prot · FX09114 · 1974-12-31 00:00:00 — Inte minst pä arbelsmiljöomrädet har vi här i genomlagstiftningsåtgärder och ökade insatser på forskningssidan sökt skapa bättreförhållanden på arbetsplatserna. Dessa åtgärder har varit nödvändiga, och detslår också klart alt vi måste gå vidare på denna väg. Ytterligare ett steg hartagits i och med att arbetarskyddsstyrelsen gett utanvisningar om nya gränsvärden för 125 farliga ämnen. Samtidigtsom delta sker får vi dock en påminnelse om att det inte räcker med att stiftalagar och utfärda föreskrifter. Samhället måste också ha resurser attkontrollera alt de givna reglerna följs. På den punkten har det visat sigbrista. Varken yrkesinspektionen eller andra kontrollorgan har tillräckligpersonell och teknisk utrustning för att klara de målningar och kontroller sombegärs från både arbetstagare och arbetsgivare. Skapandet av godaarbetsmiljöer är ett gemensamt ansvar för samhället och företagen. Skalllagstiftningen vara effektiv är det nödvändigt alt samhällets kontrollapparatär tillräckligt utbyggd. Här måste uppenbarligen åtgärder sättas in snabbt ominte angelägna arbetsmiljö-förbättringar skall fördröjas. Mångaarbetsplatser är i stort behov av arbelsmiljöförbältrande åtgärder. Vi har iolika sammanhang framhållit de orättvisor som finns mellan arbetstagare å enasidan i ekonomiskt starka företag och å andra sidan i ekonomiskt svaga företag.Det kan inte vara rimligt all arbetstagarnas berättigade krav på bättrearbetsmiljö bara skall kunna tillgodoses i de vinstgivande företagen. Därförmåste vi snabbt finna en modell som möjliggör alt även förelag med dåliglönsamhet kan uppfylla de krav som är uppställda, För att komma till rätta meddetta och få en god arbetsmiljö i alla företag har vi under flera är föreslagitatt statsbidrag skall kunna utgå till arbetsmiljöförbätiringar i äldre förelagpå samma sätt som det utgår till förbättringarav den yttre miljön vid sådana företag. Regeringen har länge varit motvillig,men efter riksdagsbehandlingen har den nu tillsatt en utredning. Det ärviktigt att arbetet bedrivs skyndsamt så att förslag kan föreläggas riksdagennästa år. Isamband med beslutet om miljöfondsavsättningarna föreslog vi enfördelningsmekanism, innebärande att företag med stora vinster solidarisktskulle vara med och betala en del av arbetsmiljöförbätlringarna i företag somhar små ekonomiska resurser. Jag vill understryka alt detta inte bara kan sessom en fråga om att skapa rättvisa mellan olika förelag utan framför allt är enfråga om rättvisa mellan anställda i olika förelag. Det är en fråga om attskapa bättre villkor för de arbetstagare som har de sämsta förhållandena. Några ord om regionalpolitiken. riksplan betecknades avkoncentrationsivrarna som orealistisk. Det skulle inte gå att dämpastorsladslillväxlen i den utsträckning vår målsättning angav. Verklighetenvisar nu något annat. Riksdagsbeslutet blev att planeringen förstorstadsregionerna skulle inriktas efter i stort sett samma befolkningskoncentrationsom på 1960-talel och alt dessutom planeringen i länen skulle inriktas på enkoncentration till främst primära centra. Förcenlerrörelsen har det stått fullt klart alt om människorna i olika regionerskall kunna erbjudas likvärdiga levnadsbetingelser, dvs. kunna erbjudas arbete,service och en god miljö, måste samhället utvecklas i decenlralislisk riktningoch planeringen ske så nära de enskilda människorna som möjligt. finnsdet vissa möjligheter alt utvärdera den regionala utvecklingen sedan 1972 årsriksdagsbeslut. syd- och mellansvenska länen kan ortsklassificeringen knappast sägas hagivit några konkreta resultat. De primära centra har visat en måttligbefolkningsökning, medan många mindre kommuner redovisar kraftigabefolkningsökningar. Det kan knappast ha varit avsikten medorisklassificeringen. Inom stödområdet har däremot ortsklassificeringen fått delresultat vi inom befarade. I mänga fall ökar de primära centra mer änhela länets befolkningsökning, och t. ex. i ökar trots attJämtlands län minskar. Utvecklingen i kan bli densamma om intekraftfulla regionala styråtgärder sätts in. Inom stödområdet innebär alltsåortsklassificeringen en fortsatt försvagning av de glesare befolkade delarna. Enav de grundläggande tankegångarna bakom ortsklassificeringen var att man iprimära centra skulle ge förutsättningar för en allsidig arbetsmarknad - inteminst för att förbättra kvinnornas sysselsättningsmöjligheter. Vi vet ocksåatt kvinnorna i allt större utsträckning vill komma ut på arbetsmarknaden. Meni det planeringsunderlag som föreligger kan man klart läsa fram, att delinte är i de primära centra som del är särskilt stora bekymmer att erbjuda enallsidig arbetsmarknad med rikhaltiga valmöjligheter också för kvinnorna.Förvärvsgraden där är väsentligt högre än i små kommuner. Delta kommer attleda till att familjerna söker sig till de regioner där båda makarna kan fåjobb. min mening är det enangelägen regionalpolitisk uppgift att genom framsynta lokaliseringspolitiskainsatser förebygga den strömmen. Man måste öka möjligheterna till endifferentierad arbetsmarknad också i de mindre kommunerna. Meningarna har gått vitt isär när det gällerbedömningen av den fortsatta konjunkturutvecklingen. Förutsägelserna för 1975har växlat från ä ena sidan behärskad optimism till å andra sidan varningar fören annalkande kris av 1920- eller 1930-lalsmodell. Närman lar del av de senaste svenska konjunkturrapporterna blir ändåhuvudintrycket att bedömningarna är ganska samstämmiga. Konjunk-turinslitulet,LO-ekonomerna, och ekonomer samt storbankernasekonomiska sekretariat förutser alla en viss nedgång i den internationellakonjunkturen . Men de är tämligen överens om attarbetslösheten och nedgången i produktionen i bör kunna begränsas.Infiationen och problemen med bytesbalansen ser inte någon av dessa bedömaresom något direkt avgörande hinder för en politik inriktad på högsysselsättning, även om självfallet både den snabba försämringen avpenningvärdet och valulautvecklingen inger bekymmer. Dennabedömning av den närmaste tidens ekonomiska utveckling -en bedömning som jag istor utsträckning kan ansluta mig till - grundar sig bl. a. på del förhållandetatt befinner sig i en gynnsam position jämfört med mångaandra länder. De höjda oljepriserna, som för många länder har inneburit oerhördapåfrestningar på valulaställningen, uppvägs för del i betydandeutsträckning av höjda priser på våra egna exportråvaror. Dessutom är exportenav färdigvaror i ovanligt hög grad inriktad på sådana produkter som man allmänträknar med skall bli förhållandevis lätta att avsätta också i fortsättningen.Till denna grupp av varor hör bl. a. maskiner och transport-utrustning samtvissa råvaror och halvfabrikat, som både industriländer och oljeproducerandeländer behöver köpa för att fortsätta sin industriella utbyggnad. Sverigekommer sannolikt inte heller att ha några större svårigheter att få låna uppkapital på den internationella marknaden. LO-ekonomernanoterar i sin rapport, att förtjänsten av den förhållandevis gynnsammautvecklingen under 1974-som statsministern också berörde i sitt tal - i höggrad tillkommer den stimulanspolitik som startades ochfullföljdes . Även om del mest har historisktintresse, kan det vara värt att notera detta klara uttalande från LO motbakgrund av de senaste årens debatt om sysselsättningen och mot bakgrund av attregeringen ända fram till valdagen stred för en helt annan politik.Inte heller den s. k. momsuppgörelsen fördes i hamn utan betydanderegeringsmot-slånd mot en politik av det slag som LO-ekonomerna nu berömmer. LO-ekonomernaförordaren förhållandevis expansiv politik även i fortsättningen. De varnaralltså för en återgång till den politik som regeringen förde under förralågkonjunkturen och fram till kursändringen efter valet. Flera bedömare harinstämt i denna uppfattning - så gör också jag. Vadsom skulle kunna hindra oss att föra en sådan politik är naturiigtvis den ändradevalulasilualion som har följt med de högre priserna på olja och andra råvaror.Men jag tror, i likhet med de konjunkturbedömare som jag har refererat, att detgår att komma förbi denna svårighet genom att bl. a. öka upplåningen i utlandet- naturligtvis . Utlandsupplåningenhar i huvudsak storföretagen svarat för. Men enligt min uppfattning ärdet dags att staten nu själv engagerar sig som låntagare vet attstorföretagen är mycket likvida tack vare goda vinster. Av denanledningen har de själva ett begränsat lånebehov. Det stora lånebehovet finnsi stället hos de mindre förelagen, hos kommunerna och hos staten själv. I densituationen måste del vara ganska fåfängt all i första hand lita till alt destora företagen lånar upp mer pengar utomlands. Träder däremot staten själv insom låntagare kan den dels tillgodose en del av sitt direkta lånebehov, dels påett bättre sätt anpassa den totala upplåningen till vad som är rimligt förkreditmarknaden i dess helhet. Därför tror jag också att statlig upplåning iutlandet i dagens läge är det effektivaste sättet alt komma till rätta medkreditrestriktionerna. Eljest kommer de mindre förelagen på traditionellt sättalt få bära huvuddelen av problemen med kredilåtstramningen. Samtidigtär det viktigt att inrikta de expansiva åtgärderna mot sådana sektorer avekonomin som har förhållandevis liten imporlandel. Inte minst i delta avseendeverkar skatteomläggningen i fel riktning genom alt den så starkt beskär detekonomiska utrymmet för kommunerna och lägger en ökad del av företagens samladebörda av skatter och avgifter på de mindre, de arbetskraftsintensiva och deserviceinriktade företagen. Dennu aktuella skalleomläggningen är det tredje provisoriet i rad med ungefarsamma inriktning. Finansministern har genom sina direktiv tillskalteutredningen också gett klarsignal för ett fiärde provisorium, något som isig utgör ett uttryck för att skattepolitiken har gäll snett. Närdel gäller de nu aktuella förändringarna i inkomstbeskattningen följerförslaget i propositionen i stort sett vad alla de stora partierna var ense omi skalteutredningen. Det nya som tillkommit är att finansministern nu vill ta bort avdragsrätten för löntagare årssjukförsäkringsavgifter. Dennaavdragsrätt har funnits så länge vi har haft det här systemet, men för delsista året föreslår finansministern att den rätten skall tas bort. Det innebäratt lönlagarna går miste om i genomsnitt en tredjedel av denskattelättnad, som man tidigare haft anledning alt räkna med. Fårjag då till begrundan påminna om att det betyder att en person med 20 000kronors inkomst, som enligt Hagaöverenskommelsen har kunnat räkna med enskattelättnad på , får med regeringens förslag denna lättnadreducerad med . med inkomsthar, fram till alt propositionen avlämnats, kunnat räkna med iskattelättnad. Men om propositionens förslag blir genomfört, kommer dennalättnad att minska med . Inte blir låginkomstprofilen bättre av sädana ål-gärder! Inomcentern utgår vi därför från alt man inte utan vidare kan la bort dennaavdragsrätt, särskilt inte om man hyser förhoppningar om att skatteomläggningenskall utgöra ett stabiliserande inslag i den kommande avtalsrörelsen. Närdel gäller finansieringen av skattereformen - jag upprepar: skattereformen -har meningarna varit delade. Inte minst erfarenheterna från detidigare höjningarna visar enligt vår uppfattning, att det är oundvikligt atten så stor sammanlagd höjning av arbetsgivaravgifterna som under1975 och fortsatta höjningar åren därpå får allvarliga verkningar päsysselsättningen. Den risken ökar om vi får en försämrad konjunktur . Vianser därför att höjningarna bör begränsas till vad som erfordrasför att finansiera omläggningen av sjukförsäkringsavgiften och höjningarna avfolkpensionerna . Resten av skattereformen - det som gällerändringarna i skatteskalorna och avdrag på slutskaiten för de lägreinkomsttagarna och som motsvarar ett avgiftsuttag på eller - bör enligt vår mening i stället betalas genom en höjning avbolagsskatten och en viss höjning av energiskatten på elektrisk ström. På såsätt kan höjningen av arbetsgivaravgifterna begränsas. Ettlägre uttag av arbetsgivaravgifter kan bl. a. bidra till alt minskautslagningen av förelag. Därmed påverkas naturiigtvis också den totalasysselsättningen positivt. Även för kommunerna blir påfrestningarna mindre.Återhållsamhet med avgiftshöjningar skapar också bättre förutsättningar förlöntagarorganisationerna att fullfölja den solidariska lönepolitiken. Detfrigjorda utrymmet kan på så sätt i första hand komma låginkomsttagarna tillgodo. Väljerman vårt finansieringsalternativ får man också en bättre anpassning avföretagens samlade skattebörda till del enskilda förelagets bärkraft. Att detfinns utrymme för en något högre skatt på bolagsvinsterna i dagens läge bärden goda utvecklingen i många företag vittne om. Lika säkert är det, all mångaarbetskraflskrävande och många mindre företag inte har möjligheter att klara enskatt som slår så blint som arbetsgivaravgifterna gör. Höjningenav elskatien skall enligt vårt förslag kombineras med en omläggning avbeskattningsreglerna. tar man ut energiskatt av avgifterna.Skatten beror alltså på vilket pris man betalar för sin ström, och det prisetkan som bekant variera ganska mycket. Vårt alternativ innebär att man i ställettar ut skatt med samma belopp för varje förbrukad energimängd, närmare bestämtett öre . En sådan omläggninginnebär att höjningen av pålagan i huvudsak får bäras avstorförbrukarna under det alt hushållsförbrukningen nästan inte alls berörs.Höjningen av energiskatten får därmed, på samma sätt som en höjning avbolagsskatten, i huvudsak bäras av de mest vinstrika och de mest energislukandeförelagen. Till de senare hör nämligen i första hand sådana förelag sommelallsmällverk och förelag inom pappers- och massaindustrin. Våra förslagpräglas av bärkraftsprincipen också när det gäller beskattningen av företag. Nuvill jag fråga statsministern; Varför är statsministern och regeringen emotbärkraflsprincipen när det gäller beskattningen av företagsamheten. "Vi är medvetna om den omedelbara faran av mycket omfattandekatastrofer i många länder, katastrofer som kan släcka miljoner liv genomhunger och långt gången undernäring, genom avsevärd försämring av den naturligamiljöns vatten, luft, mark och vegetation och genom omfattande sociala,politiska och militära konfiikter i mass-utrotningsvapnens tidsålder." Sådanautomordentligt pessimistiska ord inleder den slulkommuniké som utfärdades avdet andra tvärvetenskapliga kulturella Nobelsympo-siet som avhölls i Stockholmför några månader sedan. Del är alltså på det sättet som världens ledandevetenskapsmän anser sig böra sammanfatta sina bedömningar av tillståndet i vårvärid. Varningarnastrider i hög grad mot den framtidstro som mötte så sent som . Även om styrkan av pessimistiska uttalanden självfallet måstebedömas mot bakgrunden av tidigare kanske alltför optimistiska förväntningar,sä lär ändå ingen våga bestrida att världsläget - både utrikespolitisktoch ekonomiskt - allvarligt försämrats . Vårtlands, liksom andra nationers, välfärd och framgång sammanhänger medvärldsekonomins tillväxt-och funktionsförmåga. före oljekrisenhade världsekonomin börjat utsättas för påfrestningar, Det internationellabetalningssystemet hade börjat fungera allt sämre. Olika stater hade drabbatsav starka inflationistiska tendenser, omfattande arbetslöshet och överhängandebelalningsproblem. Men det var Mellanösternkrisen och de oljeproducerandearabstaternas bojkott- och prisaktioner som gav full belysning ål de svårabalansproblem med vilka vår värld har att kämpa. Inomparentes vill jag säga, att när statsminister för en stund sedanframhöll att vi inte bör "moralisera" över prisstegringarna på olja,när marknadskrafterna spelar sin roll och gör sitt utslag, så var detnaturligtvis ett i och för sig rikligt konstaterande. Men som man görett sådant konstaterande bör man ändå inte glömma att det inte varmarknadskrafterna utan främst politiska motiv som låg bakom den bojkott som isin tur utlöste den akuta krisen. Därom vittnar bl. a. FN:s uttalande . Situationen ställer krav på ansvars- lagande, målmedvetenhet,mod och realism hos statsledningarna. Och osäkerheten alt göra prognoser förframliden är långt större . Väridsekonominär främst beroende av den ekonomiska utvecklingen inom de industrialiseradevärldsländerna inom . Dessa länders samlade underskott i betalningsbalansentorde nu ligga . sker enjättelik kapitalöverföring till de oljeproducerande länderna. Ännu vet ingenhur dessa väldiga överskott skall kunna nyttiggöras - för välslåndsskapandeoch slrukturför-ändrande satsningar inom producentländerna själva eller förlångsiktiga investeringar i den industriella världen. Så länge pengarnakortsiktigt och spekulaiionsbelonal flyter, så länge utgör de en för detglobala välståndet utomordentligt oroande osäkerhetsfaktor. Förbara justerade ner sin tidigare förhållandevisoptimistiska bedömning för nästa är. Så sent som hade man vågatförutspå en produktionsuppgång på mellan . Men räknar manmed knappast någon tillväxt alls. Och även den senaste prognosen bygger på denovissa förhoppningen att de enskilda länderna skall vara beredda att hållatillbaka krafter som förordar en politik i den nationella självtillräcklighetenstecken. År1974 har varit ett förhållandevis gott år för den svenska ekonomin. Detunderströk statsministern i sitt i många hänseenden välavvägda och balanseradeanförande, som jag kan ansluta mig till i mycket stora delar, inte minst då detgäller energin och arbetsmiljön. Jag vet inte om statsministern tar minkomplimang som något positivt eller inte. Statsministernunderströk vidare alt orsaken till all året har varit så förhållandevis gott ärde stimulansåtgärder som man från statsmakternas sida har vidtagit för attstödja den svenska ekonomin. Del ger mig anledning att liksom ThorbjörnFälldin påminna om del motstånd som regeringen reste motoppositionens krav på stimulansåtgärder. Jag vill också erinra om att den mervärdeskattesänkningsom satte fart på den svenska efterfrågan kom till i en tvångssituation, dåregeringen hade alt väga risken av ett nyval mot en uppgörelse. 1974har som sagt varit ett gott år, men när man konstaterar det skall man integlömma bort alt prisstegringarna kommer att uppgå till tvåsiffrigatal, att vi åter har börjat få betalningsbalansproblem och att vi alltjämt haren inte föraktlig arbetslöshet, trots att sysselsättningen gäll uppväsentligt. - det finns anledning allkomma ihåg detta - ökade sysselsättningen i den svenska industrin med intemindre än 65 000 personer, medan motsvarande sysselsättningsökning i denoffentliga sektorn var 34 000 personer, alltså en ökning med endast hälften såmycket som inom den enskilda sektorn. Dessa siffror kan ge en viss belysning åttalet om att den offentliga sektorn skall skapa alla sysselsättningsmöjligheteri framtiden. Allt pekar emellertid nupå att den gynnsamma konjunkturen börjar Statsministern sadeinte mycket , vilket väl var klokt. har på sittvanliga försynta sätt gjort en som jag tycker relativt pessimistisk bedömning.På två år har vi anledning alt räkna med alt priserna i vårt land kommer attstiga med . Då har man ändå inte tagit hänsyn till att vissaprishöjningar är borisubventionerade, alltså inte kommer till uttryck - jagtänker då framför allt på livsmedlen. Del läge vi nu står inför ställer storakrav på den ekonomiska politiken. De beslut som kommer att fattas på det ekonomisk-politiska fältet får avgörande betydelseför hur stora hushållskassor som kommer att stå till de svenska medborgarnasförfogande och för våra möjligheter att ge människorna meningsfullaarbetsuppgifter. Hur mycket skall vi med andra ord behöva räkna med alt vårapengar kommer all förlora i värde? Hur myckel kommeratt återstå av lönen för vår möda, dä priser och skatter tagit sitt? Och hurmånga kommer att stå utan arbete? Detta är - nu som tidigare - vår ekonomiscentrala problem. värid av internationell konkurrens och samarbete över gränserna har vårtland ingen total handlingsfrihet. Det grundläggande intresset för somexportnation måste vara att i alla sammanhang medverka till att stärka ochvidareutveckla det internationella samarbetet, medverka till att vidga utbytetav varor och tjänster länderna emellan, att medverka till alt lösa väridensakuta betalningsbalansproblem, och inte minst all säkra vårt energibehov i ettläge med sinande energikällor och ständiga risker för leveransstörningar av dentyp vi upplevt . Menäven här hemma kan åtskilligt göras för alt få kontroll över infiationen ochbalans i ekonomin. Vi moderater har som bekant vid upprepade tillfällen underde begärt alt riksdag och regering skall tillsammans medarbetsmarknadens parter och näringslivets organisationer gemensamt dra uppriktlinjer för en nationell stabiliserings-politik. Detta är mer befogatän tidigare, Tanken är all man gemensamt skall söka klariägga vilket utrymmesom står till förfogande för konsumtion och investeringar och att vi genom ensamordning av verkliga skattesänkningar och löneförhandlingar skall kunna formaen i ordets rätta mening nationell politik, som lägger en så fast grund sommöjligt för trygghet och sysselsättning. Vi förde diskussioner i denna riktningbl. a. inför de då föreslående avtalsförhandlingarna. Våra kravavvisades kategoriskt av regeringen. Överläggningar av del slaget varmeningslösa, sades det från regeringshåll. Regeringen svarade själv för sinpolitik, gjorde man gällande. Oppositionen får sedan kritisera den i efterhand.Att dra in arbetsmarknadens parter i sådana debatter, det vore att bryta mottidigare principer om arbetsmarknadens frihet. - Så gick argumentationen då. Viminns alla vad som sedan hände. Ingen har väl glömt hur avtalsförhandlingarnapå våren bröt samman på viktiga samhällsområden och all statsmakterna våren1971 tvingades flagrant åsidosätta just principen om arbetsmarknadens frihet. 1ett anförande inför tog handelsministerKjell-Olof avstånd från del slags inkomstpolitik som innebär statliglönekontroll i kombination med pris- eller vinstkonlroller. I stället hållerdel i vissa länder - förklarade han - "på att växa fram något som kan bliinledningen till en helt ny typ av inkomstpolitik byggd på grundtanken all medskattesänkningar och transfereringar skapa utrymme för realinkomstökningar ålhela löntagarkollektivet eller åtminstone åt särskilt utsatta grupper".Han hänvisade till , till och till , och framför allttill . Åhörarna torde emellertid ha fått samma intryck som jag, att vadhandelsministern var ute efter var att göra en dygd av nödvändigheten och sökamura in den omdiskuterade Hagaöverenskommelsen i ett fast fundament avinfla-tionsbekämpande åtgärder. som alltså tog avståndfrån inkomstpolitik generellt sett sökte han göra Hagaöverenskommelsen tillmönster för ett nytt slags inkomstpolitik av svensk lappning. Jag tycker attargumentationen för del slagets inkomstpolitik inte är bärande, även om herrFeldt nu förordar just den koppling mellan skatter och löner som regeringenbestämt avvisade , Parallellerna med de andra namngivnaländerna håller inte heller. Vart och ett av dem har sina speciella problem.Och varken egentliga syfte eller dess reella innebörd kansägas vara inkomslpolitiskt betingade. Dåjag står här och förordar en verklig siabiliseringspolitik, utformad gemensamtoch inriktad på att få kontroll över prisutvecklingen, alt stärka de enskildahushållens köpkraft och att garantera fortsatt hög sysselsättning, är det intenågra Hagauppgörelser jag tänker på, inte några par-litakliska piruetter föratt hindra nyval, ulan en nationell politik, där del gemensamma intresset avstabil ekonomi skjuts i förgrunden och de kortsiktiga parlitaktiska intressenai bakgrunden. Jagskall inte ytterligare förlänga den debatt som statsministern och jag hade ivåras om Hagaöverenskommelsen och inte la upp de lovord som statsministernströdde över sin egen överenskommelse. Och vad skulle statsministern göra ominte alt i Hagaöverenskommelsen försöka lägga in allt gott?