prot · FX0915 · 1974-12-31 00:00:00 — De länder som hårdastkänner av oljekrisen är sådana små länder som och , somegentligen inte har något otalt med arabstaterna. Tvärtom har ,m. fl, försökt att få till stånd en lösning avMellanösternkonfUkten. Den nya mandatfördelningen i öppnarnya perspektiv för inriktningen av svensk politik över huvud taget. Det finnsnu möjlighet att med hjälp rätta tUl en del av de misstag somregeringen gjort tidigare eller i varje faU möjlighet att mötas av ensamarbetsviUig anda från socialdemokraterna. Resultatet av valet kommer attsätta mycket stark prägel på det pohtiska arbetet, även om siffrorna anger 175rnandat för de doktrinära partierna socialdemokrater och kommunister - och175 för de ideologiska - , och . En sak gläder mig speciellt, och det är attsocialdemokraterna äntligen givit upp sitt motstånd mot att sänkapensionsåldern tUl . När jag framförde förslaget i första kammarensremissdebatt möttes jag av svaret från den dåvarande socialdemokratiskepartiledaren att det var en häpnadsväckande optimism jag ådagalade när jaginviterade tUl en sådan mUjardruUning. harregeringspartiet slingrat sig undan denna rättvisereform. Många miljarder haranvänts till olika ändamål , men någon plats förpensionsålderssänkning tiU har det inte funnits . kanske mankan hoppas på att också en sådan rättvisereform som en allmänarbetslöshetsförsäkring skall kunna genomföras. Slutligen, fru talman, vUl jag säga några ord om demänskliga rättigheterna som har fått så stor aktualitet. Det gläder mig mycketatt det är på det sättet. Den saken har tyvärr inte debatterats myckettidigare. Det finns anledning att nämna något om bakgrunden tUl Förenta nationernasdeklaration och konventioner om mänskhga rättigheter. När deklarationen hade antagits 1948 det bör för övrigtobserveras att icke röstade för denna deklaration utan avstod ivoteringen så började arbetet på att upprätta en konvention. Detblev sedermera två stycken, och arbetet pågick fram tUl . Det varmycket stor strid i ett avseende, nämligen om man skuUe tillåta kontroll pånågot sätt så att man fick veta om länderna verkligen fuUföljde konventionernasbestämmelser om mänskliga rättigheter. Det kan starkt misstänkas att mångaländer inte efterlever dem. Statsministern läste ett stycke ur den sovjetiskakonstitutionen . I den finns många rättigheter inskrivna. Hur mycket följsden egentligen? Det finns anledning att ställa den frågan med tanke påbehandlingen av Soizjenitsyn och en rad andra förhållanden som vi har fåttkännedom om. De nordiska länderna arbetade intensivt UksomStorbritannien, någon av de afrikanska staterna och några länder tiU på attskapa en möjlighet för enskUda medborgare att göra framstäUningar till eninternationeU kommission för att eventueUt få rättelse när en regim förgrep sigpå de och de övriga socialistiska länderna motarbetadepå allt sätt en sådan bestämmelse, och sent vid voteringen förlorade vimed 41 röster mot 39. I de båda konventionerna intogs inte någonting omkontroll. Det blev emellertid en viss kompromiss på så sätt att detupprättades ett fakultativt protokoU, som länderna kan underteckna och som germöjlighet för s. k. petitioners enskilda som inger framställningar - attklaga hos en internationell kommission. Jag ber de ärade ledamöterna och andra som detta kommerfram tiU att observera en sak, när det står att ett land harratificerat konventionerna om de mänskliga rättigheterna: Se nogsamt upp omlandet i fråga också har ratificerat protokollet, för i annat fall har detantagit konventioner som det finns anledning misstänka att landet inte kommeratt följa! Det var den ena av de saker som förekom i detsammanhanget. Den andra var att man hindrade konventionerna genom attföreskriva ett alltför högt antal stater som skulle ansluta sig innankonventionerna är i kraft. hade det varit normalt att konventioner föratt de skulle träda i kraft skulle ratificeras av tio eller femton länder. Härdrev de socialistiska länderna med hjälp av en del andra intensivt den meningenatt 35 länder skulle ratificera konventionerna innan dessa trädde i kraft. Dethar gjort att dessa konventioner som, om jag inte missminner mig, antogs den 16december 1966, fortfarande inte har trätt i kraft. Det var också enmetod att sätta krokben för ikraftträdandet. Det finns länder som talar om att de kämpar för mänskhgarättigheter, och det fmns personer inom vårt eget land som vUl sätta krokbenför det slutliga antagandet av grundlagen. De bör tänka på hur befryndadeländer bär sig åt när det gäller att ansluta sig till den egentligakonventionen för de mänskhga rättigheterna, dvs. den som är utarbetad avFörenta nationerna. Jag vUl avslutningsvis säga att mänskliga rättigheter intebara skall sättas på papperet. SkaU det vara någon mening med mänskligarättigheter skall de föras ut bland människorna så att de kan bli tUl nytta fördem. HerrLORENTZON (vpk): Sedan åter - iår - har berättat för oss att han varit engagerad i FN tänkte jag tala något omsvenska förhållanden. har de officiella målen för den ekonomiskapolitik som regeringen och de borgerliga partierna står bakom upprepats. Viåterfinner dem i finansplan efter finansplan och i nästan varje omfattandepolitisk deklaration från regeringen. Tar man del av läroböcker om denekonomiska politiken upprepas även där dessa officiella målsättningar. Dessamålsättningar, säger man, är full sysselsättning, hög tUlväxttakt, jämnareinkomstfördelning, regional balans, stabil prisnivå och balans iutrikesbetalningarna. Självfallet är det bara bra att man redovisar bestämdamålsättningar. Vad man däremot kan konstatera är att verkligheten under desenaste åren alltmer avlägsnat sig från målsättningarna, i synnerhet om vi serdem i sin helhet. I årets finansplan upprepas dessa högstämda målsättningarän en gång. Huvudmålet för den ekonomiska politiken Ugger fast, sägerfinansministern på s. 2 i finansplanen. Det är ju tryggt att veta att någotligger fast. Men 33 sidor senare i samma finansplan talar finansministern omatt "överväganden om finanspolitikens inriktning måste anstå tills deallmänekonomiska utveckUngslinjerna för i första hand kan skönjas".När man läser detta frågar man sig: Hur är det nu? Ligger målen förinriktningen fast eller gör de det inte? Man kan naturligtvis som svar på dennafråga påstå att visst ligger målen fast, men förutsättningarna för hur vi skallnå målen har blivit ändrade. Målsättningarna blir emellertid då endast allmännaproklamationer. Vad som bestämmer deras uppfyllande blir då inte en bestämdinriktning av den ekonomiska politiken utan de förutsättningar som ligger tUlgrund för denna politik. Och det är det kapitalistiska samhällssystemet. Denna sanning får ytterligare klarhet genom åretsfinansplan där man vägrar att ge den ekonomiska pohtiken en bestämd inriktningoch endast väljer att vänta och se vUken utveckling som den kapitalistiskaekonomin får. Den utveckUngen bestäms i direktionsrummen, av bolagsstyrelsernaoch av börsspekulanterna och inte av regeringen. Sådan är den ekonomiska politik som regeringen och deborgerliga partierna förespråkar: Kapitalet får bestämma utvecklingen, denstatliga politiken lunkar efter och försöker att olja systemet så långt det nugår. Följderna av samtliga av kapitalet fattade beslut, somofta står i ett visst motsatsförhållande till varandra, kan aldrig säkertförutses. Detta system utvecklar sig inte efter någon uppgjord målsättning.Varje kapitalistiskt företag har självfallet sina målsättningar, för sin egenverksamhet. Det centrala är att ge så stora och så säkra profiter som möjligtåt ägarna riU de olika företagen. Men dessa olika företag står ju mot varandra. Dekonkurrerar om marknader och kunder. De försöker komma före med tekniskanyheter och hindra konkurrenterna från att få reda på produktionsförbättringar.Ekonomin, som är allas angelägenhet och som är själva grundvalen ochförutsättningen för folkets försöqning, avgörs i stort sett av kapitalet, av bolagsledningarnaoch av aktieägarna, som om detta vore deras privata angelägenhet, och ändåberör det hela svenska folket. Resultatet av varje företags verksamhet, som ju ärgenomsyrad av målsättningen att ge ägarna så stora vinster som möjligt, blir imånga faU inte det avsedda. Många konkurreras ut, branscher sackar efter,utvecklingen kännetecknas av ojämnhet, ryckighet, obalans, återkommande krisersamt långsiktiga tendenser mot ökad kapitalkoncentration och därtill utslagningav arbetskraften. Att söka lappa samman detta system lyckas man inte med,hur välformulerade mål man än sätter upp. Genom kapitalismen kan inte dessa måluppnås, och det hjälper föga hur en kapitalismen underordnad ekonomisk politikser ut. Vad som i stället krävs är en ekonomisk poUtik som riktarsig mot detta systems funktionssätt som minskar profitstyrningens roll avekonomin och börjar skapa planmässighet och underlättar den definitivaomvandlingen av ekonomin till en socialistisk planhushåUning. Detta betyder i det aktueUa läget att rädslan att föra enbestämd ekonomisk politik på grund av att man är osäker i bedömningen av dennärmaste konjunkturutvecklingen måste vändas. I stäUet måste ökade statligaingrepp göras för styrning och kontroll. Dessa åtgärder får inte ha som syfteatt stärka kapitalismen, utan att öka de arbetandes inflytande och minskakapitalets makt. Detta anknyter tiU den debatt om demokratin som mantidigare försökt föra. Vi kommunister skiljer oss ifrån dem som försvarardetta samhällssystem i synen på demokratin just däri att vi slåss för attfolkflertalet skaU ha kontrollen över hela samhäUslivet, där produktionen ärsjälva pulsådern. Vi är för rösträtt, vi är för yttrandefrihet, vi är förorganisations-, mötes-, demonstrations- och religionsfrihet. Vi är för dessamedborgerliga rättigheter, vi är beredda att gå till kamp för dem och vistrider för dem. Men vi är också för att de arbetande skall ha makten över sinaarbetsplatser. Vi är också för att foU Vi anser att folket skall ha samhällsmakten direkt ochgenom valda representanter. Vi anser inte att kapitalägarna genom sina stinnaplånböcker skall vara berättigade till makt över grundvalarna för nationens liv dess ekonomi och därmed ha den grundläggande samhäUsmakten. Men kraven på planhushållning och på en mera medvetenekonomisk politik, som syftar till att bereda vägen för en socialistisksamhällsomvandling, är inte bara grundade på en demokratisk instäUning iuppfattningen att det arbetande folket skall ha hela samhäUsmakten. De är ocksågrundade på omtanke om den ekonomiska utvecklingen. De är ett uttryck för vadsom är ekonomiskt rationellt. Rovdriften i avslöjas mer för varje dag.Produktionen borde vara till för människorna för att ge dem ett bättre liv. Menvi ser aUa hur allt fler slås ut ur produktionen, hur människor blir utsUtna iförtid, hur stress och jäkt bUr aUt värre på arbetsplatserna. Produktionenskulle vara tUl för människorna, för de arbetande, men under kapitalets makt ärde arbetande tUl för produktionen, är de arbetandes uppgift att skapa profiteråt dem som äger kapitalet. Arbetare som inte helt uppfyller dessa vUlkor fårgå, får lämna sin arbetsplats. Vi ser rovdriften avslöjas också i den förvärrademiljökrisen. Den avslöjas alltmer i den s. k. energikrisen, där huvudproblemet som C.-R sagt inte är produktionen av energi utanden slösaktiga konsumtionen. Denna slösaktighet har sin grund iprofithushåUningens avsaknad av planmässighet och av övergripande samhäUeligahänsyn. Men denekonomiska kritik som bedrivs i är inte inriktad på att brytadenna kapitalets maktstäUning utan i stäUet på att förstärka den. Ett avgörandeinslag i poUtUcen är att försöka "stimulera" kapitalets aktivitet. Dettasöker man göra främst genom gåvor och subventioner. Ändå ger ju dessa bidrag tUl det privata näringslivet intefler jobb eller har i varje faU en väldigt underordnad verkan när det gäUer attskapa fler arbeten. En av arbetslöshetens orsaker under kapitalismen är att desom äger kapitalet upplever sin marknad som för träng: De får inte sälja sinavaror i tUlräcklig mängd. Att det ges gåvor från statskassan ökar ju bara somen bieffekt deras marknad, deras utrymme för försäljning. En annan av arbetslöshetensorsaker är koncentrationen av kapital. Gåvor tUl kapitalet motverkar juknappast denna process. Riksdagsbesluten om gåvor och direkta bidrag tUlkapitalägarna har varit många , framför aUt . Det ärockså typiskt för den ekonomiska politUcen i att förstaegentliga arbetsplenum detta år, som kommer att genomföras onsdagen den 6februari alltså kommer att behandla just frågan om ytterligarebidrag till kapitalägarna här i landet. Detta kommer tydligen att bU dennyvalda rUisdagens första beslut. Man kan fråga sig om beslutet skaU ange toneni fortsättningen, så att signaturmelodin för den kommande rUcsdagen blir gåvor,bidrag och subventioner åt företagen i . Det hastade tydligen att få fram proposition nr 7 omytterligare bidrag och få ett riksdagsbeslut så snabbt som möjligt.Propositionen behandlades vid inrikesutskottets första sammanträde, undergårdagen. Den skrivning som de övriga partierna i utskottet kommer att enas om attförelägga vet man inget om . Det skulle dock förvåna migstorligen, om inte en samskrivning kommer att ske, om man inte återigen skallkunna tala om de fyra borgerliga partierna när det gäller gåvor tUlstorfinansen. Metoden med utbildningsbidrag som ett direkt produktionsstöd harregeringen tidigare gått med på. Varför skulle det då vara så omöjligt attbiträda de borgerliga motionernas krav även i det faU det nu är fråga om genomen samskrivning? Denna nya gåva motiverar regeringen med försörjningslägeti fråga om energi, vilket kan orsaka driftinskränkningar. Bidraget skall enUgtregeringen utgå om påtaglig risk föreligger för permittering eller avskedandeav arbetare. Stödet skall kunna bevUjas alla företag i alla näringsgrenar utomstatUg och , alltså även som en direkt gåva tilloljebolagen och tUl storföretag som . AMS har redan på ett tidigt stadiumhaft förhandlingar i denna fråga med företrädare för oljehandeln. Bidragetskall få formen av ett s. k. utbildningsbidrag på ochanställd, betalat över budgeten av skattebetalarnas pengar. Vi har alltså nåttdithän i att vid sidan om alla övriga gåvor och subventioner som ges åtkapitalägarna skaU skattebetalarna även betala en viss del av sina egna löneröver skattsedeln. Som stöd för förslaget om ytterligare gåvor hänvisarregeringen till beslutet om riktlinjerna för arbetsmarknadspolitiken, antagnaav 1966, där det bl. a. heter: "Full sysselsättning kan tryggasendast genom åtgärder som ständigt anpassas till situationens krav." Vadär då situationens krav just nu för att upprätthåUa denna fulla sysselsättning som mantalat om, då arbetslösheten är ett faktum och den s. k. fullasysselsättningen inte längre existerar? Jo, enligt regeringens uppfattning ärdet ytterhgare bidrag tUl kapitalägarna, främst monopolbolagen, somskattebetalarna skaU svara för. Gåvor och bidrag - man skulle i det härsammanhanget t. o. m. kunna tala om mutor till storbolagen, det är enligtregeringen anpassningsbara åtgärder som situationen kräver. De multinationeUa oljebolagens jakt efter högsta möjligavinst och beroende av dessa internationella bolag är den direktaorsaken tUl denna s. k. energikris. Följden bUr bl. a. att oljebolagen intelängre har användning för sin personal; detta kan leda tUl permittering. I en sådan situation föreslår regeringen att dessamultinationella företag av skattebetalarnas pengar skall få i timmenper arbetad timme och arbetare i direkt gåva om bolagen vUl utbilda sinpersonal för att bli bättre som utsugningsobjekt och bättre skolad somförsäljare av bolagens produkter i de ohka tappstationerna bara intepersonalen permitteras. Dessa rika multinationella bolag kan bära sinautbUdningskostnader själva deras jättevinster ger möjligheter till detta. Förövrigt bör oljehandeln nationaliseras inte subventioneras, som regeringenföreslår. Att ge av skattebetalarnas pengar till dessa oljebolag är väl ändårätt magstarkt, i synnerhet som dessa bolag är nog cyniska att inte alls betalaskatt i . Inte kan dessa bolag vara värda gåvor, tagna direkt frånskattebetalarna i landet! Jag skulle vilja anföra ytterligare exempel,och det är , ett av landets storföretag, som även kan bli föremål fördenna storslagna givmildhet. a. känt för sina stora vinster.Företaget tog på ett tidigt stadium den s. k. energikrisen till intäkt för attinföra fyradagarsvecka, trots att det egentligen inte fanns någon anledningalls för att göra detta från produktionsmässiga synpunkter. Däremotspelade den pågående avtalsrörelsen en väsentlig roll i detta sammanhang. Detgällde att skapa den från storfinansens synpunkt bästa förhandlingssituationeni den pågående avtalsrörelsen och skrämma metallarbetarna från kamp för ettbättre avtal. är avtalsuppgörelsen klar och kan meddela ytterligarestora vinster. Även detta bolag skall bli föremål för regeringensgivmildhet enligt förslagen i propositionen 7, aUtså få ocharbetare. Intressant i detta sammanhang är också att regeringen för förstagången nu erkänner att den s. k. lokaliseringsutbildningen är ett direkt produktionsstödtill kapitalägarna. Den uppfattningen har vi tidigare hävdat, men regeringenhar aldrig velat erkänna att det är på detta sätt. I propositionen 7 erkännerman det. Samma sak gäller för övrigt de per arbetstimmeoch arbetare som går till företag som anstäUer skolungdomar. Dessa ungdomar fårarbeta som övriga arbetare direkt i produktionen. Även denna gåva är alltså ettdirekt produktionsstöd. De kraftigt höjda bensinpriserna, som är enföljd av beroende av de multinationella oljebolagen, kommer att drabbafrämst de människor som bor i glesbygderna och framför allt i . Där ärbUen ett redskap som absolut måste tUl för att befolkningen skall komma frånoch tUl sitt arbete; är det stora avstånd som skall , ochkoUektiva transportmedel står inte tUl buds. I regeringsdeklarationen sägs ingenting om någonkompensation tUl denna befolkning i glesbygderna och i för dessa storaextrakostnader som kommer att bli en följd av det kraftigt höjda bensinpriset.De fördyrade transporterna kommer även att drabba främst Norrlandsbefolkningenoch måste med i bilden. Kristillstånd inom ett ekonomiskt samhällssystem som detsom är rådande i drabbar alltid och främst de ekonomiskt sämst ställda.Framför allt är arbetslösheten ett gissel. Sysselsättningen är den stora fråganför landet . har regeringen ingen utarbetad plan över varesig omedelbara eller långsiktiga åtgärder för att komma tUl rätta medarbetslösheten. Det visade sig , då inrikesministern besvarade eninterpellation som jag framställt i detta ämne. I statsverkspropositionen tUlårets riksdag f'nns inte heller någon plan härför medtagen. Regeringen kan föreslå och genomföra hur många gåvor ochbidrag som helst tUl kapitalägarna den kommer ändå inte att på denna vägklara sysselsättningen. För att minska arbetslösheten krävs det en ekonomiskpolitUc i enlighet med vad som föreslagits i kommunisternasmotioner. Det är nödvändigt att ett sysselsättningspolitiskt program utarbetas.Stommen i ett sådant måste vara skapande av statligt ägda industrier. Inteminst gäller detta av arbetslösheten så svårt drabbade områden som t. ex.Västernorrland mitt hemlän. Där visar situationen med aU tydlighetnödvändigheten av en utarbetad plan med långsiktiga åtgärder. Där krävsskapande av statliga industrier. Situationen i understryker behovet av attinföra regionalpolitisk kontroll av alla företagsetableringar, dvs. Slutligen, fru talman! Det är en medvetet inriktad politiksyftande till ökad samhällelig styrning och kontroll över näringslivetsutveckling som inte bara nuläget utan framtiden med allt större skärpa fordrar. Att möta den nuvarande krisen med handlingsförlamninggenom att skylla på hur osäker man är om bedömningarna, det är ändå enkapitulation för kapitalet. Man kan naturligtvis som tidigaregjorde jämföra det med en fjällvandring i dimma. Jag skulle vilja ta en annan liknelse som också har meddimma att göra. Det är som att starta en båttur i dimma och som farkost väljaett gamla tiders segelfartyg, som dessutom saknar roder. Regeringensrepresentanter har ju sagt att man saknar styrmedel, saknar roder för sinpolitik. Men det är också att avstå från ett modernt skepp med starka motorer,radarsystem och ekolod. Det är med andra ord att välja en borgerlig politik ochavstå från socialistisk politik. FruHÖRNLUND (s); Från borgerligt håll får vi ofta höra att viutarmar de svenska företagen genom hårda pålagor i form av arbetsgivaravgift m,m. Frånvänsterpartiet kommunisterna har vi nu hört att företagen får gåvor - ja, rentav mutor. Det ligger väl ungefär lika stora överdrifter i båda påståendena. Attdet sätts in ett utbUdningsstöd som skall hindra permitteringar i ett krisläge- eller i varje fall i ett bekymmersamt läge skall sannerligen inte ses somgåvor tUl företagen. misstror tydligen också de fackligaorganisationerna som har att godkänna denna utbUdning, vUken även är entemporär åtgärd. De fackliga företrädarna skall dessutom utöva tUlsyn över attutbildningen genomförs enligt de kursplaner som föreligger. Jag tycker det ärmagstarkt av att tala om gåvor och mutor i det sammanhanget.Vidare tror jag att de anställda, som riskerar fyradagarsvecka ellerpermission, har större förståelse för de det här rör sig om än vadherr Lorentzon och kommunisterna tycks ha. Det var väl inteheller utan att man drog en del slutsatser, när tog liknelsen omgamla fartyg utan roder, men den saken skaU jag inte kommentera ytterligare. Naturligtvis finns det en rad frågor som det kunde vara avintresse att ta upp i en allmänpoUtisk debatt inför ett nytt arbetsår iriksdagen. Jag har valt att försöka ge tUl känna några meningar omjämstäUdheten meUan män och kvinnor, och då kommer jag inte ifrån att någotberöra de familjepolitiska frågorna, skatterna och vissaarbetsmarknadspolitiska frågor. Låt mig först slå fast att det är svårt att sätta inkonjunkturstimulerande åtgärder för att skapa ett ökat konsumtionsutrymme ochbättre sysselsättning och se till att åtgärderna stämmer med demålsättningar man har rent allmänt i oUka frågor. Vad man än väljer, genereUaåtgärder eller selektiva inslag, får man emellertid enligt min mening integlömma de fördelningspoUtiska effekterna och inte heller att målet måste varaen fortsatt utjämning olUca grupper emellan. Och från den synpunkten är detinte tillfredsställande att vi år tvingas vidta extraordinära åtgärderi form av paketlösningar, även om och det vUl jag understryka åtgärdernanaturligtvis är nödvändiga. Personligen tycker jag också att de förslag som regeringennu har lagt fram samt de förslag som lades fram har många fördelar. DetUlgodoser i stor utsträckning de jämUkhets- och de jämställdhetskrav som jagvUl hävda, som de tUlgodoser de inkomstsvaga gruppernas intressen.För de många barnfamUjerna i låginkomstlägena och andra lågavlönade samt förpensionärer måste det naturligtvis vara bättre med en prissänkning påbaslivsmedel, dvs. sådana livsmedel som man är beroende av , än attföreta en sänkning av momsen, som ju skulle innebära att också lyxkonsumtion avolika slag subventioneras. En höjning av barnbidragen innebär ju att barnfamiljernafår ökade möjligheter att köpa de varor som de så väl behöver. Men en höjningav de bidragen och de har ju höjts innebärsamtidigt att också de grupper som redan konsumerar ungefär allt som de kan konsumerafår med av kakan. Och dessutom är det dyrt att höja barnbidragen. Det är klartatt man hellre skulle sett att dessa pengar i ännu högre grad styrts över tUlde inkomstsvagaste barnfamiljerna. Detta skulle kunna ske genom en höjningav de statliga bostadstUläggens grundbelopp.Men jag erkänner att det är ett trubbigt instrument att använda somkonjunkturpolitiskt medel. Det är naturligtvis enklare att ge alla familjer ettextra påslag på barnbidragen. Jag viU bara understryka vikten av att vi hållitkvar vår målsättning att ge rUctat famUjestöd.