prot · FX0997 · 1974-12-31 00:00:00 — Man måste, som vi motionerat om, gå Igenom dencentrala verksamheten, verk för verk, funktion för funktion, för att se vad somkan flyttas till länsplanet och ut till kommunerna. Decentralisering Innebär också att de enskildasmöjligheter till insyn och medinflytande på arbetsplatserna skall ökas.Åtgärder som represen- tation iföretagsstyrelser och nämnder är bra steg framåt. Men det är nödvändigt att gåvidare för att finna nya former för information och samråd, så att man framförallt ökar möjligheterna att förbättra de egna arbetsförhållandena. Mot decentraliseringspolitik i fråga ombebyggelse och näringsliv har länge stått en regeringspolitik som inte baraaccepterat utan t. o. m. stimulerat till centralisering och koncentration.Omflyttnings-politik är inget bra sätt att lösa sysselsättningsfrågorna.Fortfarande satsar regeringspolitiken på ökad geografisk rörlighet, dvs.bortflyttning av människor. Inte minst i högkonjunkturen finns det risk förkoncentrationsutveckling. Vår uppfattning är att de regionalpolitiska medlenalltid måste sättas före en geografisk omflyttning av arbetskraft. riksplan, som avvisats också av vårriksdagen, harsom målsättning att varie län 1980 skall ha samma andel av landets folkmängdsom 1970, så att koncentrationsutvecklingen bryts. Det gäller nu att ta krafttag för att lokaliseraarbetstillfällen till de delar av landet där arbetslösheten finns. Det krävs enaktiv regionalpolitik och näringspolitik med denna inriktning. En väg är att iökad utsträckning satsa på de små och medelstora företagen. Könsrollstänkandeti arbetslivet måste brytas. Det är en uppgift bl. a. för en effektivarbetsförmedling. En ökad anpassningsverksamhet i företagen är en väg för att istörre utsträckning kunna placera äldre, handikappade och andra som imånga fall betraktats som utslagna. Även de som inte kan nå toppeffektivitetmåste ha rätt till arbete. De bästa livsmiljöerna har man möjligheter att skapa i ettdecentraliserat samhälle. I god miljö och med god trivsel ökar möjligheternatill en bra produktionsutveckling. För att kunna upprätthålla en önskvärdproduktionsutveckling är det nödvändigt med en aktiv näringspolitik som intebara beaktar stordriftsfördelarna utan också ser till att de mindre ochmedelstora företagen får goda utvecklingsmöjligheter. Då skapas de störstaförutsättningarna för sysselsättning åt alla, resurser för reformer och biståndtill dem som behöver stöd inom och utom landets gränser. Den ekonomiska politiken, m. m. HerrBOHMAN (m): I den överenskommelse som träffatsmellan socialdemokraterna och och som hedrats med att oavkortadintagas i finansutskottets betänkande erinras om att den starka inflationen utgör "ett av de dominerande och mest oroande problemen i samtligavästliga industriländer". Det är angeläget att vårt land söker undvika despänningar "vi nu kan se i världen omkring oss". Detta kan endastuppnås genom att "skapa en gemensam grund för en fast ekonomiskpolitik" heter det vidare i denna uppgörelse. I kommentarerna till tvåpartiuppgörelsen, liksom imotsvarande bedömningar av trepartiuppgörelsen i börian av året, harstatsministern hävdat att sådana kompromisser utgör en framgång för den svenskademokratin. Det pariamentariska läget i visar - har statsministern sagt "kaotiska drag och allehanda extremistpartier har fått vind iseglen", "Man möter allt oftare dystra visioner som för tanken till1920-talets diskussion om demokratins svaghet och sönderfall," Den Den ekonomiska politiken, m. m. svenskariksdagen har däremot förmått visa beslutsamhet och handlingskraft. Ochstatsministern har vidare i likhet med den socialdemokratiska nordiskasamarbetskommittén i hävdat att de socialdemokratiskaidéerna representerar den starkaste politiska kraften i Västeuropa.Socialdemokratin står starkare än någonsin med representation i 11 av 15regeringar. I ett hänseende är skildringen riktig. Dagens västvärldhemsöks av regeringskriser och politiska omgrupperingar som lett till dödlägenoch balanssituationer, vilka ofta omöjliggjort eller i varje fall försvårat enkraftfull och ansvarsmedveten politik. I talar man om"kapitalismens kris". Samma tankar tycks föresväva de nordiska socialdemokraterna,som för övrigt i sitt uttalande parallellställer "kapitalism" och"kommunism". Denna socialdemokratiska argumentation håller inte. Om deneuropeiska krisen är så allvarlig och socialdemokratin så stark som man görgällande, kan skulden inte rimligen läggas på "kapitalismen". Isjälva verket är dagens socialdemokrati inte stark. I själva verket är det intefråga om någon kapitalismens kris utan om demokratins kris, och denberor i sin tur på politikernas oförmåga att med kraft utöva den regeringsmaktsom folket lagt i deras händer. Detta har minskat förtroendet för regeringaroch för demokratin. Det var de fria marknadskrafter och den kapitalism som vårstatsminister tycker så illa om som i hög grad bidrog till Europasåteruppbyggnad efter det . Och det var genom att för enkraftfull reformpolitik utnyttja dessa samma krafter som socialdemokratintidigare lyckades mobilisera folkflertalet för sin politik med andra ord attbli en stark socialdemokrati. Man kan väl säga att socialdemokratin här i nåddesin kulminationspunkt pä den nästan extatiska partikongressen efter 1968 årsandrakammarval, då vår nuvarande statsminister valdes till partiordförande. Men är tendensen en annan.Utställda löften har inte kunnat infrias. Osäkerhet och vilsenhet har följt ideras spår. Den ekonomiska och sociala verkligheten har i land efter landdementerat de socialdemokratiska visionerna. I fick vi de tre"förlorade åren". I , i , i och i ger sigi dag precis samma tendenser till försvagad socialdemokrati till känna. ISverige nådde socialdemokraterna i höstens val en lägre andel av rösterna än dehaft i riksdagsvalen under de fyra . När man alltså på socialdemokratiskt håll nu så ofta talarom "regeringsmaktens kris" ute i , då är det i själva verket"socialdemokratins kris" man talar om. Och den krisen har, som jagnyss sade, sitt upphov inte bara i de inte infriade löftena utan också i enalltmer påfallande radikalisering och splittring av socialdemokratins politiskaförkunnelse. Den nya generationens människor låt mig säga den nyaindividualismens människor finner inte lika naturligt som kanske tidigare sinhemvist i dagens socialdemokrati. Detta om statsministerns första påstående. Men inte heller stats- ministernsandra påstående har stöd i verkligheten. Politiska kompromisser mellan olikapartier vittnar inte i och för sig om någon "handlingskraft". Och dekan verkligen inte betraktas som ägnade att "stärka demokratin", ivarie fall inte i ett skede, då alltför många böriat ifrågasätta demokratin somstyrelseform. Ett folkstyre, byggt på skilda partier som företräderolika folkgrupper och intressen, förutsätter naturligtvis att partierna kan gåsamman för att lösa aktuella eller brännande problem. Politiska kompromisser ärur denna synvinkel naturliga och praktiska inslag i folkstyret. Så långt råderdet inga som helst delade meningar. Men sådana förhandlingslösningar skall inte syfta tilleller av väljarna uppfattas som syftande till något annat än vad de ger sig utför att vara. De får inte sätta de vedertagna parlamentariska arbetsformerna urspel. Motiv och syften måste redovisas och kunna klart uppfattas av väljarna.Om kompromissen avser något mer än att nå förnuftiga politiska resultat i skUdaaktuella sakfrågor, om avsikten alltså är att åstadkomma omfattande politiskabindningar på , då skall regeringssamverkan och inte hastigttillkomna uppgörelser ligga till grund för samarbetet. En regeringskoalition förutsätter att ett regeringsprogramger väljarna en redovisning av samverkans syfte. Väljarna får därigenommöjlighet att klart bedöma de fördelar och nackdelar som samarbetet kanmedföra. De politiska skiljelinjerna ligger öppna för människorna. Väljarna vetvad partierna står för, vad de har skjutit undan och vad de har skjutit iförgrunden. Väljarna har möjlighet att betygsätta vad som har inträffat och inästa val kräva det parlamentariska ansvaret för regeringskoalitionensmaktutövning. Så skall det gå till, om respekten för de politiska partierna ochför politiken som sådan skall kunna upprätthållas. Efter den uppgörelse som har träffats kan väljarna medfog fråga sig, vad de i kompromissen medverkande partierna egentligen gått medpå eller uppnått. De kan också fråga sig: Vilket ansvar har respektive partierför den politik vars innehåll har beslutats i sädana här överenskommelser ochsom i efterhand bekräftats av den parlamentariska majoritet som man har skapatgenom kompromissen utanför parlamentet? Hur skall ansvaret utkrävas, då det juäven i fortsättningen blir ett enda parti som bär det formellaregeringsansvaret för de åtgärder som har möjliggjorts av samförståndet med ettparti som inte delar samma regeringsansvar? Det är förmätet, herr talman, att gå ut och slå sigförsitt bröst och göra gällande, att riksdag genom kompromissarbete avdet här slaget visar handlingskraft och stärker demokratin i en period,kännetecknad av risker för en politisk utveckling motsvarande den som prägladeEuropa . Farorna för demokratins sunda utveckling ochanseende kan i själva verket - om man nu skall ge sig in på en sådan bedömning bli större, inte mindre, genom arbetsmetoder av det slag som svensksocialdemokrati i minoritet nu tvingas göra till sina. Och hur skall väljarna, frågar man sig vidare, kunna fåklart för sig vart politiken syftar och vilka konsekvenser för landet och demsjälva som en uppnådd samförståndslösning innebär, när den ena partensföreträdare och tidningspress går ut och förklarar för väljarna, att uppgörelsen Den ekonomiska politiken, m. m. Den ekonomiska politiken, m. m. innebar seger för just deras parti och en stor förlust för kompromissbrodern,medan den andras företrädare och tidningspress går ut och hävdar motsatsen?Båda tillskriver sig segern. Båda påstår att den andra mer eller mindrekapitulerat. Vad skall väljarna tro? De står där förvirrade och osäkra. Hur kanman påstå att sådant stärker demokratin och ökar förtroendet för politikerna? Det kan inte heller vara särskilt ägnat att stärkaförtroendet, om samma väljare dessutom anser sig ha skäl att misstänka attuppgörelsens syfte inte i första hand var att nå sakligt befogade och förlandets bästa nödvändiga lösningar, utan att förhindra att dessa väljare fårtillfälle att i ett nyval rätta till det jämna valresultat som skapatsvårigheterna att föra en målmedveten och följdriktig regeringspolitik. Att bekämpa inflationen är en angelägenuppgift för oss alla. Det finns inget som är så förödande förmänniskornas förtroende för statsmakterna och för samhället över huvud tagetsom ett ständigt sviktande penningvärde. Det finns få företeelser som är såägnade att skapa social orättvisa och motsättningar mellan olika grupper - ochdet är i regel de som har det sämst och de som har störst försörjningsbördasom blir mest lidande på inflationen. i ett längre perspektiv har haft en högprisstegringstakt. Inflationen har gått snabbare hos oss än vad den har gjort iflertalet andra länder . Det är först under de allrasenaste åren som vår prisstegringstakt har legat något under genomsnittet. Mendet har berott på att svensk ekonomi under dessa år har gått på sparlåga, attvi inte utnyttjat våra samlade resurser och att vi haft en orimligt hög ochbetungande arbetslöshet. har det parti som jag företräder,liksom hela den demokratiska oppositionen, här i krävt meramålmedvetna insatser från regeringens sida för att dämpa prisstegringarna. Vihar år föreslagit åtgärder i det syftet. Vi har begärt överläggningarmellan samtliga i inflationskampen mobiliseringsbara parter men vi har sombekant inte fått gehör för våra synpunkter, bl. a. därför att regeringen dåantingen haft ensam majoritet i eller kunnat driva sin mening medstöd av kommunisterna. är läget ett annat, nu är regeringen i minoritet, ochnu har regeringen visat sig beredd att diskutera åtgärder mot prisstegringarna.Det var detta som var utgångspunkten för de överläggningar som statsministern imaj månad förde på , överläggningar som resulterade iden tvåpartiuppgörelse som jag här har berört. Förväntningarna bland människorna var naturiigtvis spända,inte minst bland alla dem som hört de stolta deklarationerna av uppgörelsensupphovsmän om vad man verkligen uppnått. Har vi, frågar sig dessa människor, nufått det efterlängtade programmet mot inflationen? Innebär överenskommelsen attvi nu äntligen har att räkna med krafttag mot den förödandepenningvärdeförsämringen? Kommer prisutvecklingen i vårt land under den periodöverenskommelsen avser att bli lugnare än tidigare och lugnare än i andraländer, där motsvarande anti-inflationsdokument inte har undertecknats? Låt ossstudera handlingen! Efter att ha slagit fast de oroandeprisstegringstendenserna utanför Nr 97 och innanför våra gränser, understryker uppgörelsen "kravet på en predaeen den kraftfullekonomisk politik" och "behovet av en gemensam grund för en l mai1974 fastekonomisk politik som syftar till att begränsa prisstegringarna och ------- Vad menar finansminister , som har 'ekonomiska varit med och arbetat med det här papperet, med "kraftfull ochfast pohtiken, m. m: ekonomisk politik"? Tanken kan väl knappast havarit - i varie faU inte finansministerns tanke - att regeringsparten vid överiäggningarnamed det här uttrycket har velat erkänna att den tidigare politiken inte harvarit "kraflfull" och inte har varit "fast"? Kärnan i de två samverkande partiernas nyaanti-inflationsprogram är följande avsnitt, som jag skall be att få föredra: "Inflationsbekämpningen ingår som ett väsentligt ledi en stark finanspolitik. Statsutgifterna måste prövas med omsorg ochrestriktivitet och möjligheterna till besparingar tillvaratas. Reformer sominnebär bestående krav på det allmänna om högre social standard måste täckasmed sociala avgifter och/eller skatter. En stabU finansiering av reformverksamhetenär nödvändig för att undvika att den fortsatta reformpolitiken föres tillpriset av ökad inflation och hårda kreditrestriktioner." Finanspolitiken skall alltså vara "stark", ochdet låter ju ståtligt. När har någonsin någon regering förordat en"svag" finanspolitik? Man kan tala, och har också brukat så göra, omen "expansiv" eller om en "sysselsättningsskapande"finanspolitik. Och man har mot detta brukat ställa en "restriktiv"eller "efterfrågedämpande" finanspolitik. Är det detta sistnämnda som överenskommelsen syftar tillnär man använder begreppet "stark"? Att finansministerns motvilja motstatliga budgetunderskott lyser igenom i formuleringarna är klart. att godta det vidare budgetbegrepp som alla ekonomer är helt ense om ochsom är det enda samhällsekonomiskt riktiga, lyser också igenom. Därför kaninnebörden av detta uttalande befaras vara - men finansministern har jumöjlighet att rätta mig - en rekommendation om samma ekonomiska politik somfördes och som ledde till de "förlorade år" sominte minst folkpartiledaren tidigare så ofta och sä vältaligtbeskrivit. Den statliga utgiftsprövningen skall vidare vara"omsorgsfull och restriktiv". Besparingsmöjligheter skalltillvaratas, heter det. Självfallet har väl ingen några som helst invändningarmot det. Men så länge jag kan minnas har just dessa ord varie år, alldelesoberoende av konjunkturen, återfunnits i finansplaner ochkompletteringspropositioner. År har alltså sådana - som det sedanvisat sig - till intet förpliktande önskemål framförts, somutgiftsstegringarna fortsatt. Om man menar allvar med sina krav på en hårdutgiftsprövning och på strävan efter besparingar, varför har socialdemokraternadå så envetet sagt nej till våra år upprepade krav på att denoffentliga sektorns utgifter i princip icke bör tillväxa snabbare än ökningenav våra gemensamma tillgångar, och till våra lika konsekvent framförda krav påen pariamentarisk utredning med bestämda direktiv att åstadkomma kraftfullabesparingar? Dekostnader eller inkomstbortfaU som sociala reformer leder till skall 6 protokoll 1974. Den ekonomiska politiken, m. m. nu täckasgenom höjda skatter och avgifter. Därmed har socialdemokraterna ännu en gångbekräftat sin krona-för-krona-filosofi, som varit inne på och somjag skall återkomma till ytterligare. Jag undrar, herr talman, om det finns något annat land dären regering förfäktar en sådan här budgetfilosofi en filosofi som alltsåbygger på att det totala utrymmet för sociala reformer eller statliga utgifteröver huvud taget eller rent av skattesänkningar skulle kunna bedömas alldelesoberoende av de ökade statsinkomster som ett fullt utnyttjande av våraekonomiska resurser ger oss. Vad har råd med måste ju vid varjesärskilt tillfälle bero på hur höga inkomster som står till vårt förfogande.Att konstatera detta för mig självklara faktum innebär naturligtvis inte inte vill betala räkningen för de beställningar som man gör. Det innebäratt man alltid måste ta hänsyn till betalningsförmågan. Och krona-för-krona-filosofin bortser ju dessutom från attutrymme för nya reformer kan skapas inte bara genom högre intäkter utan ocksågenom besparingsåtgärder av olika slag och genom en omprövning av tidigaregjorda åtaganden. Just detta sistnämnda har ju finansministern nästan varie åri sina långtidsprognoser brukat erinra om behovet av att göra nyaprioriteringar . Det känner vi igen det har skett år . Mennu passar det liksom inte in i bilden. Sådana här tankegångar återfinns inte i det nu aktuellaaktstycket. Studerar man därutöver årets långtidsbudget finner man och herrBurenstam har ju erinrat om detta att det budgetunderskott för denärmaste åren som har utlöst den nästan panikartade aktiviteten frånsocialdemokratins sida kommer att täckas av de ökadestatsinkomster som själva konstruktionen av vårt skattesystem tillförstatskassan. - Att nu ler är väl uttryck för en inretillfredsställelse över att det förhåller sig pä detta sätt, antar jag. Statens ekonomi kan i det här hänseendet betraktas precispå samma sätt som en privat familjs ekonomi. Om, för att ta ett exempel, ettsvenskt familjehushåll vill skaffa en ny TV-apparat, en tvättmaskin eller endiskmaskin gör den ekonomiskt kloke hushållaren mannen eller hustrun säkerligen en bedömning av om familjen har råd att göra det nya inköpet, 1varje fall bör man ju göra på det sättet. Familjen kan få råd till det genomatt avstå från andra utgifter. Familjen kan alltså spara. Men om man nubortser från dagens helt orimliga marginalskattesituation då står också denmöjligheten familjen till buds att genom ökade arbetsinsatser, genomextraarbete eller pä något annat sätt, höja sina inkomster för att därmedmöjliggöra det här angelägna och önskade inköpet. För den socialdemokratiskafilosofin däremot står tydligen varken besparingar eller ökade arbetsinkomstertill förfogande, när man skall genomföra nya utgifter. Sådana här resonemang gillar inte . Jag skall,herr talman, be att få bemöta en del av det förde fram i sitt långaanförande. Det är väl bättre att jag gör det nu än att jag begär replik, ävenom det förlänger mitt anförande. talade om min erbarmliga - jag tror att det vardet ordet han använde skattefilosofi. Om vi nu skall begagna den härterminologin oss emellan - och det är klart att vi kan göra det när vi beskriverde olika uppfattningar vi har blir jag givetvis starkt benägen att returneraadjektivet erbarmlig till . Vi säger ju inte - det är bäst att stryka under det - attvarje skattesänkning ökar skatteinkomsterna i samma mån. Det har vi aldrigsagt. Vi har inte heller sagt att vi inte skall vara med och betala räkningen.Vad vi har sagt är för det första att vi alltid, när vi bedömer vad landet harråd med, måste ta hänsyn till de ökade resurser som den ekonomiska tillväxtenskapar. För det andra har vi sagt att utrymme för reformer kan skapas genom enrestriktiv utgiftspolitik. Det har också sagt ibland för resten.För det tredje har vi hävdat att det är orimligt och dessutomsamhällsekonomiskt felaktigt att stirra sig blind på just det statligabudgetsaldot. När finansministern ger sig på mig för att jag säger dettaoch gör gällande att det här är erbarmligt tar finansministern - och det harhan också bekräftat - avstånd från vad nästan varie nationalekonom idet här landet säger. Professor hade en artikel om det häromdagen.Finansministern tar också avstånd från budgetutredningens rekommendation och,naturiigtvis, från , , artikel i för någon vecka sedan. Detta, säger , må nationalekonomernatala om. De är inte praktiska män. Det är ren teori. Men de är ju inteerbarmliga i alla fall, ! Den senaste tidens arbetslöshet och ekonomiska stagnationär just resultatet av denna finansministerns skall vi säga erbarmliga elleruteslutande praktiskt betingade - filosofi. Också på den punkten hållerföljdriktigt flertalet ekonomer med mig. Vi accepterar inte en fortsättning avdenna politik. Vi anser den vara fel. Och vi har medhåll av all dennateoretiska sakkunskap. Sedan rosade finansministern högerledarna under 1940- och1950-talen. Det brukar också statsministern göra, när han vill komma åt mig.Högeriedarna då var "jättebra". Men den situation i vilken de verkadevar ju en helt annan än den vi verkar i . Socialförsäkringssektorn var nästan försumbar jämfört med dagens situation. I sin repUk till förklarade herrEkström att talet om de s. k. förlorade åren bara var "tomt prat",men det är det tydligen inte för finansministern. För är de"förlorade åren" tydligen höjden av klok, förnuftig och praktiskekonomisk framsynthet. Genom denna framsynthet har vi , förklaradefinansministern, en valutareserv som gör att vi kan hålla oss på mindre djuptvatten än man måste göra i andra länder. Jag frågar då: Menar finansministerGunnar Sträng verkligen att vi skall vara tacksamma för de senare årensarbetslöshet och ekonomiska stagnation? Menar finansministern rent av attarbetslösheten och stagnationen, alltså det som och vi andra har sammanfattati begreppet de förlorade åren, var avsiktliga för att vi skulle få denna högavalutareserv? Var det priset som vi betalade för att svenska folket inte skullefå råd att öka sin konsumtion och sin import - ty det är ju samma sak som attöka valutareserven? Om jag inte missförstod finansministern sade han, att omman skall bedriva konjunkturpolitik skall man inte i det syftet användainkomst- Den ekonomiska politiken, m. m. Den ekonomiska politiken, m. m. skatten.Om verkligen menade det, så måste det innebära att finansministernhar glömt att vår inkomstskatt är konstruerad så att man har möjlighet att årfrån år ändra uttagsprocenten. Den konstruktionen har man valt för att skattenskall kunna användas så som konjunkturläget och den varierande statsfinansiellasituationen kräver. Den är avsikthgt uppbyggd på det sättet. Och närmervärdeskatten genomfördes underströk man från regeringen attskatten var så bra därför att den möjliggjorde en flexibel konjunktur- ochfinanspolitik. Men sedan hände det ju inte en enda gång att vi användemervärdeskatten efter beslut . Talet om den konsoUderade offentliga sektorn - jagerkänner gärna att det är ett komplicerat uttryck, men det är i alla fallvedertaget är tiU ytteriighet abstrakt, sade finansministern. Jag förmodardock att , som är en utomordentligt beläst man, har studerat ävenbilaga 1 till sin egen reviderade finansplan, nationalbudget. På s.161 det går ju att slå upp - förs precis det abstrakta resonemang, somfinansministern kallar det, som vi och andra ekonomer tillåter oss föra när vidiskuterar möjligheterna att bedriva en aktiv konjunkturpolitik. Finansministern höll som vanligt en medryckande och tillsynes övertygande föreläsning om med dess höga bruttoinvesteringaroch dess krav på kapitalmarknaden och drog paralleller med dagsläget. Men idagsläget räknar ju själv med att bruttoinvesteringarna förnästa år inte skall öka - förändringen beräknas bli ± 0. Sådana jämförelser görverkligen för att kasta bollen tillbaka ett abstrakt intryck. Låt mig, herr talman, medan jag ändå håller på ochreplikerar, kasta in en replik tiU .