prot · FX0915 · 1974-12-31 00:00:00 — Det kanske kommer förslag i denriktningen det är i varje fall min förhoppning när det bostadspolitiskapaketet framläggs . När det gäUer jämstäUdhetsfrågorna är det naturligtvisglädjande att regeringen i statsverkspropositionen framlagt förslag omytterligare åtgärder för att ge kvinnorna större möjligheter att träda ut påarbetsmarknaden. Man föreslår bl. a. ökade förmedlingsinsatser, särskildautbildningsbidrag och försöksverksamhet med kvotering vid lokaliseringsföretag.Kvinnorna har i allt större utsträckning fortsatt att gå ut på arbetsmarknaden.Många har fått jobb; vi har haft en kraftig ökning av antalet förvärvsarbetandekvinnor även . Men det finns fortfarande ett stort antalkvinnor som tillhör den potentieUa arbetskraften, och i den senastearbetslöshetsräkningen visade det sig ju att antalet arbetslösa kvinnor ökatmed 4 200 tUl 32 000. Jag viU också understryka att även om vi i vårt land haren hög sysselsättning totalt sett det finns ca 3,9 mUjonerpersoner i arbetskraften så har alltför många eller inte mindre än 1,7miljoner personer endast deltidsjobb. En mycket stor andel av dessa är justkvinnor, och många av dem skulle vUja ha heltidsjobb om de bara kunde få det.Andra åter kan inte ta heltidsjobb i brist på barntiUsyn. Från jämställdhetssynpunkt är det av utomordentligt värdeatt alla som viU ha ett eget förvärvsarbete också kan få det det är ensjälvklarhet. Det gäller naturligtvis framför aUt att se tUl att nyasysselsättningstillfällen skapas, både inom industrin och inom den offentligasektorn. Jag skall nu inte närmare gå in på detta; det är många som talatsysselsättning tidigare här . Men jag viU understryka att hur det än gårmed sysselsättningen framöver bör kvinnorna ha rätt tUljobb på lika villkor sommännen. Det gäller att ta bort kvarvarande hinder och få enfortsatt ökad tUlströmning av kvinnor tUl arbetsmarknaden. Inte minst tänkerjag på de obotfärdigas förhinder som fortfarande förekommer. Det är mte rimUgtatt vissa industrier skaU kunna vägra att ta emot kvinnlig arbetskraft på grundav ovilja, slentriantänkande, dåligt disponerade hygienutrymmen, överenskommelsermellan företagen osv. Den försöksverksamhet med kvotering som skall startaär därför befogad och ett steg i rätt riktning. Men det räcker inte att sättain speciella regler för företag som tar lokaliseringsstöd i anspråk. Man måsteenligt min uppfattning gå längre. Det är därför som 16 socialdemokrater i enmotion har hemställt att även ianspråktagande av investeringsfondsmedel fördriftutbyggnad skall vidhäftas sådana regler. Genom detta skapas likvärdigamöjligheter att få sysselsättning inom olika branscher för män och kvinnor ihela landet. Men det finns också andra hinder för kvinnornas inträde påarbetsmarknaden. BarntUlsynsavgifterna är enligt många unga famUjersuppfattning så pass höga att de hindrar att båda jobbar. I 99 fall av 100 är det dåkvinnan som får stanna hemma. Det hävdas ibland i debatten att en reform ienlighet med famUjepolitiska kommitténs förslag en låg enhetstaxa framförallt skuUe gynna högavlönade. Detta är en sanning med modifUcation. Tvåindustriarbetande makar som båda jobbar heltid och betalar för heltidstUlsynhar avgifter som ligger meUan 20 och per dag, om de har ettbarn och då tiUhör båda de lågavlönade! Med en övergång tUl enhetstaxa skullede tjäna per dag eUer , och det skuUeinte bli en så dålig konsumtionsstimulans, om en sådan reform hade gått attgenomföra vi passerat. Enligt nya beräkningar skuUe enkompensation till kommunerna för att genomföra enhetstaxan gå på ca 24 mUjonerkronor för staten. Jag anser att detta vore väl använda pengar för attgenomföra en sådan reform. Ä andra sidan skulle kommunerna mycket väl kunna tainitiativ och själva genomföra en reform med hjälp av de kraftiga påslag somredan skett i fråga om driftbidragen tUl daghemmen. Klarar vi enhetstaxan iBorås kommun, borde man kunna klara den även i andra kommuner i landet. Det äri alla fall en för jämställdheten mellan kvinnor och män mycket väsentligfråga. Om en kvinna gift med en man, som har en relativt hyfsad inkomst, villta ett ganska ordinärt jobb, kan det inte vara rimUgt att en barntillsynsavgiftpå per dag och däröver skaU avhålla henne från att ta detta arbete.Jag hoppas att de som motarbetar ett genomförande av enhetstaxan har klartför sig att ett mindre tillskott tUl en inkomst kan medföra marginaleffekter,som kan uppgå tUl, ja, överstiga av tillskottet på grund av denavgiftshöjning som bUr en följd av den differentierade taxan. Det är alltsåminst Uka vUctigt för de famUjer det här är fråga om förvärvsarbetande medbarn att få en rimligare barntillsynstaxa som att få en skattesänkning, inteminst från jämställdhetssynpunkt. Jag SkaU nämna ytterligare ett hinder för jämstäUdhetmellan män och kvinnor. har vi en skattereduktion på 1 800 kronorsom ett inslag i en för övrigt individuell beskattning. Av dessa pengar tillfaUer 450 miljonerkronor famUjer utan barn. 390 mUjoner tillfaller familjer med inkomster på och mer. Det är alltså en väsentlig del som kommer påfamiljer med höga inkomster, varav många är barnlösa. Familjer med högainkomster behöver väl knappast den subvention som ligger i 1800-kronorsavdraget, och det bör vara rimligt att man i stället lägger pengarnapå en utbyggnad av barntUlsynen. bör vi ta bort denna rest frånsambeskattningens dagar och i stäUet kompensera de grupper som behöverkompenseras. Det är enligt min mening tid att man på allvar tar itu med dennafråga. Man kan lämpligen börja med de högsta inkomstgrupperna. Från socialdemokratiskt håll har vi arbetat med attförsöka få tUl stånd jämställdhet mellan män och kvinnor. Inte minst har deinsatser som gjorts haft effekt. Mycket återstår dock attgöra innan man bryter slentriantänkandet och traditioner. Vad gör nu de borgerliga partierna i det här sammanhanget?Som vanligt kommer de med motioner om vårdbidrag, skatteavdrag, fler m., som skulle konservera den situation vi redan befinner oss i. Men mankommer knappast med några uppslag som skulle påskynda utvecklingen mot ökadjämstäUdhet mellan män och kvinnor. fördomsfullhet på detta områdetycks sannerligen ha ökat . Det är därför viktigare än någonsin att viinom socialdemokratin håller kursen klar och fortsätter att energiskt påverkautvecklingen i rätt riktning. (vpk) kori genmäle: kunde i sitt anförande inte allsmotbevisa det faktum att den privata företagsamheten i vårt land får mottagåvor i olika former, subventioner och bidrag. Det var en kommentar tillproposition nr 7 som gjorde att menade att jag skulle misstro defackliga företrädarna på arbetsplatserna. Nej, det gör jag inte alls. Dessa kangöra varken från eUer till när det gäller de extra ocharbetare som företagen får i ren gåva. Pengarna skall användas till utbildningav de anställda. Så enkelt är det med det. Regeringen har tidigare inte velat erkänna att dettalokaliseringsutbildningsbidrag är ett direkt produktionsbidrag, men gör mandet i proposition nr 7 även om man inte säger det rent ut. Av AMS:s petitaverkade det som om pengarna skulle kunna användas för produktionen, även omregeringen inte gick så långt. Enligt skuUe dessa pengartUl och med kunna användas för att utbilda invandrare i svenska, trots att vi iriksdagen har fattat ett beslut om den frågan. Regeringen ansåg AMS:sförslag vara väl magstarkt och tog inte med det i propositionen. AMS ville attföretagen skulle få ytterligare , dvs. utöver de tidigare tio kronorna.Inte heller det gick regeringen med på. Så långt kan man aUtså gå i sina rekommendationer. Iborgerliga motioner krävs också att regeringen i sin proposition skall ta medde bidrag som AMS har rekommenderat. Det skall bli intressant att se om det iinrikesutskottet blir en samskrivning eller inte. sade ingenting om debolag som skulle kunna komma i åtnjutande av dessa bidrag eller gåvor. Det kankanske kännas litet märkvärdigt och underligt att vara med och besluta om attge sådana här bidrag tiU de multinationella företagen, vUka har orsakat såstora skador i detta land. Dessa företag betalar cyniskt nog inte ens skatt idetta land, men gåvor och bidrag skall de ha. FruHÖRNLUND (s) kort genmäle: kom med ganska fantasifullapåståenden om företagen, och jag finner ingen anledning att närmare kommenteradessa. Jag kan inte förstå varför klagar påinvandrarutbild-ningen i det här sammanhanget. Frågan tas ju, som herrLorentzon själv sade, inte upp i propositionen och då finns det heller ingenanledning att beröra den . Jag vidhåUer min uppfattning att har dåligtförtroende för de fackliga företrädarna. De skaU faktiskt vara med om attgodkänna att dennautbUdning kommer till stånd. Ett riksdagsbeslut i enUghet med regeringensförslag innebär också att de skaU ha tUlsyn över denna verksamhet. (vpk) kort genmäle; Det ändrar ingenting i sak, gäller de tiU företagen per arbetare och timme. Om enfacklig representant är med om att fatta beslut beträffande utbUdningenförändrar ingenting i sak. Det är denna gåva vi skall besluta om.UtbUdningsfrågan är av underordnad betydelse i sammanhanget. () kort genmäle; och de fackliga företrädarnahar möjligheter att själva vara med och bestämma om denna utbUdning skall kommatill stånd eller om den över huvud taget skaU godkännas. Deras inflytandepåverkar aUtså denna fråga. Fru tredje vice talmannen anmälde att att tiU protokollet få antecknat att han inte ägde rätt tUl ytterhgarerepUk. HerrWESTBERG i (fp); Det är helt naturligt att remissdebatten istor utsträckning rör den ekonomiska politiken. Våra möjligheter att bygga ettmänskligare samhälle är beroende-av tUlgången på ekonomiska resurser. Detupplever vi dagligdags i vårt politiska arbete. Vi kunde göra mer t. ex. för deeftersatta grupperna och på vårdområdet, om vi bara hade de nödiga ekonomiskaresurserna. Sysselsättningsfrågorna och den förda näringspolitiken är nog såviktiga ingredienser i denna remissdebatt, och det med all rätt. Inte minstvUctigt är det att komma tUl rätta med ungdomsarbetslösheten, som kan fåytterst allvarliga konsekvenser genom att undergräva tron på pohtikernas viljaoch förmåga att skapa ett gott samhälle. Men även om detta är oerhört viktiga frågor skall jag intenu ägna mig åt just dem. Jag vUl i stället ta upp några andra frågor, som harbetydelse för vår strävan att bygga ett mänskligare samhäUe. Jag skall tUl att börja med säga något om synen påmänniskovärdet. Låt mig citera några ord av : "Den del avvärlden, som längst påverkats av kristendomen är den där det kämpats mest förmänniskovärde, frihet och mänskliga rättigheter och där man" här citerarAhlberg i sin tur - "trots all ofullständighet i resultatetdock nått längre härvidlag än någon annan kultur tUlnärmelse-vis nått." Ingen kan förneka att när det gäller människovärdet harkristendomen, den kristna tron, varit en inspirationskäUa. Den manaross att visa respekt för allt mänskligt liv, även det ofödda, och att vårda desvaga och hjälplösa. Men den skänker också mening åt vår arbetsdag och skapartUlförsikt i livets påfrestningar. Det är angeläget att vi som folk ochenskilda värnar om de tillgångar som tro och kultur skänker.Det kan vi bl. a. göra genom att själva respektera de, bud eller normer somBibeln, eget ord, ger oss. Tio bud och etik är likagUtiga som för hundra eller och är aUtfort en fast grundför ett framgångsrikt samhäUsbyggande. Detta är enligt min mening utgångspunkten. På den grundenfår vi bygga vår omsorg om medmänniskorna när det gäUer fostran av våra barn,i hem och skola, vården av de gamla och omsorgen om dem som kommit snett ilivet. Den syn på människans personliga värde som kristendomen ger oss måste fåprägla våra ställningstaganden och våra beslut när det gäUer omsorgen om våramedmänniskor, och den måste få komma tUI.uttryck i umgänget med dem, oavsettvar vi möter dem. Det personliga engagemanget är vUctigt på alla områden isamhäUslivet men kanske aUdeles särskUt på vårdområdet. Låt mig i detsammanhanget citera vad en framstående psykiater sagt om människovård ochlivsåskådning; "Det personliga engagemanget innebär aktivitet. Detförmedlar något tUl den hjälpsökande som innebär, att denne återfinner ettpersonligt intresse och upplever att det där finns någon som bryr sig om hurman har det, och som är intresserad av att hjälpa. Det är svårt eUer omöjUgtatt genomföra, om det inte hos en själv finns en känsla för eller en upplevelseav att vi har en uppgift och att det finns ett värde i uppgiften. Livsåskådningen",säger han, "uttryckt på detta enkla och allmängUtiga sätt har därför mentalhygienisk betydelse." Engagemang, omsorg om medmänniskan, vi kan också kalla detsolidaritet, den omsorgen och solidariteten får inte veta av några gränser,allra minst rasgränser. Den kristna tron har inspirerat tiU enomfattande och välsignelsebringande gärning i många underutvecklade länder - vikallar det mission. Hjälpen till u-Iänderna har fått andra dimensioneroch sker till stor del genom statliga insatser. Vi hälsar detta med glädje ochväntar att enprocentsmålet enligt tidigare beslut skaU nås . Men det ärinte bara storleken av hjälpen som är av betydelse, utan också hur den ges. Detär säkerligen en god väg att slussa mer av hjälpen genom missionen som redanhar erfarenheterna och personalen, och jag för min del rekommenderar att dettasker. Jag är övertygad om att de medel som slussas den vägen verkligen blir tUlhjälp för de människor det gäller. Det är också angeläget att den hjälp som av SIDA ochinternationella organisationer i samarbete med SIDA förmedlas tUl u-ländernages på ett sådant sätt att de som tar emot hjälpen får vara med i skeendet påett tidigt stadium. Jag har ingen egen erfarenhet av hur detta går till säkert kan det vara olika från fall tUl fall men jag tror det är synnerligenviktigt att de själva får vara med. Därför vill jag fråga vederbörandestatsråd: representanter för mottagarländerna själva vara med och beslutaom hur hjälpen skaU ges och hur mottagandet skaU ske? Om detta inte är fallet,är det då möjligt att låta det ske, och vill regeringen i så faU verka för attdet sker? Det är enUgt min mening oerhört viktigt att hjälpen ges under sådanaformer att den stärker mottagarnas självförtroende och inte låter dem på någotsätt uppleva att de är, som det förr kallades, nådehjon. Också här är det frågaom omsorg och engagemang. Men omsorgen om medmänniskorna får inte endast gälla hjälpi svårigheter och nöd, vare sig här hemma eUer i . 9 protokoll 1974. också attsatsa på förebyggande åtgärder. Här kommer kampen mot bruksgifterna in ibilden. Det finns anlednmg att fråga, hur långt utvecklingen mot en aUtmerutbredd och intensiv användning av alkohol, narkotUta och tobak kan gå utan attden sociala och kulturella samhällsgemenskapen äventyras. SärskUt aUvarligt ärenligt min mening att användningen av dessa bruksgifter tränger ner i alltlägre åldrar. Mellanölet har i det sammanhanget spelat en ödesdiger roll, menjag skall inte gå in på den saken. Alkoholfrågan är fortfarande vårt största olösta socialaproblem. Alkoholens skadeverkningar är mångfaldiga och stora. Det påmindes viom genom en recension i en tidning om de glömda barnen. Med dettauttryck avsågs barn som växer upp i alkoholisthem. Där fanns barnintervjuer,som var minst sagt skakande. Vi hoppas att alkoholpolitiska utredningen snartskaU komma med sitt betänkande och ge oss material och anvisa vägar för enframgångsrik kamp mot dessa gifter, som vållar så oerhört stor skada. har vi att på bästa sätt stödja de organoch organisationer som har till uppgift att genom upplysning och sitt arbete iövrigt minska eller eliminera användningen av bruksgifterna. I en motion har jag och en rad partUcamrater föreslagitett kraftigt utökat stöd till ochnarkotikaupplysning och till nykterhetsorganisationerna, och harockså i en partimotion föreslagit kraftfulla åtgärder i syfte att trängatUlbaka användningen av narkotika, alkohol, thinner och andra berusningsmedelsamt åtgärder för att hjälpa dem som redan har blivit beroende av dessa gifter.Enligt min mening är det utomordentligt angeläget att sluter uppkring detta förslag. Också har talat här om detta, ochjag vUl instäm ma i vad han sade på den punkten. Vi behöver hjälpa, vi behöver lindra nöden, men det ärminst lika viktigt ja, ännu viktigare att vi försöker förhindra att nöduppkommer. Därför är det så angeläget att vi satsar på förebyggande åtgärder,och dit hör onekligen stödet tUl det frivilliga ungdomsarbetet. Att stödja detoch de ideella och kristna frivUligorganisationerna är säkerligen mycket kloktockså från rent ekonomiska synpunkter. Vi hälsar därför med glädje det ökadestödet till trossamfunden, som föreslås i statsverkspropositionen. Även om vianser att det borde vara ännu större hindrar inte det att vi här ger etterkännande. Däremot har ett uttalande av bostadsministern i bilaga 14tUl statsverkspropositionen väckt förvåning och oro i vida kretsar. Jag tänkerpå de vUlkor han vill ställa för stöd till kyrkliga samlingslokaler. Villkoretför stödet skall enligt förslaget vara att lokalerna "opartiskt, i skäligomfattning och på skäliga vUlkor hålls tillgängliga för upplåtelse åtvarje" utannågra som helst undantag "inom orten verksam organisation eller grupp med organiserad verksamhet". ViU man undanta någon del av lokalerna från denna upplåtelseskyldighet utgår inget statsbidrag tiU den delen. Och statsrådet tillägger; "Det kan enligt min mening inte komma i fråga att ge trossamfunden en mer gynnad ställning än övriga organisationer--- ." Uttalandetvisar att statsrådet inte har förstått vad det här är fråga om. Det kanvisst komma i fråga, herr statsråd, att visa respekt för andras uppfattning omvad de finner strida mot rummets helgd eller deras trosuppfattning. Och jaghoppas verkUgen att regeringen tänker om på den här punkten, i synnerhet somundantag redan har gjorts när det gäller nykterhetsorganisationernas lokaler.Såvitt jag vet är man inte skyldig att upplåta dem för utskänkning avspritdrycker. Jag förväntar mig att bostadsministern stiger fram och förklararatt han har ändrat mening på den här punkten. Stödet tUl frivUligarbetet kanges på många sätt, men man kan också genom olika åtgärder motarbeta detsamma. Det är enligt min mening ett väsentligt samhäUsintresseatt stödja de positiva krafterna i samhäUet. En kraftfull satsning på idrottenoch det frivilliga bildningsarbetet och ett effektivt stöd tiU de ideella ochkristna frivUligorganisationerna är viktiga ting när det gäller att bygga ettmänskUgare samhäUe. I detta anförande instämde herrar , Hyltanderoch (samtliga fp). HerrCARLSSON i (c): Dagens debatt har rört sig över vida fält vår ekonomi, vårt försörjningsläge och vår beredskap, där energikrisen harblivit en tankeställare. Samtliga demokratiska partier är ense om attstimulansåtgärder måste vidtas för att främja den ekonomiska utvecklingen. Härgäller det att finna lösningar på dagens problem för att öka efterfrågan ochsysselsättningen. Självklart kommer här också frågorna om prisstegringarna ochden ekonomiska stabiliteten in i bUckfånget. Jämsides med de frågor som berörts om hur man kortsiktigtskall komma tUl rätta med de svårigheter som tornar upp sig finns det anledningatt ägna de mer långsiktiga spörsmålen uppmärksamhet. Tyvärr finns det en riskatt stundens bekymmer får skyla över det långa perspektivet och att det blirnågot av tuvhoppning i fråga om insatser. I en värld där vi kommer allt närmarevarandra och blir alltmera beroende av varandra är det angeläget att söka skådain . Vi har inte rätt och inte heller möjlighet att tro att vi häruppe i skall kunna uppföra oss oberoende av omvärlden. Den oljekris somvi upplevt har blivit något av en tankeställare och gjortklart för oss hur beroende vi egentligen är av varandra. Vi här i talargärna och väl om vårt välfärdssamhälle, om vUken hög materiell standard vinått. Den som upplevt Fattigsverige både bUdligt och bokstavligt talat , densom inte glömt barna- och ungdomsårens bittra upplevelser, den kan inte tala omden gamla goda tiden i detta avseende. Låt mig sedan få säga att det inte finnsnågon generation som fått uppleva så väldiga förändringar som vi vUka nu nalkasde 60 åren. Det har varit en materieU standardhöjning som gör tiU ett"överklassland" i världen. Vi kan mäta det i antal bilar per tuseninvånare, i försäljningen av färg-TV-apparater, i antalet utlandsresor osv. Mensedan jag sagt detta är det också anledning att erinra om att det finns klyftori vårt samhälle, att det finns människor som av olika anledningar lever pålivets skuggsida. Tyvärr måste vi konstatera att många människor upplever otrygghetensom en reaUtet, som känner ängslan och oro . Skälen kan varaflera. Vi har ett samhälle i förändring, och den omflyttning och koncent rationspoUtik som i långa stycken präglar vårt samhäUe har spelat in. Att blirotryckt från sitt ursprung och komma tUl helt nya förhållanden går inte alltidutan vidare det sätter spår efter sig. Ett samhälle i förändring fordrarockså insatser tUI gagn och stöd för den enskUda människan. Det är angelägetatt politikerna är observanta på vad som sker i tiden. Inledningsvis anförde jag att vi för stundens bekymmerinte får glömma det längre perspektivet. Vart är vi på väg egentligen? Kan vi gå vidare i vår jakt efter en högrebruttonationalprodukt i strävan att nå en fortsatt ökning av realstandar-den?På vUka områden skall vi satsa våra ökade resurser, våra ökade möjligheter? Ochfinns det andra värden än att samla en mängd ting omkring sig? Den debatten ärnog så intressant. Uttrycket "livskvaUtet" har kommit som ett beläggför att nya värderingar är på väg. , som egentligen inte ärnågonting nytt, är också ett exempel på att någonting är på väg, att det ärnågonting som skymtar i kuUsserna. Debatten om hur framtiden kan bli i ett längre perspektivär nog så intressant. Tyvärr har den debatten inte fått något nämnvärt utrymmei vårt land, inte det utrymme som den rimUgen borde ha fått i vårt s. k.Välfärdssverige. Jag har sagt att det inte finns någon generation som varit medom så väldiga förändringar ur materiell synpunkt som vår. I de länder där manför denna debatt säger man också, att den standard vi nått i västvärlden är denhögsta materiella standard som någon generation kunnat uppnå. Men sedan kommerdessa stämmor till eftertanke: Det kommer heller ingen generation efter oss somfår den höga materiella standard som vi har . Är dessa påståenden bara dystra domedagsprofetior som vialltid möter? Vadan denna oro , när vi känner ambitionerna ochviljan att bara göra det bättre och bättre? Vad är det för någonting som skullekunna bryta den uppåtgående trend som präglat i stort sett ivårt samhälle? Jag tror att det kan finnas anledning attstanna upp inför de skäl och motiveringar som anförs för att vi har nått toppenoch för att vi nu skulle vara på väg utför mot en lägre standard. Det första skälet är befolkningsutvecklingen, att världensbefolkning ökar med 6070 mUjoner människor . säger kanske inte dessasiffror oss så mycket. Men omräknade ger de en annan bild. 180 000 fleramänniskor önskar plats vid matbordet och viU äta sig mätta. Attvärldens UvsmedelstUlgångar är begränsade gör inte problemen mindre. Avvärldens befolkning svälter en tredjedel, en tredjedel får otUlräcklignäringstillförsel, medan en tredjedel äter sig mätt. Man förstår då att härfinns ett problem för framtiden. Denna fråga om maten går också in som en väsentlig del iden andra motiveringen, nämligen u-landsproblematiken. I en värld där vi kommernärmare varandra blir tredje världens framtid en nära realitet också för oss.Frågan om vår u-hjälp, om enprocentsbidraget, kommer säkerligen att få heltandra dimensioner, när man vet vilka enorma behov som finns på detta område. Påsikt lär det knappast gå att låta de nuvarande klyftorna meUan de rika och defattiga länderna bestå. Solidaritet och humanitet kommer i en framtida världatt bli en realitet vi kommer att få ta vårt ansvar. Gör vi inte det, kan viriskera att bli hårdhänt påminta om detta ansvar. Missionen har här visat vägen genom stora hjälpinsatser idrygt hundratalet år.