prot · FX0998 · 1974-12-31 00:00:00 — En ganskablygsam nedrustningsåtgärd skulle frigöra en kunskapsreserv som nästansprångartat skulle kunna höja utvecklingstakten om dessa toppresurser sattes inpå vissa strategiska utvecklingsproblem, såsom erosionsbekämpning, växtförädlingosv. Till motionen 1533 har vi fogat en bilaga ur Myrdalgruppens rapport, gjordav i samarbete med WHO. I punkt efter punkt kan man finna hursvensk militär forskning och utveckling kan läggas om för fredlig forskning ochutveckling. Om vi på detta sätt på u-världens villkor ställer vårt kunnande ochvår teknik till förfogande skulle det vara en icke föraktlig u-hjälp, TUl slut, herr talman, finns det anledning att återvändatill diktarens ord, som trots allt äger stor aktualitet: "Jag känner migoroad och önskar att många gjorde det," är ett litet land. Men att vi bor iett litet land får inte leda oss till en känsla av vanmakt, till att vi säger:Det spelar ingen roll vad vi gör, för det är ändå stormakterna som bestämmer.Det får inte medföra att vi avstår från att aktivt söka påverka deninternationella utvecklingen. För visst spelar det en roll att vi i reagerar motvåld och förtryck ute i världen. Visst har det betydelse att svenskabiståndsarbetare borrar en djupbrunn i en afrikansk by, där källvattnet kan genya livsmöjligheter åt de förtorkade åkrarna. Det är klart att det betydernågot, när sjuka människor kan bli arbetsföra igen, när fattiga människor kanfå lära sig läsa och skriva och när i FN eller i andra sammanhangmedverkar till att förbättra de ekonomiska och sociala villkoren i fattigaländer. Det har en oerhörd betydelse för de människor som berörs, och det kanockså få spridningseffekter. Men svenskt engagemang för att påverka världensförsörjnings- och miljöproblem är naturligtvis inte bara en fråga om att hjälpaandra. Det gäller också vår egen framtid. Ta t. ex. problemet med svavelutsläppöver vårt land. Svavlet försurar sjöarna, skadar skogen och hotar människanshälsa. Vi kan lägga upp ett ambitiöst program för att minska de svenskasvavelutsläppen. Men trots det kan vi få uppleva att vår miljö försämras genomsvavelutsläpp, helt enkelt därför att det mesta svavlet som faller över Sverigekommer från utländska källor. Fortsätter utsläppen därifrån att öka misslyckasden svenska miljöpolitiken på detta område. Vi kan inte lösa våra inhemska problem, om vi inte ser demi ett internationellt sammanhang. En orsak till att vi tog initiativet tillFN:s miljökonferens var just att vi inte kan klara vår egen miljö utaninternationella överenskommelser. Den ekonomiska politiken, m. m. Den ekonomiska politiken, m. m. Vår värld är en enda ändlig värid. Det är en självklarhet.Men den tål att upprepas, för den speglar ett nytt eller kanske bortglömt sättatt se på oss själva och vår situation. Vi måste alla dela på världen och vadden har att bjuda på. Vi vet att världens försörinings- och miljöproblem ärallvarliga. Många utvecklingslinjer pekar hän mot en ytterligare försämring avsituationen. Befolkningen ökar snabbt, och finns kanske över 4miljarder människor pä jorden. Någonstans finns en gräns för hur mångamänniskor vår jord kan försöria. Men än så länge beror våra problem inte främstpå att vi är för många människor. Till den avgörande delen är våra nuvarandeproblem följden av en skev hushållning med jordens tillgångar. Jag hade tillfälle att delta i om råvaror och utvecklingsproblem. Det var första gången iFN:s historia där en generalförsamling dominerades av dokument som lagts framav . Vad krävde de? Jo, de krävde slut på en ordning som innebär attländerna av världens befolkning lägger beslag på avvärldens inkomster. De krävde nationellt oberoende, ekonomisk frigörelse frånutländska kapitalintressen, rättvisare världshandel, valutareformer, störreinflytande i de internationella samarbetsorganen. De krävde helt enkelt ettnytt internationeUt ekonomiskt system. Vi har i egentligen aldrig haft någon ordentligdebatt om de problemen på bred front. Men det är nödvändigt att den svenskadiskussionen i högre grad kretsar kring den typen av internationellasolidaritetsfrågor. Då blir biståndspolitiken en del i ett större sammanhang men en viktig del. De fattigaste ländernas akutasvårigheter är allvarliga, och det krävs omedelbara åtgärder. Får vi inte hjälpsnart, så går vårt samhälle under, sade man från de värst drabbade länderna.Generalförsamlingen antog också ett specialprogram för dessa länder.Generalförsamlingen uppmanade bidragsgivarna att ge hjälp utöver nuvarandebiståndsvolym, och så beslöt man att inrätta en särskild fond förutvecklingsbistånd och katastrofinsatser. När jag lyssnade på de rika ländernas tal igeneralförsamlingen, hörde jag gång på gång sådana formuleringar som att omandra länder också lämnar bidrag så är vi beredda. Ständigt framkom enavvaktande inställning, där man intresserat sökte röna ut hur mycket pengar somkunde tänkas komma frän andra håll. Därför tror jag det är oerhört viktigt attländer som söker förlösa dessa fastlåsta, avvaktande attityder. Kan vipå ett tidigt stadium gå fram och utfästa oss att lämna en rejäl summa, sä kandet ha en stor betydelse. Möjligheterna att man får spridningseffekter äruppenbara. Det är i varie fall ett starkt intryck som jag tog med mig hem frångeneralförsamlingen. Vi har speciella förutsättningar att verka i FN, därföratt är ett neutralt land utan kolonialt förflutet och inte kanmisstänkas för att ha stormaktsambitioner. Låt oss utnyttja deförutsättningarna så långt vi kan. Vi har råkat ut för höjda oljepriser. Men trots det har vien av världens starkaste ekonomier. Det vore ett nederlag för oss politiker omvi inte klarar att möta de nya kraven på bistånd. Låt oss satsa de 500 miljonersom ännu fattas för att vi skall uppnå enprocentsmålet under nästa budgetår,och låt oss utan krumbukter axla ansvaret för att finansiera dessa ökadeutgifter! En värld för alla det är mottot för FN:s befolkningsär,som man utnämnt till. Därigenom vill FN försöka engagera människor ochländer till insatser för att få en bättre balans mellan befolkning, resurseroch miljö. Diskussionen om de fattiga folken och deras belägenhet harofta ensidigt kretsat kring hur de bör ändra sin samhällsorganisation och sinatekniska och ekonomiska förutsättningar. Man glömmer gärna att ställa frågan:Vilka förändringar är nödvändiga i de rika ländernas ekonomiska och socialaorganisation för att klara världens försörjnings- och miljöproblem? Det är dags att ta itu med den debatten på allvar. Mensamtidigt måste vi förverkliga enprocentsmålet under nästa budgetår. Det är ettviktigt bidrag till internationell solidaritet och rättvisa. Det är rimligt attvi gör den insatsen i arbetet på att skapa "en värld för alla". Som tolfte talare i det här avsnittet av denekonomiska debatten är det kanske en smula banalt att ställa frågan omenprocentsmålet har spelat någon roll för svensk biståndspolitik. Men det ären fråga som med fog kan ställas eftersom den varit så central i debatten genomåren. Jag vill besvara den frågan med ja. Här hemma främst som en enkel symbolför våra ansträngningar och som ett mått på solidaritet med de fattigaländerna, tillräckligt lättfattligt som inslag i information ochopinionsbUdning. För mottagarna vågar jag likaså påstå att det har varit avbetydelse. Det har haft en pådrivande funktion för anslagens bestämning. Sedanenprocentsmålet en gång uppställts och accepterats har alla partier verkat föruppfyllandet. Den konsekventa 25-procentiga höjningen och den i åraktuella 35-procentiga höjningen är en effekt av måluppställandet. vet vi att ett på lång sikt framgångsrikt och förde breda folklagren effektivt bistånd är mycket mer komplicerat än flertaletföreställde sig och att det inte kan bestämmas ochbeskrivas i så enkla termer som ett procentmål. Därav följer också att deninformationsuppgift som föreligger är mycket svårare i jämförelse medvad den var . Men den uppgiften är också intressantare ochviktigare än den har varit tidigare. Kanske är det fler än jag som erinrar sig tillfällendå har diskuterat enprocentsmålet och då stämningslägetutanför huset har varit ett helt annat än det är , då riksdagenbokstavligen belägrades av entusiastiska och uppfordrande ungdomsgrupper som däsåg f;'ämst till anslagens storlek. är det ungdomarna som mer än de flestaprövar och granskar vår biståndspolitik från helt andra utgångspunkter. Mennaturligtvis är det så att även om våra kunskaper ökat och därmed insikten omatt innehåll och inriktning av våra åtgärder har sådan betydelse att betoningenav volymen blivit en annan, kvarstår naturligtvis det förhållandet att behovenär så oändliga och så uppenbara att summan av anslagen alltfort spelar enavgörande roll. För många är därtill biståndspolitiken en samvetssak - ensolidaritetsyttring som man inte vill att politikerna skall dagtinga med.Utställda Den ekonomiska politiken, m. m. Nr 98 löften skall hållas. Det är så i vida kretsar inom arbetarrörelsen, och det Fredaeen den '' vetskapen härom som jag har gått att ta ställning i utrikesut- Jag vill gärna notera den bestämda utfästelse som finns ipropositionen Deri ekonomiska j måluppfyllelsen, där det heteratt regeringen avser att i 1975 års poutiKen,m. m. statsverksproposition föreslå deanslag som erfordras för att enprocents- målet,dvs. motsvarigheten till det av FN uppställda s. k. 0,7-procents-målet, skalluppnås 1975/76. Det var emellertid inte bara uppfattningen i min politiskabasorganisation som jag utgick från vid ställningstagandet i utrikesutskottetutan självfallet också de särskilda förhållanden som karakteriserar stora delarav u-landsvärlden just nu och som tidigare här så utförligt och så vältaligthar beskrivits. Jag tänker på sviterna av energikrisen, som drabbat så mångaländer där, och på naturkatastrofer med utbredd svält och elände i sina spår.Vad den särskilda FN-sessionen uträttat och inriktat sig på har vi tidigareockså fått höra . Jag noterar regeringens snabba beslut om en omfördelningav de . Det kan visserligen sägas att det skedde inom ramenför det anslag som finns, men det är faktiskt också fråga om nya pengar,eftersom de annars ganska lätt hade kunnat bli stående reserver. betänkande var formellt adresserat tillfinansutskottet, som i sak anslutit sig till detsamma i sitt betänkande. Jagvill se båda dessa aktstycken som en uppmaning till regeringen att vidta deåtgärder som blir påfordrade och som ligger i linje med strävandena att snabbtuppnå enprocentsmålet, precis som det står i de båda betänkandena. Om det tillåts mig, vill jag uttala min glädje över detsätt på vilket statsrådet har framträtt . Det som hon sade hadekanske bort uppmärksammas mera, då hon knappt och klart gav oss enföreställning om vad FN hade beslutat och hur man hade tänkt sig fortsättningenefter detta beslut. Men ännu viktigare var det som hon avslutade sitt anförandemed. Hon sade att hon kunde lova att den återkommer med ettsnabbt ställningstagande när beslut i FN föreligger. Jag tar fasta på detlöftet. Efter det avsnitt i debatten som behandlatu-hjälpsfrå-gorna vill jag nu återgå till debatten om de ekonomiskasamhällsspörs-mälen. Jag vill då inledningsvis notera hur man framför allt frånden nya majoriteten, om jag får använda det uttrycket, med djupt engagemang haromvittnat sin ansvarskänsla för landet i en ödesmättad tid. Det har ocksådärifrån riktats anklagelser främst mot för bristande ansvarskänsla. Jag ämnar inte ta upp dessa anklagelser. De är redantillbakavisade. Jag vill bara notera att gick längst. Han sade ungefär så här: Vi var inte rädda för ett nyval. Vi är ganska övertygade om att vi hade vunnit ett sådant. Men, sade , vi tänkte på landet som han således ville förskona från en socialistisk majoritet. Jag noterar denna öppna generositet och omtanke för bevarande till protokollet. 176 Den ekonomiska situationen ärförvisso inte problemfri. Vi har en i förhållandetill omvärlden hög prisnivå, vi har en stark inflationistisk utveckling iekonomin och vi har ett mycket högt skattetryck. Kombinationseffekten härav ärså att säga självgenererande, så till vida att den i sig själv utlöser nyaprisstegringar och nya skattehöjningar, som naturligtvis i sin tur leder tillstarka kompensationskrav främst på lönemarknaden. Att omvärlden nu hårt pressar den hemmagjorda inflationenåberopas ofta som det verkhgt stora problemet i sammanhanget. Det bör dockunderstrykas att konjunkturuppgången, som vi så länge väntat på här i landet,väl ändå har övervägande positiva sidor. Det som därtill är intressant attnotera i sammanhanget om än inte precis glädjande är att oavsettkonjunkturen har kostnadsnivån i landet stigit. Vi har haft såväl arbetslöshetsom inflation , en situation som är rakt omvänd i förhållande till denklassiska på området. Om pohtik är att vilja, så har vår urgamlasocialdemokratiska regering trots all sin förnyelse saknat endera vilja ellermod - eller bådadera eller också har den grundligt felbedömt såväl läget somverkan av vidtagna åtgärder. När jag säger detta utgår jag från att det väl ändå intevarit regeringens avsikt att köra upp skattetrycket så högt, att man nuständigt måste leta efter nya möjligheter att dölja skatterna, som människornaändå till sista öret måste betala. Det kan väl heller inte ha varit regeringensavsikt att föra en politik med sådana verkningar att priserna skenar i väg såstarkt att man på område efter område måste tillgripa såväl prisstopp somsubventioner ja, på ett betydelsefullt område t. o. m. åtgärder som irealiteten innebär att vi flyttar fram svårigheterna och kanske övervältrar dempå kommande generationer. Jag tänker här på bostadsområdet, där man nu i ännuhögre grad än tydligen är beredd att beträda dylika vägar. Att situationen är besvärlig råder det väl intet tvivelom, och inte förbättrar man den genom de mycket temporära ochkortsiktiga åtgärder som regeringen vidtagit. Om skattetrycket är för högtfinns det två vägar att gå för att komma till rätta med problemet. Den ena äratt sänka utgifterna i samhället. Den andra är att öka skatteunderlaget. Mankan naturligtvis också tänka sig kombinationen av båda vägarna. Detta betyderfler människor i arbete, en ökad produktion och en billigare produktion. Förstunder dessa förutsättningar kan en skatteomläggning också bli socialt betingad,dvs. komma de lägsta inkomsttagarna till del. Samma villkor gäller naturligtvisockså för en löneutjämning. Det intressanta att konstatera är att de senasteskatteomläggningarna - några sänkningar har det ju inte varit - inte ärbetingade av de lägsta inkomsttagarnas situation, utan framsprungna på grund avtrycket från grupper som tjänar relativt mycket pengar, grupper som varitstarkt fackligt företrädda. Och obestridligen har dessa människor blivit mesttillgodosedda vid den omfördelning som skett genom sänkt statsskatt, höjdkommunalskatt, ökade indirekta skatter och arbetsgivaravgifter. Det skulleverkligen vara intressant med en analys av verkningarna av denövervältringskarusell som varit i gång pä skatteområdet . Den ekonomiska politiken, m. m. 12 protokoll 1974. Den ekonomiska politiken, m. m. En lösning av dessa problem måste som jag redan antytt också kopplas till sysselsättning och produktion, då framför allt inom denvaruproducerande sektorn. Här möter oss naturligtvis det stora problemet medden svällande offentliga sektorn och den krympande varuproducerande sektorn.Detta är ingen ny utveckling. Den har pågått . Men som all annanutveckling kommer den till en balanspunkt där noggranna avväganden måste göras,och förmodligen befinner vi oss i ett sådant skede . Det är då skrämmande attfrån socialdemokraternas sida höra resonemanget om det omöjliga i att expanderainom exempelvis industrisektorn vad gäller sysselsättningen, som mantalar om 400 000 nya jobb inom den offentliga sektorn. När förra årettalade om 100 000 nya jobb, betraktades detta som en utopi och vi fick utståinte så litet hån för det. Utvecklingen har ju visat att enbartkonjunkturvågen har ökat sysselsättningen tiU närheten av det målet. Men helt naturligt lider vi och kommer också framdelesatt lida av socialdemokraternas ådagalagda likgiltighet införutvecklingen av, eller kanske rättare sagt avvecklingen av, framför alltsmåföretagsamheten i landet. Så länge den offentliga sektorn kunnat ta emothärifrån fristäUda människor och vi haft råd att skattefinansiera detta, så harju denna utveckling obehindrat fått fortsätta. Den totala sysselsättningen fördagen har varit den enda indikatorn på att det varit väl beställt. Denbristande nyetableringen inom denna del av näringslivet har inte varit någotobservandum. Det går inte att som man försökt göra tidigare idebatten - bortse från detta och säga att samhället har varit tvunget att tahand om från näringslivet friställda människor. Avgörande har ju här varit dennäringspolitik som har förts i landet. När man i vissa skeden har gått så långtatt man låtit den offentliga sektorn också vara löneledande, så är det kanskeinte så konstigt om utvecklingen har blivit sådan som vi fått uppleva den. Jag vill uttala den förhoppningen att den nyligentillsatta sysselsättningsutredningen tar mycket allvarligt på detta problem, ivarje fall allvarligare än vad arbetsmarknadsministern tycktes göra när hanpresenterade utredningen. Sammanfattningsvis vill jag något tillspetsat säga om dennuvarande situationen, att jag tror att vi efter gammalt klassiskt mönster fårarbeta oss också ur denna kris. I princip har den moderna tiden ingentingförändrat därvidlag. Det finns här inga bekväma genvägar att vandra. Låt mig också säga några ord om arbetstidens längd, välmedveten om att också detta är en avvägningsfråga, att det kan vara befogat medvariationer med hänsyn till arbetets art, skiftgång etc. Man kan förkortaarbetstiden på olika sätt genom kortare dagsarbetstid, kortare arbetsvecka,längre semester eller sänkt pensionsålder. Också frågan om sabbatsår har juaktualiserats. Från sida har vi som nästa förändring på området, somkänt är, hårt prioriterat sänkning av pensionsåldern till , en rätt somlänge varit tillerkänd allt större grupper. har ju också pressat dennafråga allt närmare ett avgörande. Det var också i mycket hög grad förhalningenav densamma somspräckte en kanske annars bred politisk uppgörelse . Jag vill gärna inför denna kammare säga att jag betraktadedet närmast som ett hån när massmedia för någon tid sedan först meddeladeregeringens omedgörlighet när det gällde att följa upp förslaget om en sänkningav pensionsåldern från och därefter meddelade attarbetsmarknadsministern skulle ta kontakt medarbetstagarorganisationerna för att diskutera 30-timmarsveckan, som han iprincip anslöt sig tiU. Denna diskussion har tydhgen, enligt massmedia, ägt rumi dag. tror jag att vi framöver kommer att förkortaarbetstiden, och jag tror även att vi behöver det. Men jag kan inte underlåtaatt säga att det gått inte så litet av inflation och förhandsdiskontering idenna fråga. Jag säger detta inte minst mot bakgrund av den debatt som fördesomedelbart före mitt framträdande här. Inte minst med tanke på våra möjligheteratt hjälpa kan det hända att det finns anledning att göraomprioriteringar i långtidsplanen: Det kan nog därtill på allvar ifrågasättasom det inte blir svårare att förkorta arbetstiden ju större andel människor somsysselsätts i den offentliga sektorn. Den innefattar nämligen i mycket hög gradarbeten som måste utföras kontinuerligt och därrationaliseringsmöjligheterna oftast är små och arbetstidsförkortningensåledes dyr. Det torde också vara så att stora grupper av människor prioriterarannan behovstillfredsställelse än ökad fritid, därtill hårt tvingade av denekonomiska verkligheten. Vidare är det väl mycket som talar för att i ettalltmer höggradigt servicesamhälie, där arbetet i hemmet flyttas ut och köpstillbaka i form av tjänster eller i konsumtionsfärdiga produkter, där kommerarbetstidsförkortningen inte att gå så fort, eftersom i princip allt arbete också tidigare hemarbete skall ske inom vad man kan kalla avtalad arbetstid. Jag tror det är synnerligen angeläget attsåväl vi såsom enskilda politiker som partierna ser sanningen i vitögat ochockså vågar säga den. Det måste vara långt riktigare än att medframtidsvisioner som ligger långt fram i tiden slutet av ellerkanske senare dra bort uppmärksamheten från de omedelbara och aktuellaproblem som vi nu har att brottas med. Sannolikt behöver det i vissa lägen också presenterasobehagliga saker, sådana som i varje fall i ett inledningsskede ter sig så ochsom partierna sannolikt inte överbjuder varandra med men som ändå kanvara riktiga. Från sida har vi länge krävt breda politiska överläggningar,s. har ett sådant initiativ tagits av regeringen,men jag vill i likhet med finansutskottets ordförande säga att nog bör sådanainitiativ tas tidigare än i elfte timme. Det är en utmaningmot såväl utskott som riksdag att hantera detta instrument med en sådantidspress som varit fallet. Vi har också upprepat kravet på en parlamentariskbesparingsutredning, och jag vill avslutningsvis säga att det är ganskaanmärkningsvärt att inte regeringspartiet ser den möjlighet som ligger häri närdet gäller frågan om att komma till rätta med de latenta spänningsfenomenvarmed vår ekonomi är starkt laddad. Det rimmar i varje fall illa medde Den ekonomiska politiken, m. m. Den ekonomiska politiken, m. m. brösttonerom samverkan och ansvar som inte minst i dagens debatt avlevererats av framförallt landets statsminister. Jag vill med det sagda instämma i de yrkandensom framställts av . i (m): har det skett enutomordentligt stark expansion inom den offentliga sektorn i de skandinaviskaländerna och även i en del,andra västeuropeiska småstater. Men när det gälleroffentlig konsumtion intar vårt land en viss särställning. Mer än en fjärdedelav alla yrkesverksamma i har stat eller kommun som arbetsgivare, ochunder åren 19601972 har det blivit nästan en fördubbling av antalet tjänster. Inom den rent statliga sektorn har vi under dessa år varjedag fått 19 nya tjänster i den statliga förvaltningen, och år ut ochår in har det tillsatts en ny byrådirektörstjänst. Lägger man därtill att denkommunala sektorn, särskilt då den landstingskommunala, har expanderat än mer,så förstår man att det finns ett visst fog för påståendet att vi domineras avden offentliga sektorn. I rättvisans namn skall dock erkännas att personaltäthetennär det gäller vårdsektom och utbildningen knappast nämnvärt låter sigrationaliseras. Det kan också påpekas att människors krav på bättre serviceinom dessa områden lockat politikerna att under hela 1 960-talet sätta i gången säUan skådad expansion. har de politiker som föreslagit destörsta och dyraste investeringarna ansetts vara de klokaste och mestprogressiva. Det är min övertygelse att när man sä småningom kommer att blickatillbaka , så kommer de politiker att anses vara de klokaste som har insett att denna kraftiga expansion måste begränsas. Den offentliga sektorn upptar redan nu mer än 50 procentav bruttonationalprodukten. Mot bakgrunden av detta ter sig regeringens förslagom 400 000 nya jobb inom den offentliga sektorn som oroväckande. Det medförinte bara enorma kostnader utan också en påtaglig risk för ökat förmyndarskapoch ökad byråkrati. Förslagen när det gäUer skattesänkning och bostadsreformerkommer tvivelsutan att öka påfrestningarna för kommunerna och öka kraven påkommunala utdebiteringar, om inte kommunerna blir kompenserade för detinkomstbortfall och de minskade intäkter - ökade kostnader alltså som följeri dessa reformers spår. Jag behöver bara peka på slopandet av garantiavgift förfastighet, slopandet av folkpensionsavgift och sjukförsäkringsavgift samt högrearbetsgivaravgift. Sänkningen av den direkta skatten, som sägs skola betalasmed höjda arbetsgivaravgifter, kommer också att medföra minskat utrymme förlöneökningar, som i sin tur orsakar att kommunerna inte får ökadeskatteintäkter för dessa. Kommunerna kan heller inte som staten underbalanserasin budget. Det måste råda en balans mellan utgifter och intäkter.