prot · FX09115 · 1974-12-31 00:00:00 — Dekan på ett smidigt sätt passa in i framtidens samhälle, där större utrymmemåste ges åt den enskilda människans rätt att dellaga i beslutsprocesserna. (vpk); Jag skall i mitt anförande kort beröra och ge några syn- punkter på deenergipolitiska frågorna, som ju annars utförligt behandlats i debatten mellanpartiledarna . Jag skall också, och kanske litet utförligare,beröra problem inom arbetsmiljöns område, som ju fått särskild aktualitet genomhändelser på det faltet . Vårtekniskt inriktade civilisation står och faller med sättet alt användanaturresurserna, om man ser det i ett längre perspektiv. En av de heltavgörande resurserna, i såväl fred som krig, är energin. Del torde därför varahell klart att säkrandet av en långsiktig energiförsörjning utgör ett viktigtled och kanske själva kärnan i all maktpolilik, såväl inom länderna sominternationellt. Delfinns skilda meningar om hur energiförsörjning långsiktigt skalltryggas, men i ett hänseende råder det en betydande enighet. Dennasamstämmighet gäller ökningstakten i energianvändningen; man menar att den intekan fortsätta som och alt någon form av stabilisering måsle komma föreår 2000. Storaförhoppningar har tidigare knutits till kärnkraften, men dessa förhoppningardelas inte av någon entydig opinion, vare sig bland forskare eller hos enbredare allmänhet. I stället har vi fått en intensiv och delvis infekteraddebatt, främst om riskerna med användning av den nu tillgängliga formen avkärnkraft, fissionskraften. Debattenhar blivit så tillspetsad och känsloladdad att vissa kärnkraftstekniker börjartala om hets mot folkgrupp och vägrar ställa upp i debatter medkärnkraftsmotståndare. Å andra sidan upplever sig vissa kärnkraftsmotståndaresom icke önskvärda av det etablerade samhällets myndigheter och, i fråga omekonomiska medel, försatta i ett underiäge. Förmin del anser jag det olämpligt alt de som argumenterar mot kärnkraften sökervädja till människors naturiiga rädsla för en okänd fara. Jag menar att ensådan argumentation försvårar den kommunikation som är nödvändig för attsakargumenten skall nå fram i den nu påbörjade sludiekampanjen i energifrågan.Jag tror också alt kärnkraflsmotstån-darna har tillräckligt vägande argumentför alt kunna utesluta vädjande till känslor. Att vädja till känslor kan säkertockså göra den egna saken en otjänst. Jagvill emellertid betona att mera öppna och medvetna förlöpningarskett frän etablerat håll. De har skett då personer i hög ställning inomstatsförvaltningen, utanför sin tjänst, gjort inhopp i kärn-krafisdebatien ochpåhopp på kärnkraflsmotständarna. Jag menar att det är en utmaning mot enideellt arbetande bred miljöopinion då denna framställs som företrädd avokunniga marknadsgycklare. Det måste leda till blockeringar som ytterligtförsvårar genomförandel av en saklig och upplysande debatt. Somjag ser det, är det utomordentligt betydelsefullt att studie- ochupplysningskampanjen i energifrågor blir sä saklig och allsidig som möjligtoch att de olika meningsriktningarna ges likvärdiga möjligheter i ekonomisktoch annat hänseende. Sedan en omfattande debattgenomförts, menar vi inom 12 protokoll 1974. kommunisterna, skall ettbeslut om en vidare utbyggnad av kärnkraften i föregås av en rådgivandefolkomröstning. Folkel skall ges möjlighet att uttala sig om del vill hakärnkraft eller ej, sedan det fått sätta sig in i konsekvenserna. Somgrund för värt krav på folkomröstning vill vi anföra bl. a. att etablering avkärnkraft betyder införande av en kvalitativt ny energikälla, vars risker ocksåklart skiljer sig frän risker som tidigare fält las i den tekniskautvecklingen. Det gäller också ställningstagande i en fråga som ställeralldeles särskilda krav på långsiklighel i handlandet och har att göra medhandlingsfriheten . Vi anser också all det här rör sig om enfråga.som, både ekonomiskt och i andra hänseenden, har en mycket störrebetydelse än frågor som tidigare ansetts böra ställas under folkomröstning. Vianser också att det måste vara av värde för regering och riksdag alt vetafolkels verkliga mening om den nu tillgängliga kärnkraften, innan långsiktigabeslut om vidare utbyggnad sker. Vihar frän kommunisterna uttalat meningen, att det nurådande moratoriet med vidareutbyggnad av kärnkraften bör förlängas tillssäkerhetsfrågorna lösts på ett tillfredsställande sätt. Enav grunderna till detta vårt ställningstagande är att en bred folkopinion gåremot kärnkraft, i dess nuvarande form, och alt denna opinion måsle visashänsyn. Bland de sakkunniga råder inte heller en entydig mening om riskerna medkärnkraften. säger bara att man tror allproblemet med det högaktiva avfallet är lösbart, inte att det är löst.Teknologin på området befinner sig också i utveckling. En snabb utbyggnadskulle kunna leda till all vi bands i onödig utsträckning vid en teknologi somsnabbt blev föråldrad. , då vi varken kan göra anrikning av uraneller ta hand om avfallet själva, innebär kärnkraften inte heller något ökatnationellt oberoende. Dettaär några av skälen till att vi kräver ytterligare uppskov med beslut omvidareutbyggnad av uranbaserad kärnkraft. Meddel anförda, herr talman, skall jag övergå till ett annat område, vilket jagsom kroppsarbetare inom kemisk industri har påtaglig erfarenhet av, nämligenarbetsmiljön. Undervalrörelsen framförde vi från vpk tre krav som vi framställde somgrundläggande rättigheter för de arbetande. Rätt till ett arbete som kunde upplevas sommeningsfullt. Rätt att bestämma över de egna arbetsvillkoren. Rätt till en arbetsmiljö som inte skadar denarbetande vare sig fysiskt eller psykiskt. Viär medvetna om alt dessa, i grunden rikliga, krav egentligen inte kantillgodoses inom ramen för den svenska kapitalistiska marknadsekonomin. Menvetskapen om detta förhällande kan inte få leda till passivitet och uppgivelseutan i stället till kamp för en sådan omdaning av den rådande ordningen attdessa riktiga krav i allt vidare män kan förverkligas. Rätten till ettmeningsfullt arbete är, som jag ser det, så grundläggande alt jag vill ange den somen mänsklig rättighet som inte kan få efterges med hänsyn till rådandeekonomiska system. Skall arbetet kunna upplevas som meningsfullt är del heltnödvändigt alt de arbetande tillförsäkras ett avgörande infiytande över sinarbetssituation. Ett sådant inflytande behöver inte heller vara hämmande förproduktionen. Tvärtom är ett avgörande inflytande en förutsättning för att dearbetande skall kunna bidra med sitt kunnande och sin yrkeserfarenhet i syftealt förbättra arbetsmiljö och produktionsmetoder. Arbetsmiljön,i vid bemärkelse, måste vara ett verksamhetsfält inom vilket de av miljöndirekt berörda, nämligen arbetarna, tillförsäkras ett avgörande inflytande. Undersenare lid har det inträffat händelser pä arbetsmiljöns område som fält storpublicitet i pressen och som även har lett till ingripanden från myndigheternassida. Jag åsyftar här cancerfallen vid hanteringen av vinylklorid i samband medtillverkning av plastmaterialet polyvinyl-klorid, PVC. Sådan tillverkning ärinte någon nyhet, den har pågått såväl här i landet som utomlands.Men det är först pä senare tid som man har ansett sig kunna fastlägga ettsäkert samband mellan förekomsten av cancerfall bland PVC-arbetarna ochvinylkloriden. En liknande och kanske betydligt längre lidsutdräkt mellanutstådda yrkesrisker och dessas verkningar i form av cancerfall har vi haft ifråga om radongasen i gruvor. Båda dessa fall visar med all önskvärd tydlighetall betydligt större hänsyn i fortsättningen måste tas till de fysiska miljöfaktorernaslångtidseffekter. Denna fördröjning i tiden mellan påverkan från olika ämneninom arbetsmiljön och dessa ämnens effekter på människan måste bort. De ämnensom redan förekommer i de arbetandes omgivning måste underkastas grundligareundersökningar också vad beträffar deras långtidseffekter på människan. Vadgäller införandel av nya ämnen i arbetsmiljön måsle göras gällande den omvändabevisföring som fastlades av i samband med anlagandel av lagen omhälso-och miljöfarliga varor. Det innebär alt ett ämne skall kunna bli föremålför åtgärd från myndighets sida enbart på en vetenskapligt grundad misstankeom ämnets fariighel för människa och miljö. Denlagstiftning som gäller i fråga om arbetsmiljön bygger på föreställningen attbåde de anställda och företrädare för företagsägarna har ett gemensamt intresseav att tillskapa en sä god arbetsmiljö som bara är möjligt. Man förutsätter attdessa frågor skall lösas i samarbete mellan parterna och under överinseende avtillsynsmyndighet. Jag vill hävda att detta synsätt har en mycket begränsadgiltighet, detta synneriigen då det gäller alt la långsikliga hänsyn och då deterfordras ingripanden i arbetsmiljön som ter sig kostsamma och inte är förenademed effek-tivisering av själva produktionen. I avgörande lägen kommer företagsägarensintresse av en maximal profil i kollision med lönarbetarnas intresse av en godarbetsmiljö. Dä framträder arbetsmiljöfrågan i den gestalt som jag anser varaden riktiga och avgörande, nämligen som en maktfråga mellan arbetsmarknadensparter. Statsministern erkände ju för övrigt ti- digare i denna debatt attfrågan om arbetsmiljön var en maktfråga. Devisseriigen små men ändå steg i riktning mot ökat inflytande för skyddsombudenoch företrädare för lönarbetarnas organisationer i form av s. k.tolkningsföreträde i vissa lägen, som senare tids lagändringar givit, utgörockså bekräftelse på att frågan om arbetsmiljön är en maktfråga. Dettaförhållande har vi inom vpk utgått från då vi agerat på dettaområde. Därför menar vi alt arbetsmiljöfrågorna är parts-frågor som liksomlönefrågorna måste lösas genom förhandlingar mellan parterna men alt enarbelsmiljölag skall tillförsäkra de arbetande en säker, legal grund att stå påoch utgå från i sitt nödvändiga agerande för en livsvänlig arbetsmiljö. Vihar under en följd av år här i motionerat om åtgärder pålagstiftningens område för att förbättra arbetsmiljön. Ett avgörande inslag hardärvid varit frågan om hygieniska gränsvärden på arbetsplatserna för ämnen somkan ha en skadlig verkan pä de arbetande. Vi har krävt dels att de gällandegränsvärdena för olika ämnen som finns och som endast är rekommendationerskall göras juridiskt bindande, dels alt nivån på gränsvärdena skall sänkas säatt betryggande säkerhet uppnås mot skador även på lång sikt. Låga och bindandegränsvärden för så många ämnen som möjligt skulle ge skyddsombuden hell andramöjligheter att agera än vad som är fallet. Standardiserade mätvärden skullege skyddsombuden en grund för ingripanden i fråga om skadliga ämnen i denfysiska miljön som de nu inte oomtvisiat har. Ensänkning av nivån på de hygieniska gränsvärdena har ju aktualiserats pä ettdrastiskt sätt genom händelserna i samband med vinylkloriden. ISverige har arbetarskyddsstyrelsen som regel följt de gränsvärden man tillämpari och inte de, ofta lägre, gränsvärden som tillämpas i andra länder som it. Man följde detta mönster också . När drastisktsänkte gränsvärdet för vinylklorid, gjorde också samma sak. Sänkningenär i och för sig bra, men det hade varit bättre om den kommit tidigare och isamband med en allmän sänkning av gränsvärdena. Om en medveten plan försänkning av gränsvärdena hade funnits, skulle det också ha varit möjligt förindustrin alt i sin planering ta hänsyn till denna plan och bygga in dessförutsättningar i sitt investeringsprogram. Del borde vara betydligt bättrebåde för industrin och framför allt för de arbetare som drabbas. totala arbetsmiljön ingår inte bara fysiska miljöfaktorer utan ocksåpsykiska. Den förändring av arbetslivet som skett torde hainneburit att också de faktorer som belastar de arbetande psykiskt har ökat ibetydelse. Kombinationseffekten av hårdare såväl fysiska som psykiskamiljöfaktorer har lett till att allt fler människor, särskilt då äldre, inteorkar med den belastning som arbetet innebär. Många tvingas sjukskriva sig föratt få ett uppehåll i belastningen och många slås ut och tvingas in i skyddadsysselsättning som samhället får svara för. Det kan inte vara någon bra ordningdå sjukvårdsanlägg- ningar och skyddadeverkstäder tenderar att bli de största anläggningarna i samhället. Den ordning som varit den vanligaste, den där människan iarbete tvingas anpassa sig till arbetsprocessen, måste bringas att upphöra, ochsamhället måste medverka till en ordning där arbetsprocessen i stället anpassastill människans förutsättningar. Härvid måste gälla att om möjligt alla skallinrymmas i den ordinarie arbetsmarknaden. Framtidens arbetsmarknad får inte blien arbetsmarknad för supermänniskor, och den ekonomiska kalkylen får integrunda sig pä ett snävt företagsekonomiskt betraktelsesätt utan på ett totaltsamhällsekonomiskt. i (c): Det är många frågor och problemställningar som har varit föremål fördebatt här , och bland de frågor som helt naturiigt fått ett betydandeinslag är sysselsättningsfrågorna och arbetslidsfrågor i övrigt. Delär bara alt konstatera alt trots högkonjunkturen har vi en betydandearbetslöshet, och i arbetslöshetskön finns många med skilda handikapp, ungdomarutan yrkesutbildning och ulan arbetslivserfarenhet,äldre lokalt bundenarbetskraft och mänga långtidsutbildade. har vi en efterfrågan påarbetskraft inom flera sektorer. Det är stor brist pä yr-keskunnig arbetskraft.Svårigheterna att få delta pussel att gå ihop är uppenbara, och frågan är hurvi skall bete oss. Hur vi än gör, fordras det åtgärder för alt få en bättrebalans mellan utbud och efterfrågan. Det fordras många olika insatser. Vilkaär då anledningarna till dessa svårigheter? Jag vill säga att strukturförändringarnahar sin andel i problemet, bristerna i arbetsmiljön har sin andel, ochbristande utbildning har sin andel. Närdet gäller strukturomvandlingen i näringslivet tror jag att en hel del problemaldrig blir föremål för uppmärksamhet. Jag tänker på områden där mångasmåföretag försvinner. Det uppfattas inte som någon katastrof, om ett litetförelag som sysselsätter exempelvis tio personer,läggs ner - det blir inga braskanderubriker i tidningarna eller några iv-reportage. Men för bygder där näringslivet är uppbyggt på sådana förelag blir svå righeterna uppenbara. Därför kommer regionalpolitiken att spela en oerhört stor roll. Skall man kunna se till att de här företagen lever vidare, utvecklas och skapar sysselsättning, fordras en mängd olika åtgärder. Jag vill bara nämna kommunikationerna som ett mycket viktigt instrument. Jagställer mig ibland frågan vilken hänsyn myndigheterna tar och vilken hänsyn deborde ta. Jag skall anföra ett exempel från mitt eget län, och jag tror attmänga kan visa upp något liknande. fick ochkommunerna meddelande från SJ-distriktel om att nu skall det bli omorganisationpå inte mindre än 16 stationer inom länet. Här har diskuteratssamråd och förelagsdemokrati - har inte delta trängt ini den statliga förvaltningen? och kommunerna bara beskedom att SJ tänker göra så och så, detta utan alt saken på något sätt hardiskuterats. Som jag sade, har kommunikationerna väldigt stor betydelse förutvecklingen av en kommun och för bygdens möjligheter att leva vidare. Vadbeträffar näringspolitiken och regionalpolitiken måsle jag säga alt jag blevganska förvånad, när jag hörde tala här ikammaren, särskilt som han representerar ett Norrlandslän där problemen äruppenbara. Han förespråkade helt enkelt en sådan ordning som den som varitrådande under 1960-lalet, alltså principer som har lett till den nuvarandekoncentrationen i samhället. På det sättet löser man verkligen integlesbygdernas problem. Jagsade att bristerna i arbetsmiljön flr la sin andel av de svårigheter somuppstår när det inte råder balans mellan utbud och efterfrågan på arbetskraft.Del kan konstaleras alt del har skett en förändring i fråga om attityden tillhandikappad arbetskraft, men ännu återstår väldigt mycket all göra. Samtidigtmåste det till väsentliga insatser för alt förhindra uppkomsten av skador ochhandikapp. För inte så länge sedan -jag tror del var - fick viuppgifter om att antalet olycksfall ökat. Man kunde intesäga vad anledningen till detta var; man kunde bara konstatera att det skett enoroväckande ökning. Förnågon tid sedan publicerades resultatet av en undersökning som hade gjorts vidtolv större verkstadsföretag i . Enligt tidningsuppgifter har viddenna undersökning var tredje arbetare och var sjätte tjänsteman inomverkstadsindustrin uppgivit att de har varaktiga besvär som påverkar dem i detdagliga livet. Hälften av dessa har fått sina besvär i arbetet. De vanligasteär ryggskador, slressjukdomar och hör-selnedsätlningar. Detär oerhört angelägel att förnya arbetslivet, för att människorna skall få godaarbetsmiljöer och en god trygghet i sitt arbete. Det är nödvändigt om vi överhuvud taget skall komma till rätta med dessa problem. Arbetsmiljön har sombekant avgörande betydelse för människornas hälsa, arbetsglädje och trivsel päarbetsplatsen och därmed också för ett bra arbetsresultat.Arbelsmiljöålgärderna måste ta sikte på att undanröja de risker för hälsa ochvälbefinnande som mekaniseringen, användningen av gifter i produktionen m. m.för med sig och på att undanröja orsakerna till skadlig stress och andrapsykiska besvär. Detta innebär en anpassning av arbetsplatserna, som bör minskabristen i överensstämmelse mellan utbud och efterfrågan pä arbete. Näringslivetmåsle ge möjligheter att bygga upp en sådan förnyelse. Jag tror all del härfordras en ordentlig upplysningskampanj. Underden har debatten i dessa frågor kommit alt föras på del plan därden egentligen hör hemma, nämligen på arbetsplatserna, bland de anställda, somkan dessa frågor. Där för man en seriös diskussion som kan leda till resultat iform av förslag till förbättringar, förslag som verkligen kan ge en bättrearbetsmiljö. Arbetsplats ocharbetsuppgifter måste anpassas till individens totala förmåga ochförutsättningar, inte bara fysiskt utan även psykiskt. är detangelägel att genom anlagsprövning, yrkesvägledning och arbetsanalyser geenskilda människor bättre möjligheter att finna lämpliga yrkes- ocharbetsuppgifter, som de kan klara. Dethar genomförts betydelsefulla reformer: bättre anställningstrygg-hel, bättrearbetarskydd och kontroll av giftanvändning. Lokaler och ar-belsutrustning harförbättrats, och många allvarliga hälsorisker har undanröjts. Men alltjämtfinns stora och oacceptabla brister i många arbetsmiljöer. Därför måste detfortsatta reformarbetet inriktas på miljöpolitiskt säkrare normer, riktlinjerför t. ex. bemästrande av luftföroreningar, skadligt buller och kontroll avkemiska ämnen i arbetsmiljön och för en miljöpolitiskt tillfredsställandeutformning av lokaler, maskiner, arbetsprocesser och även arbetstider. Vihar i motioner vid i varje fall tagit upp frågan om depsykosociala arbelsmiljöproblemen, som gäller arbetets och arbetsmiljönspsykiska inverkan på människan. Dessa problem har blivit mer och mersvårbemästrade. Många arbetar under ett hälsovådligt tryck med belastningar somden mänskliga organismen hell enkelt inte tål. Den tekniska utvecklingen har imånga fall medfört att de psykiska påfrestningarna har ökat. Därför måste defortsalla strävandena inom arbetsmiljön också inriktas på förbättringar av depsykosociala arbetsmiljöerna i syfte att motverka skadlig stress och psykiskotrygghet i arbetslivet. Denandra frågan jag nämnde gällde utbildningen. Utbildning är ett väsentligtelement i arbetet att förbättra tryggheten, öka jämlikheten och förbättra valmöjligheternai arbetslivet för den enskilde. Många av dem som står i arbetslöshetskönsaknar utbildning - i varje fall tillräcklig utbildning för att ta ett nyU jobbnär den tidigare arbetsplatsen inte längre har ett arbete att bjuda. Dettainnebär omskolning och vidareutbildning. Dessa faktorer kommer att utgöravikliga inslag såväl för den enskilde som för näringslivets möjligheter att fäarbetskraft. Jag hoppas att det förslag som kommittén förarbetsmarknadsutbildning för inte så länge sedan lade fram skall leda tillförbättringar på detta område. Förslaget rymmer många väsentliga förbättringar,såväl ekonomiska som utbild-ningsmässiga. senaste arbetsmarknadsstatistiken finns del anledning att noga uppmärksammaen del inslag rörande ungdomsarbetslösheten. För ungdomarna i åldern 16-19 århar arbetslösheten ökat med inte mindre än 3 300 sedan föregående år. Dennagrupp utgör av del totala antalet arbetslösa. Det finns entendens bland ungdomen att gå ut i förvärvslivet tidigare. Mellan 25 och 30procent söker arbete efter , för alt senare i storutsträckning åter gå in i utbildning. Till detta kommer att avdem som börjat i gymnasieskolan avbryter sin utbildning där. Också eftergymnasiet går elever i mindre utsträckning än förut direkt till högreutbildning. Vad innebär då detta? Jo,det innebär att arbetsmarknaden får ta emot 25 000 ungdomarmed enbart grundskola och utan yrkesutbildning. Därtill kommer en hel del ulannämnvärd yrkesutbildning direkt från gymnasieskolan. Av de 25 000 som kommerfrån finns del ett betydande antal som önskat fä yrkesutbildningmen som inte har fält det. Många av dessa ungdomar önskar nämligen komma in igymnasieskolans yrkeslinjer, men genom det nuvarande poängsystemet har deblivit utestängda. De är utestängda från yrkesutbildning och de är utestängdafrän arbetsmarknaden därför att de inte har någon yrkesutbildning. Mängaav dessa ungdomar som går direkt från skolan till arbetslivet byter oftaarbetsplats - i den mån de får något arbete. Ofta beror detta på att de inte ärövertygade om vilket yrke de i fortsättningen vill ägna sig åt. Därför ger dehelt enkelt upp när de möter svårigheter. Dehär frågeställningarna har tagils upp i en ledare i tidningen ,nr 31 . Den diskussion som förs där tycker jag är intressant. Jag hoppasatt den kan leda till fortsatt debatt och även till vissa åtgärder. Detdiskuteras ju ibland att det är viktigt att ta ett sabbatsår. Det görungdomarna efter exempelvis . Det kan vara bra för den allmännamognaden. Arbetslivserfarenhet är också bra före en utbildning. Utbildningenblir mera meningsfull för många om de haft yrkesarbete . Därför behöverdet inte vara någon nackdel alt ungdomarna vill varva utbildning och arbete.Men det här är ingen konjunkturföreteelse, ulan del är bara att konstatera attungdomsarbetslösheten ökar. Del visar att dessa ungdomar inte får något arbetenär de inte har yrkesutbildning. Itidningsledaren ställs därför frågan; "Beror nu denna sorlsstruk-turarbelslöshet på arbetsmarknaden, på skolan eller på elevernas inställning? "Och man kommer fram till alt skolan "har på något sätt lämnat ifrån sig grupp elever, som inte är färdiga för arbetslivet. Eller är detarbetsmarknaden som inte tar emot de ungdomar, som trots att de inte är färdigaändå rätteligen borde ha en plats ute i arbetslivet?" Utanatt ta ställning till fördelningen av skuldbördan säger ledarskribenten på båda hållen är medveten om problemen. Därför, menar jag, är delnödvändigt att både skolan och arbetsmarknaden ser till att de ungdomar somefter vill gå ut i arbetslivet och skaffa sig en viss praktik fårmöjlighet att göra det för att sedan gå vidare med yrkesinriktad utbildning. Dettaär ett betydande problem. Vi har ungefär 10 000 lediga platser inomarbetsmarknadsutbildningen - och detta inom det område av näringslivet som ropar efter arbetskraft. Det finns alltså en stor obalans, och jag tror attdel är nödvändigt att vi försöker lösa problemet. Jag vill inte se någotnegativt i alt ungdomar tar ett s. k. sabbatsår efter ellergymnasieskolan innan de går in för att skaffa sig yrkesutbildning, men det ärnödvändigt alt problemet analyseras och att dessa ungdomar får en möjlighet attkomma ut i arbetslivet. Det får inte vara så som del är nu alt avdet totala antalet arbetslösa utgörs av ungdomar mellan . () kortgenmäle; i lyssnade tydligen rätt slarvigt på mittanförande, när han kunde säga att jag var emot en jämnare fördelning avsysselsättningen i värt land.