initiera enbredare undersökning och diskussion. Föreställningen om kvinnans känslosamhet och känslorollleder till andra egendomliga drag i rättspraxis. Den leder till att man låterfrågan om barnets ålder vid själva domstUlfället öva ett mycket betydandeinflytande. Det är ju egentligen helt ologiskt. Frågan gäller ju var barnet fårdet bäst med hänsyn till hela sin framtida utveckling från barn till vuxen. Ochdet har ju mycket litet med barnets aktuella ålder vid ett visst tUlfälle attgöra. Små barn har som vi alla vet en tendens att bli stora. Men i mångadomskäl resonerar man som om barnet alltid skulle befinna sig i samma ålder somvid domstillfället. Också detta hamnar på den ovetenskapliga faders- ochmodersbildens ansvarskonto. Modernspåstådda känsloroll används också för att prioritera henne somvårdnadshavare tUI flickor. Även detta är en minst sagt märklig tes.