prot · FX0986 · 1974-12-31 00:00:00 — Är journalist som tiUhör enredaktionell arbetsgemenskap på en tidning meddelare i lagens mening? 1 kap. I§, andra stycket, tryckfrihetsförordningen ger klart besked. Journalist påredaktion eller medarbetare på nyhetsbyrå är inte meddelare. Meddelare ärendast den som utifrån lämnar uppgift till personkretsen på redaktion ellerbyrå. tryckfrihetssakkunniga har i sin utredning SOU 1947:60, s. 51,bekräftat denna tolkning. Endast dessa meddelare utanför redaktionen kan få sittgrundlagsenUga anonymitetsskydd upphävt genom 7 kap. 3 §tryckfrihetsförordningen. För redaktionsmedlemmen däremot gäller helt andraansvarsregler än för meddelaren. Redaktionsmedlemmen tillhör ettarbetskollektiv, för vilket ansvarigheten utövas av den särskilde ansvarigeutgivaren. Redaktionsmedlemmen kan inte åtalas vare sig som utgivare eller sommeddelare. Att överlämna eller diskutera en viss uppgift inom redaktionen ärinte belagt med straff. Av hänsyn till yttrandefriheten har grundlagsstiftarna medvetetvalt att endast göra utgivaren ansvarig. Granskning av statsrådens ämbetsutövning m. m. Den s. k. IB-affären Granskning av statsrådens ämbetsutövning m. m. Den s. k. IB-affären man velatgöra en till redaktionen hörande artikelförfattare ansvarig, skulle ettsärskilt författaransvar ha funnits även i fråga om periodisk skrift. Dennafråga har vid återkommande tillfällen diskuterats i , men hela idéen omdet särskilda författaransvaret har varje gång avvisats. Slutsatsen är därför helt klar; Om man åtalar redaktionellmedarbetare som om han vore meddelare, dvs. enhgt , och samtidigtunderlåter att åtala ansvarig utgivare för tryckfrihetsbrott, då begår man ettdubbelt grundlagsbrott. Inte nog med det. Man medverkar också till en annanbedömning av brottet, om man hindrar det att komma under tryckfrihetsrättsligprövning och i stället låter det hamna under . En tingsrätt brottsbalksåtal ingen möjlighet att anlägga tryckfrihetssynpunkter eller setil! sakens politiska innehåll. Man är stramt bunden vid formalrättsligaregler. En tryckfrihetsjury däremot skaU se saken ur en vidare synvinkel,bedöma den offentliga nyttan av publiceringen och se till det djupare syftetoch till den politiska verkan. Det heter i 1 kap. 4 § tryckfrihetsförordningen: ", vUken blivit förtrott att döma över missbrukav tryckfriheten eUer eljest vaka över denna förordnings efterlevnad, bördärvid städse hava i åtanke att tryckfriheten utgör grundval för ett frittsamhällsskick, alltid fästa sin uppmärksamhet mera på ämnets och tankens än påuttryckets lagstridighet, på syftet än på framställningssättet, samt itvivelsmål hellre fria än fälla." Uppenbart är att ett påstått spioneribrott kan bedömasolika från tryckfrihetssynpunkt och från brottsbalkssynpunkt. Hindrar man enperson att i sådant fall bli dömd enligt tryckfrihetsreglerna, utsätter manhonom för risken av oberättigade repressalier och trampar hans grundlagsrättunder fötterna. Om justitieminister och justitiekansler, sombåda har att vaka över tryckfrihetsreglernas efterlevnad, prövar fråga om åtaloch därvid finner att åtal inte har grund, måste det, såvitt jag förstår,likaledes vara grundlagsbrott att därefter ta upp samma brott till åtal enligtbrottsbalken. Tryckfrihetsförordningen är en exklusiv straff- och processlag. För grundlagsbrott av den typ som jag här har påtalat ärregeringen ansvarig. Varje statsråd har svurit trohet mot grundlagarna och ärskyldig att skydda medborgarna i deras grundlagsenliga rättigheter. Fråganuppstår då om regeringen i det här fallet av medvetna taktisk-politiska skälbefordrat sådana grundlagsbrott. Fem indicier talar för att så är fallet. Regeringenundvek att väcka tryckfrihetsåtal och förhalade det senare väckta åtaletför att slutligen nedlägga det. Ändå har regeringen i annat sammanhangbetecknat de åtalade uppgifterna som klart förgripliga. Förhalandet harinneburit ett underlättande av brotts-balksprocessen och ett undanskjutande avhela tryckfrihetsaspektcn. Detta har regeringen måst vara medveten om. StatsrådetLidbom har i radiointervju vägrat dementera att spioneriåtal enligtbrottsbalken diskuterades mellan honom, JK och RÄ. Han harinte kunnat förklara varför RÅ varit närvarande vid sammanträdet, omavsikten enbart varit att diskutera tryckfrihetsaspekten.RÅ har inget att göra med tryckfrihetssaker. Med tanke på deklara regler för tryckfrihetsförordningens tillämpning vilka uppställs dels isjälva förordningen, dels av tryckfrihetssakkunniga, dels avkommentatorerna tiU utgåva av , dels slutUgen av professorEeks kommentar tiU tryckfrihetsförordningen, är det fuUständigt osannoUkt attregeringen och dess jurister kunnat vara tveksamma om den riktiga proceduren.Avvikelsen från denna procedur måste ha varit avsiktlig. Vid förhör medJK inför hävdade den kommunistiske representanten herrMåbrink att tryckfrihetsåtal borde ha gått före brottsbalksåtal. Enligt hansanteckningar från sammanträdet svarade JK att detta kunde ha lett till mycketlindrig bedömning och därmed hindrat bekämpande av vad han ansåg vara spioneri.Det svaret visar att troheten mot tryckfrihetsförordningen i höga ämbetsmänstänkande fått vika för en önskan att en spioneridom skulle komma till stånd. Sommaren 1973stundade val till . Regeringen, besvärad av kritik inom det egnapartiet och av ett svagt utgångsläge inför valet, måste ha upplevt som en faraatt IB-affären skulle debatteras utifrån den djupare politiska synpunkt som entryckfrihetsprocess hade inneburit. Regeringen hade ett mycket starktintressemotiv att låta rättsfrågan få än den som grundlagenföreskrev. Dessa indicier tyder på att grundlagsbrotten var medvetnaoch kalkylerade. Vem som för dagen har majoritet i kammaren ären sak, vem som döms respektive frikänns av historien är en annan. Majoritetenav ledamöter, av vilka många nog tyvärr är måttligt belästa iutskottsmaterialet, kommer att rösta för att allt är i sin ordning iIB-affären. Från vårt parti kan vi inte göra något åt detta. sak lovar vi. Skulle ytterligare medborgare drabbas avgrundlagsbrott, och skulle de medborgarna händelsevis tillhöra socialdemokratineller moderata samlingspartiet, då skall vi lika bestämt som träda in förderas sak och avslöja grundlagsbrotten. Det hade sett anständigare ut, omdagens kammarmajoritet också hållit sig till denna princip, som är den endahållbara för en rätt domare. Granskning av statsrådens ämbetsutövning m. m. Den s. k. IB-affären HerrSVENSSON i (s): Jag skall i likhet med de närmast föregåendetalarna begränsa mitt anförande till att gäUa tryckfrihetsavsnittet ikonstitutionsutskottets betänkande. Vi hörde i utlägga vad som sagts ivpk-reservationen . Såvitt jag fattade rätt ville han läggajustitieministern till last att denne i sitt ansvar enUgttryckfrihetsförordningens 9 kap. 1 § att övervaka förordningens efterlevnadskulle ha underlåtit att förhindra grundlagsstridiga procedurer. Med anledning därav vill jag erinra om att Kungl. Maj:t ihögsta domstolen helt underkänt reservationens och . Beslutet fattades sedan beslut i häktningsfrågan. Granskning av statsrådens ämbetsutövning m. m. Den s. k. IB-affären Svenssonhade hävdat att samtliga åtgärder som åklagaren lagt honom till last ihäktningsärendet var att betrakta som en enda gärning och utgjort förberedelsetill utgivande av boken samt att åtgärderna på grund härav endast kan åtalas iför tryckfrihetsmål stadgad ordning. Besvären lämnades utan bifall av högstadomstolen med följande motivering: Det obehöriga anskaffande som påstås ha förekommit i frågaom uppgifter vilka meddelats till tidningen är emeUertid ej underkastattryckfrihetsförordningens regler. Detsamma gäller till följd av bestämmelsen itryckfrihetsförordningens 7 kap. 3 § andra stycket det meddelande av uppgiftertill tidningen som skett igenom artiklar till vilka framträtt somförfattare eller som gjorts av honom på annat sätt. Beträffande åtal för dessaförfaranden skall därför tillämpas vad som är stadgat för brottmål i allmänhet. Det är ganska betänkligt att man här i kammaren talar omgrundlagsbrott när man ändå känner tiU att frågan enligt lagbunden ordning idet fallet redan har prövats av högsta domstolen. I vad gäller meddelares ansvar så finns på s. 13 ikonstitutionsutskottets betänkande refererat ur dom mot Guillou.Där uttalas beträffande meddelares ansvar att ansvarstalan i vanligbrottmålsordning mot meddelaren inte är avsedd att träda i stället förtryckfrihetsåtal mot ansvarige utgivaren utan bör föregås eller föras vid sidanav tryckfrihetsåtal. Detta har åberopats också av ochbetraktas tydligen såsom någonting självklart. Eftersom detta uttalandeåberopas i moderatreservationen viU jag tUl säga att Sveahovrätts utslag här inte kan anses vara prejudicerande. Dels har högstadomstolen ännu inte utfärdat dom mot , dels tyder de tidigare citeradeuttalandena som jag förut har läst upp - av högsta domstolen ihäktningsfrågan på att den inte anser att meddelande av uppgift då det gällerspioneri är att betrakta som tryckfrihetsbrott. Ej heller har högsta instanshittills yppat någon mening innebärande att tryckfrihetsmål bör prioriterasframför aUmänt brottmål. hade inte i häktningsfrågan att yttra sigom boken, då hovrättens beslut i detta stycke inte hade överklagats avriksåklagaren. Men dess principieUa stäUningstagande i övrigt står närmare denminoritet i hovrätten som under hänvisning till tryckfrihetsförordningens 7kap. 5 § andra stycket hävdar att det endast är röjande av uppgift som ärunderkastat tryckfrihetsförordningen medan det obehöriga anskaffandet avuppgiften skall prövas i vanligt brottmål. i anklagelse mot justitieministern,att denne tolererat gmndlagsstridig handling, har inte gett någotsom helst bevis för. Det grundlagsvårdande utskottet har anledning att starktunderstryka vad statsministern yttrade i denna kammare i fjol.Han sade då: "Grundläggande för svensk demokrati är att den dömande maktenstår fri från den politiska, regeringen och . De rättsvårdandemyndigheternas självständiga ställning är ett skydd mot politiska processer, engaranti för den enskildes rätt till lika behandling på grund av styrktasakförhållanden. För oss är denna ordning oupplösligt förbunden medrättssamhället. Den kräver respekt. Kritik riktas mot de självständiga ämbetsmän som fullgörsina uppdrag under samhällsansvar. Men ämbetsmännen har rätt till vårtförtroende så länge det inte visats att de begått fel i sin tjänsteutövning.För detta ändamål har vi särskilda granskningsorgan, bl. Deninställningen från regeringen och är en nödvändig grundval för oväldoch självständigt ansvar vid utövandet av de uppgifter som statsmakternaålägger tjänstemännen. Jag finner det oförenUgt med mitt ämbete att rikta kritikmot de rättsvårdande myndigheterna. Det är en principiell inställning som harbetydelse långt utöver den nu aktuella frågan. Det är en fråga om trygghet för tjänstemännenoch respekt och förtroende för deras arbete. De rättsvårdande myndigheternaskaU tillämpa gällande lag. Det är deras skyldighet. Den måste virespektera." granskning måste alltså utgå fråndenna nu gällande lagstiftning. ansvar för tryckfrihetsförordningensstadganden i 7 kap. 3 § kan inte bortresoneras. Det framställdes ingetändringsyrkande på denna punkt då paragrafen infördes och behandlades iriksdagen, och jag minns att det till betänkandet i frågan hade fogats bilagormed yttranden från , från ochfrån . I inget av dessa uttalanden redovisades någotavståndstagande från bestämmelsen att undantag för meddelarskydd skulle göras isamband med spioneri. Om hade lagt upp sitt inlägg på så sättatt han hade yrkat på förändring och reformering av tryckfrihetsförordningenoch , hade jag kunnat följa honom ett långt stycke. med tillfredsställelse konstaterar har regeringentillsatt tre utredningar för att genomdriva reformer i IB-affärens spår. Självtillhör jag två av dem och kan vitsorda behovet av förändringar. I fråga om rättegången skall massmedieutredningen enligtdirektiven ägna särskild uppmärksamhet åt vissa speciella frågor. Den skallundersöka om man kan införa ett processuellt system som innebär att flerapersoner som är indragna i samma brottslighet inte kommer att få sin sak prövadi olika processformer. Här tänker man närmast pä ä ena sidan den som äransvarig för publiceringen av en viss uppgift och å andra sidan den sommeddelat samma uppgift för publicering. Vidare bör man försöka undvika att enoch samma person kan bli åtalad för en sammanhängande brottslighet i olikaprocessformer, vilket nu kan vara fallet när samma person misstänks förgärningar som delvis utgör tryckfrihetsbrott, delvis annat brott. Här åsyftasnärmast spioneri. Det understryks i direktiven att det skydd som ligger i attett mål om yttrandefrihetsbrott behandlas i särskilda former inte bör gåförlorat. Här står man alltså inför viktiga uppgifter. Jag villgärna beträffande det arbete som pågår i massmedieutredningen tala om förkammaren att vi känner oss ganska optimistiska då det gäller att finnalösningar på de här problemen. Men som lagstiftare bör vi akta oss för att göratjänstemän, som söker tolka gällande lag, till syndabockar för våra tidigaremisslyckanden här i . I en dechargedebatt bör vi nog tänkapå ett uttalande av , som statsminister citerade idebatten om försvarsutskottets betänkande nr 25 i Granskning av statsrådens ämbetsutövning m. m. Den s. k. IB-affären Granskning av statsrådens ämbetsutövning m. m. Den s. k. IB-affären slutet avförra året. Det löd: "Lydnad för gällande lag men öppen rätt att fordra enbättre och fri diskussion om medlen till ändamålets ernående." Det ärriksdagen värdigt att föra debatten från den utgångspunkten. Efter detta skulle jag vilja gå in litet i diskussionen omden gemensamma borgerliga reservationen. Utskottets ordförande har tidigare talat om den, man jag vill gärna anknyta tUl debatten. Den rör bl. a. relationerna meUan justitieministern och justitiekanslern. I 9 kap. 2 § tryckfrihetsförordningen sägs det uttryckligen ifrån, att justitiekanslern utan anmälan från justitieministern "äge- väcka åtal för tryckfri hetsbrott, som hör under allmänt åtal". Och i instruktionen för justitiekanslern heter det i 6 § att det åligger justitiekanslern att vaka över tryckfriheten enligt bestämmelserna i tryckfrihetsförordningen. Jag kan inte finna annat, , än attbetoningen av justitiekanslerns självständiga ställning i dettakonstitutionsutskottets majoritetsbetänkande av faktiskt har starkarestöd i själva lagtexten än det av reservanterna citerade KU-yttrandet från år1967, som begränsar justitiekanslerns rätt att självständigt fatta beslut. Vad vi nu talar om är reservanternas krav på åtal ochbeslag av FiB/Kulturfront nr 9, som utkom . Det var då, såvittjag vet, inte aktuellt med något åtal I vanligt brottmål. ' uppfattning att justitieministern bortgöra en särskild markering i åtalsfrågan, trots att justitiekanslern enligt vadsom blev känt påbörjat en utredning på enskilt initiativ, får väl ses som ettytteriigare uttryck för att han i likhet med reservanterna från ochcentern vill dra gränsen för yttrandefriheten snävare än vad regeringen fannlämpligt. Vi hörde ju här herrar Molins och ' olika tolkningar. HerrMolin krävde tryckfrihetsåtal för att skydda journalisternasrättssäkerhet, medan snarare i sin motivering för att manskulle gå fram med ett åtal menade att man borde skyddas mot dessajournalisters uppträdande. Rekommendationen i efterklokhetens tecken om åtal ochbeslag ter sig så mycket egendomligare mot bakgrunden av vad som är känt,nämUgen att justitiekanslern efter sin juridiska granskning den 15 juni 1973lämnade ärendet utan vidare åtgärd under motivering att de sålundaoffentliggjorda uppgifterna om svensk underrättelsetjänst och dess verksamhetenligt justitiekanslerns mening inte utgjorde skäl för åtal mot tidningensutgivare för tryckfrihetsbrott. Kritiken mot justitieministern för alltför passiv hållningpå våren i åtals- och beslagsfrågan kan sammanhänga med att reservanterna ärmer militant inställda till offentliggörande av artiklar av den typ FiB/Kulturfrontpresenterade än statsrådet . JK;s beslut att inte åtala innebarockså att om regeringen enligt reservanternas rekommendation förordnat ombeslag och konfiskering, hade tidningarna i samband med det inställda åtalet pånytt fått släppas fria. Det är detta jag vill säga om majhändelserna ochreservationen E som samtliga borgerliga partier står bakom. Även i septemberblev JK:s beslut att inte vare sig FiB/Kulturfront eller , somåtergett utdrag ur Bratts bok, skulle åtalas för tryckfrihetsbrott. Skadanansågs redan vara skedd då artiklarna publicerades. Därför beslöt man inteheller frånregeringens sida om beslag. Hade regeringen beslutat om beslag på tidningarna,så skulle det beslutet vara upphävt efter JK:s beslut i åtalsfrågan. Motiveringen för att beslag inte gjordes på boken var attden hunnit få en viss spridning och att skadan därför redan hade inträffat. Jagvill gärna instämma i vad sade förut - att om beslag hadebeslutats sedan de hemliga uppgifterna redan spritts, så hade påståenden ochuppgifter virvlat runt i debatten, lösryckta ur de sammanhang som de hade iboken. En sådan konfiskering hade inte reparerat några skador för vårt försvar,däremot hade den direkt haft negativ effekt på öppenheten i den allmännadiskussionen. I en demokrati är onödigt hemlighetsmakeri alltidbetänkligt. Jag tror att den unika öppenhet i redovisningen avunderrättelsetjänsten som visas i försvarsutskottets ochkonstitutionsutskottets betänkanden har varit fullt riktig, även om den väcktförvåning på många håll utomlands, där sekretesskraven är mycket strängare. Granskning av statsrådens ämbetsutövning m. m. Den s. k. IB-affären Under detta anförande övertog fru tredje vice talmannenledningen av kammarens förhandlingar. HerrSVENSSON i (vpk); Jag gör först det allmänna konstaterandet attjag i mitt anförande uppehåller mig vid medborgarnas trygghet - iEskilstuna uppehåller sig på ett oproportionerligt sätt vid byråkratinstrygghet mot medborgarnas kritik. i har läst vissa handlingar, bl.a. ett utslag av högsta domstolen, och jag satt och väntade på att han skulleta fram det. i finner att det enligt detta uttalandeligger något berättigat i att man i den typ av fall som det här är fråga om kanåtala enligt såväl som tryckfrihetsförordningen. Det är alltså vad en domstol säger. Vad säger dålagstiftarna? De har förmodligen också funderat över det här problemet, som juär anknutet till tryckfrihetsförordningens 7 kap. 3 §. Jag citerar ur 1944 årstryckfrihetssakkunnigas betänkande, s. 245, den speciella kommentaren tilltryckfrihetsförordningens 7 kap. 3 §; "Vad först angår sådana fall, dåröjandet av den hemliga uppgiften innefattar brott mot rikets säkerhet ochdärför är straffbelagt såsom tryckfrihetsbrott, skulle det kunna ifrågasättasatt den gärning, som består i uppgiftens röjande genom skriften, skulle bedömasbåde som brott mot tystnadsplikt och som tryckfrihetsbrott. Trots densärställning tryckfrihetsbrotten intaga i fråga om ansvarighet torde det dockfå anses att i dessa fall endast ett brott föreligger. Av vad nu anförtsframgår att även med den i första stycket upptagna bestämmelsen ansvar förbrott mot tystnadsplikt inte kan särskilt utkrävas, vid sidan av ansvar förtryckfrihetsbrott, för vilket gärningsmannensjälv är ansvarig, ." Och det är ju här fråga om sådanttryckfrihetsbrott för vilket gärningsmannen själv är ansvarig och inte ommeddelare av typ . Vi har här alltså två uppfattningar i denna fråga:Lagstiftarens mening och domstolens mening. Domstolen är skyldig att underordna sig Granskning av statsrådens ämbetsutövning m. m. Den s. k. IB-affären lagstiftarensmening, för den är överordnad. Jag skullevilja ställa två frågor till i . För det första; Om det påstås att det är möjligt att t.ex. i ett fall av typen åtala enUgt både ochtryckfrihetsförordningen, varför har då justitieråden i den senaste utgåvan avbrottsbalken sagt så här: "Att märka är emellertid, att om meddelandetinflutit i tryckt skrift och meddelaren själv är enligttryckfrihetsförordningen ansvarig för skriftens innehåll, hans brott är etttryckfrihetsbrott." Hur är det då möjligt att åtala honom enligt ett heltannat rättssystem och till råga på allt underlåta att åtala förtryckfrihetsbrott? För det andra: Frågan om tryckfrihetsåtal har varit underregeringens och justitiekanslerns prövning. Spioneribrott som begås genomoffentliggörande av vissa uppgifter i tryckt skrift skall bedömas somtryckfrihetsbrott - det är helt klart. Ett spioneribrott kan alltså beroendepå omständigheterna, beroende på sättet enligt vilket det har begåtts, åtalasantingen enligt eller också enligt tryckfrihetsförordningen. Men hur blir det någon rim och reson i och hur kan herrSvensson i för mig förklara, att när man prövar åtal enligttryckfrihetsförordningen i fråga Om en uppgift, som man påstår är avspionerikaraktär och som har offentliggjorts i tryckt skrift, så finner manatt här föreUgger ingen som helst grund för åtal? Man underlåter att åtala,lägger ner åtalet. I den bedömningen måste ju reellt sett ligga att man sägeratt detta är inte spioneribrott, detta kan vi över huvud taget inte diskuteraatt åtala. Och hur kan man sedan enligt ett helt annat påföljdssystem säga;Detta är ett mycket aUvarligt spioneribrott, det har skadat landets försvar ochär en fara för rikets säkerhet osv. - och så driver man processen enligt detsystemet och får en fällande dom? Hur kan det gå ihop att regeringen i olika politiskasammanhang inte minst från denna kammares talarstol - talar om hur allvarligariskerna är med de uppgifter som offentliggjorts, och sedan kommer sammaregerings ansvarige i tryckfrihetsfrågor, när han bedömer det påståddaspioneribrottet enligt tryckfrihetsförordningen, till det resultatet att härfinns inte någon som helst grund för åtal? Hur kan man klara en sådan totalbrist på logik? Av i anförande,första delen, kände jag mig knappast tangerad annat än på en punkt. Det var närherr sade att motiveringar och yttranden inte ärprejudicerande eftersom HD inte har fällt sitt uttalande . Nej, herrSvensson, jag vet mycket väl när ett prejudikat föreligger eller inte. Detråkar jag ha reda på. Men jag åberopade mening som värdefull i sig. Det var den saken. Den senare delen av anförande handladeväsentligen om diskussionen rörande JK:s respektive justitieministernsfullmakter. Vi är väl fullt överens om att justitiekanslern har självständigåtalsrätt. Likaså är vi väl ense om att självständigt åtal frånjustitiekanslern sker i fall som saknar politisk betydelse, exempelvis ianledning av missfirmelse av tjänsteman, enligt konstitutionsutskottetsutlåtande eller depar- tementschefensännu tydligare uttalande i propositionen 1948 om ny tryckfrihetslag. Ipraktiken är justitieministerns ställningstagande avgörande för om åtal skallkomma till stånd eller inte. Jag tycker inte att det föreligger så storameningsskiljaktigheter där. Justitieministern har det politiska ansvaret. Hanhar beslutanderätten i åtalsfrågor. Han uppdrar åt justitiekanslern att väckaåtal. Vid sidan härav har justitiekanslern en egen befogenhet, men att denskulle utsläcka justitieministerns är naturligtvis otänkbart. Och därför menarjag att det förhållandet att justitiekanslern prövar en enskild framställninginte utgör hinder för att justitieministern anmäler åtal och än mindre kananses föregripa en eventuell anmälan från justitieministern. Det är som sagtjustitieministern som har det politiska ansvaret, och det ärkonstitutionsutskottet som granskar justitieministerns åtgöranden samtriksdagen som tar ställning till ärendet i sista hand. Vidare sade att vi reservanter kanske varmer militanta när det gällde åtal . Jag vet nu inte om man ärsärskilt militant om man vill ha en sak prövad i den ordning som lagenföreskriver. I så fall var ju regeringen militant , fast det sedaninte blev något av stridsivern eftersom den drunknade under månadernas gång ochtryckfrihetsförordningen aldrig kom att tillämpas utan ärendet slutligenavskrevs. Nej, det går inte att komma med sådana påståenden.