prot · FX0938 · 1974-12-31 00:00:00 — Det är väl ingen överdrift att säga attfinanspolitiken mer än vanligt har varit föremål för spel och schackrande.Turerna mellan de borgerliga och socialdemokraterna i momsfrågan var en rättbeklämmande upplevelse. De har resulterat i att regeringen och de bådaborgerliga mittenpartierna har enats såväl om synen på den ekonomiskautvecklingen som om den ekonomiska politiken. Den politik de har enats om är enborgerlig politik. Någon kan naturligtvis invända att inte är med- men deras frånvaro i sällskapet är säkerligen mindre betingad avoenighet i sakfrågan än av rent partitaktiska skäl. Ingen betvivlar heller attmoderata samUngspartiet trots den här manövern är ett pålitligt borgerligtparti, och har verifierat denna uppfattning. Manblir å andra sidan inte särskilt imponerad av logik närhan här står och gnäller över att regeringen har gått med på en tillfälligmomssänkning som man från högern vUl gå ännu längre. Den delen avdebatten tillkommer det inte mig att föra, utan det får andra i den härkammaren göra . Det har gjorts många värderingar av kohandeln meUanregeringen och mittenpartierna - om vem som har närmast till vem. Men nogförefaller det en utomstående i den meningen att vi inte varit med om det härspelet - som om de som mycket länge och mycket energiskt har vänt sig motspeciellt en tillfällig momssänkning och sedan accepterar en sådan har fåttgöra den största eftergiften. Det härhuvudkravet från de borgerliga partierna kritiserades till en början avsocialdemokraterna därför att det ur fördelningssynpunkt i första hand skullegynna människor med mycket pengar. Det var enligt vår mening en rUctigståndpunkt. Effekten blir ju densamma som vid en realisation: de som har mycketpengar kan utnyttja tillfället till att göra stora inköp. När regeringen gåttmed på detta borgerliga krav har man urholkat de fördelningspolitiska effektersom man åtminstone tillfälligt hade kunnat uppnå med det ursprungligaregeringsförslaget. har man emellertid mer än halvvägs gått de borgerligapartierna till mötes, eftersom socialdemokraterna inte bara har fått ge efter ifråga om en eller annan halv procent; man har gått ifrån en principiellt riktigståndpunkt. Sedan regeringen väl hade vikit sig i princip för den borgerligalinjen uppfördes ett skådespel, som uppenbarligen syftade till att ge folkintrycket att den halva procent man slogs om var något väsentligt. Det var denju inte. Det var över huvud taget inte uppgörelsen i momsfrågan, om man när mansäger väsentligt menar något som väsentligt skulle lätta prisökningsbördornaför lönearbetarna. Momssänk-ningspengarna i stimulanspaketet sprättes ut på ettsätt som gör att de inte får någon nämnvärd effekt på dagligvarornasprissättning. Skall man få ned matpriserna, finns det enligt vår mening ingenbättre väg än att göra som vi har föreslagit: att permanent helt slopa momsenpå livsmedel. Från vår sida har vi hävdat att i stället föratt använda de pengar som går åt till att tillfälligt sänka momsen är detbättre att sätta in dessa pengar för att sänka priserna på livsmedel. Tyvärrblev den formella enigheten om att avslå det förslaget ännu större i utskottetän i uppgörelsen mellan regeringen och mittenpartierna, eftersom man iutskottet fick sällskap också med . Jag vill fråga ;Hade det inte legat närmare till hands, om man som utgångspunkt hade vad nitidigare sagt om en tillfällig momssänknings negativa effekter, att stödja värtförslag? Eller är linjen den som gav uttryck för i närkohandeln var klar: "Det är farligt att drivas av principer"? Någrasådana hade ni uppenbarligen inte, så de låg ju inte i vägen vid dettillfället! Nog är det väl ändå en princip, värd att hålla fast vid,att stärka ställningen för dem som har små inkomster genom att få ner prisernapå livsmedel, eftersom en prissänkning alltid har den största betydelsen förlåginkomsttagarna. Vi tycker att det är en bra princip. Den ekonomiska politiken är ett centralt politiskt fält.Socialdemokraternas, och manövrer i den här fråganhar lett fram till att vi i denna politiska huvudfråga har tre s. k.mittenpartier. Den ledande tanken i deras gemensamma ekonomiska politik är attvi går mot en ny tillfällig konjunktursvacka och att ekonomin måste stimuleras.Det är enligt vår mening en felsyn och ett felslut. De ekonomiska problemen eller vi kan tala om kristendenserna är inte av kortsiktig natur. 1 ställettilltar verkan av allt flera faktorer som förändrat karaktär . Arbetslösheten ökar, och de perioder som de arbetslösa får gåutan'arbete blir allt längre, priserna stiger allt snabbare, koncentrationen avkapital tilltar, varje investering går till allt större del tillproduktionsmedel och till allt mindre del till arbetskraft, kommunernas ekonomibörjar allmänt bli allt sämre och dekommunala investeringarna minskar. Monopolens makt inom bostadsproduktionen hari hög grad bidragit till att pressa ner bostadsbyggandet. Det är den naknasanningen. Dessa kristendenser och utvecklingsdrag har förstärktsmarkant under hela det senaste årtiondet. De ligger alltså längre tillbaka änbristen på olja och de stigande priserna på råolja.Men naturligtvis understryks kristendenserna alltmer av de stigande råoljepriserna.Den bundenhet vid oljan som energikälla som kapitalet skapat och detenergiförslösande produktions- och konsumtionsmönster kapitalismen tvingatfram har ökat ekonomins känslighet för förändringar på oljemarknaden. Vägranfrån regeringens och de borgerliga partiernas sida att försöka vidta några somhelst åtgärder som inskränker de stora internationella oljetrusternas makt harheller inte förbättrat situationen på oljeområdet. Tvärtom har blivitunderkastat och beroende av oljetrusternas manipulationer. I årets finansplan gjorde regeringen sitt kanskestörsta knäfall för den kapitalistiska konjunkturutvecklingen. Därför att lägetvar så oklart avstod regeringen från att förorda en bestämd inriktning av denekonomiska politiken. Men just oklarheten i ekonomins utveckling är ju enkapitalismens oklarhet den bottnar i att kapitalägarna och derasvinstintressen styr ekonomin. Den ökade oklarheten om ekonomins utvecklingborde i stället ha föranlett ökad styrning, ökad kontroll och inskränkningar ikapitalägarnas makt, men regeringen valde att avstå från att försöka styra. I stället försöker man nu i enighet- jag vet inte om det är en djup enighet med två borgerliga partier stimuleraekonomin; inga ingrepp mot de s. k. marknadskrafterna dvs. kapitalägarna -men väl stimulanser till dem. Eftersom det är deras makt över ekonomin,eftersom det är profitstyrningen av ekonomin som är krisernas, den ojämnaekonomiska utvecklingens och oklarheternas orsaker, så kan inte vare sigoklarheten eller kristendenserna minskas av att man försöker förstärka dettasystem. Att stimulera den kapitalistiska ekonomin kan i bästa fall förskjutaproblemen i tiden, men det kommer inte att avskaffa problemen. Därför förkastarvi från vår sida hela den här stimulansfilosofin, eftersom den har som syfteatt stärka det kapitalistiska systemet. Det är en borgerlig ekonomisk tankefrån början till slut. Men även om vi förkastar stimulansfilosofin så kan vi intefördenskull vara förbjudna att yttra oss om de olika förslagens verkningar. En tung post, den tyngsta i förslaget, är den tillfälligasänkningen av momsen . Denna tUlfälliga realisation är betänkligfrån fördelningspolitisk synpunkt. Men det är heller ingen särskilt klok åtgärdens från den borgerliga stimulanspolitikens utgångspunkt. Momssänkningenkommer, under de fem och en halv månader som den skall gälla, med säkerhet attöverträffas av prisstegringarna. Man kan räkna med en prisstegring av 5 å 6procent . Vad konsumenterna kommer att märka blir således enprisstegring på . Det är väl tUl att ha rätt blygsamma anspråkpå stimulanser om man tror att en något förminskad prisstegring kan stimuleratill ökad konsumtion! Men intenog med det. Den här momssänkningen skaU vara tiUfäUig. Den 15september skall momsen höjas igen. var regeringen såosäker på ekonomins utveckling att den avstod från att bestämma inriktning förden ekonomiska politiken. Då inställer sig frågan; Hur kan man ha blivitså säker på att stimulanserna får en sådan verkan att höjningen av momsen den15 september inte får några negativa verkningar? Det blir ju då en treprocentigprisstegring över . Vi vidhåller för vår del förslaget om att helt slopamomsen på livsmedel och att detta inte skall vara tillfälligt. Detta förslagskall kombineras med ett ordentligt prisstopp på alla dagligvaror. harvårt förslag alltid avvisats med att det saknats pengar, trots att vi lagt framkonkreta förslag om skärpning av skatten på bolagsvinster, stora förmögenheter,arv osv. De pengar som plockats fram av regeringen och som man vUl användatill en allmän, tillfällig momssänkning borde hellre användas till en sänkningav matpriserna. Ett sådant förslag skulle i första hand gynna barnfamiljer ochfolk med låga inkomster. Vidare har vi ställt förslag om en permanent höjning avpensionerna och en permanent höjning och indexreglering av barnbidragen tillskillnad från regeringens linje om engångsbidrag , om att arbetsgivaravgifternaför kommuner och landsting slopas och att kommunerna får stöd försysselsättningsskapande åtgärder bl. a. för att förbättra boende-servicen.Detta är en politik helt i löntagarnas intresse som står i skarp kontrast tillden eftergiftspolitik för de borgerliga partierna som regeringen nu visar provpå. Det är helt nödvändiga krav för att möta hotet mot löntagarnaslevnadsstandard. De här tillfälliga "stimulansåtgärderna" - ochjag tänker också på engångsbidragen när det gäUer barnbidragen och pensioner smakar rätt mycket av medel för att lugna folk efter en dålig avtalsuppgörelse.Det är helt andra åtgärder som behövs. Vad som också är oroväckande är att regeringen på det härviset har börjat kompromissa med de borgerliga partierna. Det har bara gettdessa mer aptit. Vi ser det nu i fråga om AP-fonderna. attackerar centernden hittillsvarande socialdemokratiska linjen om att det inte skall finnasnågra begränsningar för användningen av den fiärde AP-fonden. Och med en gångbörjar man att sväva på målet inom regeringen närstående kretsar. Det är därförbra att i LO klart deklarerat att fackföreningsrörelsen intekan acceptera några kompromisser med de borgerliga partierna i den frågan.Centern utnyttjar uppenbarligen regeringens rädsla för nyval. Regeringen bordeinte ha något att frukta för ett sådant, om man i stället förde en radikalpolitik i de arbetandes intressen. Men fortsätter regeringen påkompromisslinjen är det naturligt att väljarna blir förvirrade ochmissnöjda. Och kan regeringen naturligtvis börja frukta följderna av ettnyval. Många väljare kan ju börja fråga sig om det inte är hederligare med enborgeriig regering som för en borgerlig politik än med en socialdemokratisk somockså för en borgerlig politik. Jag vUl med detta yrka bifall tillreservationerna 2 och 4 av . HerrÄSLING (c): Ett vanligt inslag i efterkrigstidens debattom den ekonomiska politiken har varit pessimismen, ja, defaitismen när detgäller stabiliseringspolitikens effekt och roU. Det finns onekligen fog förkrav på kritisk analys när det gäller de stabiliseringspolitiska instrumentenoch deras användningsmöjligheter. Men det finns ändå större skäl för en kritiskanalys av beslutsprocessen och över huvud taget möjligheterna, ja, viljan ochförmågan att bemästra beslutsprocessens omständlighet och brister för att nåkonkreta resultat. Ett väsentligt bidrag till en kritisk analys, som är enförutsättning för en bättre och effektivare stabiliseringspolitik, lämnas ibudgetutredningens betänkande Budgetreform. Det finns anledning att ägnastabiliseringspolitikens principiella grunder ett aktivt intresse frånriksdagens sida, om vi skall bemästra 1970-talets komplicerade samhällsproblemoch de ekonomiska problem som där är involverade. förslår inte handlingsmönstren från 1950- och1960-talen. måste vi inse att ett avancerat samhälle som det svenska med bl.a. en växande offentlig sektor och med intensiva ekonomiska relationer medandra stater stäUer nya krav på den ekonomiska politiken. Ambitionerna isamhället, tryggheten, hög sysselsättning, regional balans etc. måste matchasmed en aktivare ekonomisk politik. Politikernas ansvar växer, det är sant, ochrisken för misstag i komplicerade konjunkturpolitiska avgöranden lUcaså, men fåom ens någon vill välja en väg som går tillbaka. Men då måste man också varaberedd att använda de instrument som står den ekonomiska politiken tiU buds. betänkande nr 1 får ses som en pläderingför en aktivare stabUiseringspolitik. Mot den bakgrunden är det mycket glädjandeatt bakom utlåtandet samlats finansutskottets ledamöter från socialdemokraterna,och och att en bred parlamentarisk förankring av dessariktlinjer för den ekonomiska politiken därmed är möjlig. Oljekrisen med alla dess bieffekter hade enbetydande chockverkan i vårt samhälle. I mycket utmärkes vår ekonomi av ettoreflekterat energislöseri. Det var från den synpunkten ett nödvändigtuppvaknande, men chockens häftighet motsvaras också av att vi snabbt,förvånansvärt snabbt för övrigt, återvänt till vår gamla sorglöshet i synen påenergifrågorna. Det vore olyckligt om inte erfarenheterna av påett markant sätt skulle förändra vårt sätt att planera samhället och dessenergibehov. På samma sätt finns det en benägenhet att låta vinternspessimism när det gäller den ekonomiska bedömningen vika för en kortsiktigoptimism, som för övrigt har växt i takt med vårtecknen. Den ekonomiskapolitiken måste dock arbeta med längre perspektiv och med klarare trender änmer eller mindre kortsiktiga stämningslägen. Lågkonjunkturåren 1971 och 1972bjöd svensk samhällsekonomi på åtskilliga svårigheter. Inflationstendensernavar påtagliga trots en låg ekonomisk aktivitet. Det karakteristiska för blev attefterfrågetillväxten i försvagades jämfört med i klar motsats tillvad som var förhållandet i flertalet övriga västeuropeiska länder. efterfråganoch därmed också för bruttonationalprodukten sett från användningssidan blevpåfallande blygsam - BNP ökade . Den inhemska efterfrågevolymenstillväxt angavs av till 1972-1973 mot2,1971-1972. Lagerinvesteringarna har enligt beräkningarna även år1973 verkat återhållande på efterfrågan. Det i egentlig mening expansivaelementet i ekonomin har varit exporten. Efterfrågan på svenska exportproduktersteg sålunda med 16 å , medan importstegringen stannade vid 9procent. Oron ute i världen sätter emellertid nu sin prägel på vårautsikter. Även om vissa sektorer av exportindustrin jag tänker då närmast påskogsindustrin - ännu har goda exportutsikter, finns det andra områden därutsikterna är mer osäkra. Under alla förhållanden finns det anledning räkna meden avmattning av exportkonjunkturen mot slutet av detta år.Konjunkturinstitutet räknar t. ex. med att volymökningen kan komma att stannavid . Denna avmattning borde kompenseras av en ökad inhemskefterfrågan. Utrymmet härför är påtagligt efter de senaste årens svagautveckling, och tidsmässigt skulle en ökad inhemsk efterfrågan komma väl tillpass när exportkonjunkturen stagnerar. Oljekrisens mycket betydande och kvardröjande ekonomiskaeffekter är framför allt en höjning av den allmänna prisnivån på energi, vilketpåverkar såväl produktion som konsumtion och medför ett avsevärtköpkraftsbortfall. Det är mot denna bakgrund man bör bedöma behovet avkonjunkturstimulans eller - vilket kanske är ett bättre och mera egentligt uttryck kompensation för det köpkraftsbortfall som orsakats av oljekrisen. Det är värt att i detta sammanhang notera att samtligapartier nu accepterar behovet av stimulans, av köpkraftstillskott. Man är ocksåi stort sett överens om storleken av dessa stimulansåtgärder. Diskussionen ärmed andra ord nu koncentrerad till valet av åtgärder. Borta ur stridsfältet äruppenbart också tidsfaktorn. Alla förefaller nu beredda acceptera attkonjunkturstimulansen bör sättas in nu i vår och , eftersom erfarenheternavisar att trögheten i det ekonomiska livet ändå innebär att den avläsbaraeffekten dröjer till . Det är som från den här synpunkten ärspeciellt intressant, eftersom det är då man också kan vänta en uppbromsning iexportkonjunkturen. Att sätta in stimulanser verkarförebyggande och underlättar möjligheterna att bemästra de sysselsättningssvårighetersom kan bli en följd av utvecklingen . Att vänta med åtgärderna till ihöst och avvakta konjunkturutvecklingen hade varit att upprepa mönstret ochmisstagen under den senaste konjunkturcykeln.StabUiseringspoliliken måste för att ge avsedd effekt inte bara volymmässigtutan även tidsmässigt vara anpassad till konjunkturförloppet. Det är alltså värt att notera att vi i i stortär överens om volym och anpassning i tiden av konjunklurstimulansen. Det är somjag ser det en betydande triumf för den aktiva stabiliseringspolitiken. Attvänsterpartiet kommunisterna går sin egen väg, som i justillustrerade, förändrar inte nämnvärt bilden. Vpk står isolerat från denekonomiska verkligheten när det gäller stabiliseringspolitiken. Oljekrisens chockverkan var påtaglig också i finansplanen,som inte ledsagades av den sedvanliga nationalbudgeten. Det har i ställetaviserats att denna skall framläggas i samband med kompletteringspropositionen.Det funnes onekligen anledning att närmare analysera den metodiken som ett inslagi beslutsprocessen. Hur var det över huvud taget möjligt att avstå frånbedömningar av den ekonomiska politiken, i varje fall sett i ett kortsiktigtperspektiv? Varför togs inte på ett tidigt stadium kontakter på bred bas föratt lägga en gemensam grund för den fortsatta bedömningen av den ekonomiskautvecklingen? Det var mot denna bakgrund som centern-folkpartietutarbetade sin gemensamma motion, som verkligen förutsättningslöst analyseradesituationen och utan bindningar diskuterade tänkbara handlingslinjer. Manbetonade att det måste vara finansutskottets sak att närmare bedöma och föreslånödiga åtgärder. kommunisternas och moderatasamlingspartiets motioner var inte lika förutsättningslösa. Regeringensproposition nr 25, som presenterades vid den allmänpolitiska debatten någradagar efter den aUmänna motionstidens utgång, lånade vissa drag frånmittenmotionen, dvs. förslaget om punktinsatser för köpkraftssvaga grupper, bl.a. barnfamiljer, stödet till energibesparande investeringar och på sitt sättäven kompensationen för mervärdeskatten på byggnadsvaror. Mittenpartierna harockså tidigare klart uttalat sig för en fortsättning på prisstoppet påbaslivsmedel, vUket innebär fortsatta steg mot en mellanprislinje förjordbruksprodukter. Men det ansågs vara en fråga som hängde intimt samman medjordbruksprisförhandlingarna och som därmed hade så litet med den egentligastabiliseringspolitiken att göra att det inte fanns anledning att gå närmare inpå det problemkomplexet i januarimotionen. Finansplanen blev alltså en outtalad uppmaning tillfinansutskottet att överväga de stabiliseringspolitiska åtgärderna. Centernsoch motion drog upp vissa riktlinjer, och det förutsattes attfinansutskottet skulle gripa sig verket an. Övriga partimotioner ochregeringens proposition nr 25, som tyvärr kom så sent att frågans handläggningförsenades ca , var att betrakta som direkta förhandlingsbud. Agerande skall naturligtvis inte vara förmätna nog attrecensera sina recensenter, men det kanske ändå kan tillåtas mig att uttryckaen stUla förvåning över att det talas om "schackrande" etc. i dettasammanhang. Menar man verkligen att detta stora ärende med konsekvenser påskilda områden borde ha handlagts utan en grundlig beredning, dit med tanke påden aktuella situationen måste höra överläggningar även utanför utskottets ram,remisser till andra utskott, kompletterande utredningar etc? Skullepositionerna, som egentligen inte var några positioner, betraktas som låstafrån första stund och utskottet och även kammaren gått tillvotering utan beredning av ärendet? Det hade, som jag ser det, varit atthandskas vårdslöst med rätt och skyldighet att med omsorg pröva ochbesluta i varje ärende. har väl detta bara ett i bästa fall historisktintresse, men jag har ändå velat betona att utskott inte bara hargrundlagsenlig rätt utan även urparlamentets synpunkt skyldighet att spela en aktiv roU i beredningen. Vid finansutskottets överläggningar visade det sigtämligen tidigt att även socialdemokratin kunde ansluta sig tillmittenpartiernas uppfattning om den ekonomiska ramen för konjunkturstimulansenoch att man övergett sina tidigare principiella betänkligheter mot att i bottenför denna konjunkturstimulans lägga en generell och kortfristig sänkning avmervärdeskatten. Därmed stod det klart att det skulle finnas underlag för enbred samling bakom stabUiseringspolitiken. Av skUda anledningar kom sänkningen av mervärdeskattenfrån , dvs. en sänkning av varornas slutpris med 3,41procent, i förgrunden för intresset. Det är kanske förklariigt. Det är förstagången som vi här i landet använder en sänkning av mervärdeskatten som ettstabUiseringspolitiskt instrument. har vi bara höjt i det syftet. Detär också förklarligt om handeln mottagit förslaget med blandade reaktioner. Mendess bättre har man nu accepterat det system som vi tidigt var inne på ifinansutskottets överläggningar, nämligen att dra sänkningen vid kassaapparatenoch därigenom slippa en ommärkning av varorna. Det bör kunna genomförassmidigt. Handeln har också samma intresse som alla medborgare i landet av attköpkraften kan öka, och det tUlskott med ca 1,5 miljarder som sänkningen avmervärdeskatten innebär är onekligen välkommet för alla. Sett ur detkonjunkturpolitiska perspektivet har sänkningen den stora förtjänsten att ge ensnabb stimulans, och eftersom den är tidsbegränsad kan man hålla enhög handlingsberedskap inom den ekonomiska politiken. Av annan karaktär är de övriga åtgärder som utskottetförordar. Subventionen av vissa baslivsmedel per ger ettköpkraftstillskott på 560 miljoner vid enmervärdeskatt på . TiUskottet per , som syftar tillfortsatt prisstopp pä baslivsmedel, har samma karaktär av mera permanentkonsumtionsstöd och har ur den synpunkten inte något direkt samband med denaktuella konjunkturpolitiken. Storleken av det tiUskott som kan behövas per den 1 juliför att hålla konsumentpriserna oförändrade har inte nu kunnat fastställas,eftersom de blir en följd av de pågående jordbruksprisförhandlingarna. TUI denfrågan får anledning återkomma när prisregleringspropositionen liggerpå kammarens bord. Utan att den pågående jordbruksutredningen har haft enchans att ta ställning tUl frågan om en s. k. mellanprislinje har utvecklingenfört oss dithän, och i det relativt nära perspektivet får man alltså räkna medatt över 2 mUjarder kronor nästa budgetår på skilda vägar disponeras för atthålla priserna på vissa baslivsmedel nere. Självfallet innebär inte den väg man slagit in på attpriserna på vissa baslivsmedel inte skulle kunna tillåtas stiga i framtideneller att subventionerna på något sätt skulle öka jordbrakets beroende avpolitiska beslut. Det är verkligen överdrivna farhågor i närvärldsmarknadens utveckling påminner oss om att livsmedlen är världshandelnshårdvaluta. Det extra tillskottet till barnbidraget, det förlängdabarnbidraget och studiebidraget per , som utskottet förordar, ärmotiverat av behovet att i detta läge utöver de generella köpkraftstillskottenge vissa köpkraftssvagagrupper ett välbehövligt extra stöd. Samma motiv ligger bakom det extra stödettill folkpensionärerna. Med hänsyn tiU att stöd av denna karaktär visserligenär engångsinsatser men ändå till sin natur är så konstruerade att dediskontorar framtida standardstegringar har det i detta konjunkturpolitiskasammanhang inte varit förenat med större svårigheter att se denna höjning somett alternativ tiU en permanent värdesäkring, som i så fall får komma i annatsammanhang. Höjningen till folkpensionärerna får på motsvarande sätt ses som endiskontering av de linjer pensionsålderskommittén dragit upp. Några svårigheteratt åstadkomma en bred samling bakom utskottsbetänkandet har det alltså intefunnits i dessa frågor.