prot · FX0916 · 1974-12-31 00:00:00 — Den höjning som AMS får under kommande budgetår, ca 173miljoner för utbildning, skall ses mot bakgrund av vad samhället satsar påforskning och utveckling, som i sig initierar nyskapande, nyföretagande ochökad sysselsättning. Vi håller i stället på att få en ny och storutbildningsorganisation, som på vuxenutbildningens område konkurrerar utvanliga utbildningssökande. Och det är kanske förklarligt att dessa sviker demåste sätta sig i skuld för att få sin utbildning. Jag talade om pengar, och jag vill här gärna peka på enskrivelse som har gått ut från tUl kommunerna angående våraläromedel. I denna promemoriakonstaterar man att om trenden fortsätter kommer kostnaden att uppgå tillnästan 1 miljard . De här pengarna beslutar inte vi i om, menvi måste ändå kunna få uttrycka vår förtvivlan över sådant ohämmat slöseri medvåra resurser. Vem tror att våra elever är betjänta av att lära sig skrivamaskin på elektriska skrivmaskiner i eller av att på de mest kompliceradesymaskiner sy kläder som de sällan vill använda? Måste vi köpa så mångavideobandspelare, vilkas pedagogiska värde aldrig har satts i relation tillkostnaderna eller tUl andra utgifter till utbildningens fromma? Våraskollokaler överträffar varandra i perfek-tionism. Den materiella satsningen påvår utbildning har varit och är fantastisk - men den andliga, mänskliga,syftande till omvårdnad av och förståelse för eleverna, till ansvar och godvilja, den har försummats. Då kan vi titta på de vUlkor under vilka våra forskarearbetar: i lokaler och laboratorier som ingen hälsovårdsinspektör satt sin foti och han bör inte heller göra det , med anställningsotrygghet och ständigkamp med otillräckliga resurser, men med arbetsglädje, bottnande i viljan attfinna lösningar och att övervinna motstånd. Det är det vi förmenar dagensskolbarn i vårt land. Moderata samlingspartiet kräver en helhetssyn påutbildningen. U 68 :s förslag innebär en ytterligare uppsplittring genom attforskning och utveckling ställs åt sidan vid utformningen av den högreutbildningen. Det är att beklaga om så blir fallet, för utanforskningsanknytning blir högre utbildning inbillning. Lät mig sluta med ett citat av finansministerSträng, vilket jag odelat kan instämma i. Han höll ett föredrag på utbildningsdagar1971 och sade då: "Men om vi är medvetna om vad samhällets kostnaderbetyder för den utbildningsexplosion vi nu upplever så tvingas vi med eller motvår vilja att fundera över hur dessa pengar, dvs. skattebetalarnas pengar, bästskall disponeras. Det är från den utgångspunkten som jag tror att elevenbehöver den individuella rådgivningen om vad som bäst passar hansförutsättningar och utbUdningsmöjligheter. Och jag ifrågasätter om inte denrådgivningen bör kombineras med någonting även tröskel innan han gör anspråk påatt skattebetalarna i gemen skall finansiera hans akademiska utbildning. Medtröskel menas att det skall finnas objektiva förutsättningar att ta emot ochtillgodogöra sig den teoretiska undervisning som den akademiska examenförutsätter och naturligtvis göra det inom rimlig tid." Det är de förutsättningarna, fru talman, som vårgrundskola och gymnasieskola skall ge. Kanske vore det bättre omfinansministern vore utbildningsminister. Av gårdagens ekonomiska diskussionverkar det som om landets ekonomi också skulle vinna på det. Fröken (): Vi lär inte för skolan utan för livet - det ären gammal sanning som vi ofta behöver påminnas om. De snabba förändringarna isamhället ställer krav på en ständigt förnyad utbildning, en utbildning somskall hjälpa oss att klara de uppgifter arbetet och nya livsförhållandenlägger på oss. Att det varit svårt och bekymmersamt att skapa nya formerför skolan, det vittnar 1960-talets många skolreformer om. Det är att hoppasatt de yttre ramarna för ungdomsskolan nu blir bestående för en avsevärd tidframåt. En undervisning som ideligen skakas om av nya förordningar ochbestämmelser riskerar att bli ryckig och osammanhängande. SkaU undervisningenge det resultat som såväl den enskUde som samhället har rätt att kräva av den,behöver skolan arbetsro. När detta har sagts, är det emellertid angeläget att ocksåframhålla det aktueUa behovet av satsning i fråga om skolans inre arbete.AUmänt kända problem i detta sammanhang är t. ex. de svagpresterande elevernassituation, undervisningsgruppernas storlek och sammansättning samt skolmUjönöver huvud taget. Skolans svårigheter på dessa områden är akuta problem, somkräver sin lösning möjligt. försökte en grupp riksdagsmän inomfolkpartiet genom en rad besök på skolor i skilda orter i landet bUda sig enuppfattning om den aktuella situationen i skolan. Därvid tiUställdes lärarna enenkät, som visserligen inte fyller vetenskapligt ställda anspråk på noggrannhetmen som ändå ger en viss uppfattning om läget i skolan. EnUgt enkätsvaren ansertvå tredjedelar av lärarna att skolan inte kan ge alla elever enmeningsfull undervisning. Tre fjärdedelar anser att inslaget av praktiska ämnenpå högstadium är för litet, lika många upplever elevfrånvaron somett problem. anser att lärarna saknar tillräcklig tid ochtiUräckliga resurser för elewårdande insatser. Även om dessa siffror är dystrai överkant, vet vi genom andra undersökningar att de rymmer en del avverkligheten, och därför sitter nu SIA-utredarnaoch grubblar över hur man skaU lösa de problem som har med skolans inre arbeteatt göra. De förslag som blir frukten av deras möda får så småningomta ställning till. Inom har vi hävdat att skolans problem intekan lösas enbart genom centrala direktiv från utredningar och ämbetsverk. Somockså framhålles i våra motioner till årets riksdag gäller det att frigöra ochta tUl vara den erfarenhet och den vilja tiU förnyelse som finns iskolstyrelser och enskilda skolenheter, hos lärare, elever och föräldrar.Skolan måste få större frihet att anpassa sig efter lokala förhållanden ochelevernas förutsättningar och önskemål. Kommuner och skolenheter måste på ettfriare sätt kunna disponera sina resurser. Också i pedagogiska ochinnehållsmässiga frågor bör den lokala rörelsefriheten kunna göras avsevärtstörre. Läroplaner och anvisningar skall vara ett stöd i arbetet inte entvångströja. I detta sammanhang vill jag med några ord beröra detbetänkande som länsskolnämndsutredningen lade fram . Vi delar frånfolkpartiets sida den principiella uppfattningen om en decentralisering avbeslutsfattandet. Då betänkandet emellertid innehåller förslag som nära berörSSK-utredningens område, har vi i en motion föreslagit attlänsskol-nämndsutredningens betänkande överlämnas tiU denna för vidare beaktande. Om skolans arbetsformer får präglas av större flexibUitetoch variation, bör klassen som viktigaste undervisningsform vid behov kunnabrytas ner i mindre undervisningsgrupper. Inga nya storskolor bör komma tiU, innan SIA-utredningennärmare klarlagt hur de påverkar arbetssituationen i skolan. Klassföreståndarna måste ges reella möjligheter att fullgörasin viktiga funktion som huvudansvariga för elevvården. Betydelsen av en välfungerande elevvård kan knappast överskattas. En annan orsak till att många elever har svårt attengagera sig i skolarbetet är troligen att ett antal elever går igenom helagrundskolan utan att inhämta de grundläggande färdigheter som är nödvändiga förde fortsatta studierna. Både forskningsresultat och praktiska erfarenhetertyder på att det finns brister t. ex, i vad gäller elevernas förmåga att läsaoch skriva det egna språket. Finns inte dessa förutsättningar i fråga ombaskunskap blir lätt konsekvensen för elevernas del bristande intresse ochvantrivsel. Varje elev som lämnar skolan bör ha erhållit grundläggandefärdigheter åtminstone i svenska, matematik och ett främmande språk.Språkundervisningen i gymnasieskolan bör också förbättras. En rapport som pedagogiska utvecklingsblocket i Uppsalapublicerade om en undersökning visar att även om eleverna inteuppskattar den teoretiska delen av undervisningen i årskurserna 8 och 9 kan devisa en positiv inställning tUl praktiskt arbete. Man konstaterar sålunda:"Att uppleva skolarbetet som meningsfullt tycks för de flesta elever varaen förutsättning för att kunna trivas i skolan. Endast en närmare kontakt medarbetslivet utanför skolan torde kunna ge mänga elever känslan av att behöva dekunskaper och färdigheter som de kan inhämta i skolan." Bristandemotivation för studierna är säkerligen för en del elever anledning tUl s. k.skoltrötthet. När det gäUer åtgärder i detta avseende på ungdomsskolansområde viU jag ur våra motioner nämna ett par exempel. Vi menar att valmöjligheternai årskurs 9 bör öka, så att större hänsyn tas tiU elevemas behov,förutsättningar och intressen. Praktiska och teoretiska studieinslag börerbjudas eleverna som likvärdiga alternativ. Vidare bör man förstärka deyrkesförberedande inslagen på nivå. Av de elever som lämnargrundskolan är det endast två tredjedelar som direkt fortsätter tiUgymnasieskolan. Resten går ut i yrkeslivet utan att ha fått del avnågon yrkesutbildning. Så några ord om skolans uppgift att ge fostran och hjälptiU personlighetsutveckling. Det finns en tendens från en del håll att viljalägga en allt större del av ansvaret för de ungas fostran på skolan. Det ärnaturligtvis riktigt att den tid eleverna tillbringar i skolan ger underlag fören del krav i detta hänseende. Man får dock inte glömma att den större delen avsin tid tillbringar eleverna utanför skolans inflytande, i hemmet, blandkamrater eller i föreningsliv. Vidare har barnen fått sin grundläggande etiskaoch sociala prägling redan innan de nått skolåldern. Vill man ge barnen hjälptill en riktig anpassning i samhället bör den alltså i första hand förmedlasgenom hemmen. Här aktualiseras en högst väsentlig fråga, nämligen den ombehovet av samarbete hem-skolasamhälle. De bristfälliga kontakterna mellan hemmenoch skolan har gett upphov till missförstånd och många onödigairritationsmoment. Skall sådant kunna undvikas måste det etablerasett nära samarbete mellan skola och hem. Inte minst när det gäller den i höstasbeslutade allmänna förskolan är det viktigt, vare sig den har eUerenskild huvudman, att det upprättas ett förtroendefullt förhållande mellanhemmen och skolan. Befarade komplikationer när det gäller skiftandevärderingar, med avseende på uppfostringsfrågor, skulle måhända den vägenkunna undvikas. anser för sin del att en aktiv samverkan börskapas meUan småbarnsföräldrar och personal vid förskolan. TUl denna samverkanbör med fördel en utbyggd föräldrautbUdning naturligen knytas, somåren igenom kan stimulera föräldrar och lärare till förståelse och respekt förden fostran man på ömse håll vill ge de unga. Det som jag nu närmast har varit inne på utgör ett exempelpå vad vi kallar vuxenutbildning. Efter allt som under det senaste decenniethar hänt på ungdomsskolans område råder det tämligen stor enighet om attkrafterna nu måste inriktas på att på ett bättre sätt tillgodose kravet påvuxenutbildning. Det är ett rättvisekrav att de generationer som inte har haftsamma möjligheter till utbildning som den generation som befinnersig i utbildningssektorn skall få möjlighet till kompensation för detta ivuxen ålder. Dessutom förändras arbetslivets krav på yrkesutbUdning så snabbtockså inom samma fack, att begreppet återkommande utbildning har blivit välkäntför oss. Inom talar vi gärna om ett utbildandesamhälle. I detta uttryck lägger vi då in ytterligare en aspekt; skolan fårinte bli en isolerad institution, avskärmad från samhället i övrigt.Verksamheten i skolan måste ge utrymme för aktivitet och ansvarstagande frånelevernas sida och hjälpa dem till ett brett register av erfarenheter. arbetslivetställer på en återkommande utbUdning motsvaras av ett krav i motsatt riktning.Var och en som kan ett yrke bör också vara beredd att lära ut det. Varjeinstitution som har att göra med barn och ungdom måste på nytt gå in iutbildningsfunktionen. I ett utbUdande samhälle har hem, skola och arbetslivett gemensamt ansvar för den fostran och UtbUdning som kommer det unga släktettill del och bör också i konsekvens därmed på ett flexibelt sätt möta kraven påatt lära icke för skolan utan för livet. HerrNORDSTRANDH (m): TUl hör inte barautbUdning och kultur av olika slag utan även - något oegentligt med hänsyn tiUbl. a. departementets benämning vissa kyrkoärenden. Det må alltså, då vi nu idebatten rör oss på utbUdningsdepartementets vida område, tillåtas mig attanlägga några synpunkter på det kyrkopolitiska och det kyrkoorganisatoriskaläge som vi befinner oss i sedan resultaten av beredning om stat ochkyrka arkiverats. Som den minnesgode kanske erinrar sig var det den 21 mars1973 som statsministern meddelade regeringens beslut att inte framlägga någotförslag i stat-kyrka-frågan. Opinionen mot ett förverkligande av de principerför skiljandet av stat och kyrka, som beredning om stat och kyrkaframlagt, hade blivit för stark. Sambandet skall bestå. knötsemellertid till det av tvånget framkaUade kloka regeringsbeslutet den mindrekloka reservationen att några reformer av betydelse inom ramen för det behållnasambandet inte skulle få förekomma. Endast smärre förändringar skulle tiUåtas.Inställningen är utomordentligt otUlfredsstäUande och klartutvecklingshämmande. Det förhållandet att förslagen års beredning omstat och kyrka icke har kunnat läggas tiU grund för utformningen av de framtidarelationerna mellan staten och får alltså inte enligt denuppfattning som bl. a. företräds av moderata samhngspartiet, medföra att alltvidare arbete för att få till stånd erforderhga reformer avstannar. Uppgifternaatt framlägga förslag tiU sådana reformer beträffande svenska kyrkansorganisation och arbetsformer som kan anses önskvärda och nödvändiga kvarstårsålunda. Sedan kyrkastat-frågan börjat utredas, redan i och medtillsättandet av den första utredningen, utredning, har reformarbetetinom tyvärr i stort sett upphört. Reformförslag har avvisats medhänvisning till att de bör tas upp i samband med den genomgripandekyrkopolitiska reform som vore att vänta sedan det stora utredningsarbetetavslutas. Detta gäller nästan undantagslöst i de fall då reformförslag hargått tiU regering och riksdag. Reformer på det kyrkliga området är emellertid nödvändiga,även om de icke skall ske inom den principiella ram som föreslagits av 1968 årsberedning, nämligen inom ramen för brytandet av sambandet mellan stat ochkyrka, avskaffande av den kyrkliga beskattningsrätten och upphävande avförsamUngsstyrelselagen. Det är uppenbart att egna inreorganisations- och arbetsförhållanden måste moderniseras också i nuvarandefortsatta relationer till staten. Sedan regeringens besked kommit om att utredningsförslageticke skuUe genomföras, har man inom på ärkebiskopens initiativtiUsatt en arbetsgrupp, vars uppgift är att granska inreorganisations- och arbetsförhållanden. Man har inom kyrkan själv funnit attreformer i dessa hänseenden inte bör fördröjas. Huvudprinciperna i ett sådantreformarbete bör, sägs det, vara dels ökad självbestämmanderätt för kyrkan i deinomkyrkliga frågorna, dels uppbyggnad av en demokratisk organisation inte barapå församUngs-planet, där den redan finns, utan även på stifts- och riksplanet.Detta förutsätter bl. a. inrättande av en central kyrkostyrelse. Tidsmässigtbör arbetet inom arbetsgruppen enhgt ärkebiskopens PM bedrivas så attreformförslag som principieUt berör nuvarande samband meUan staten och kyrkankan aktualiseras före nästa kyrkomöte, som är avsett att hållas ioktober månad 1975. Eftersom sambandet mellan stat och kyrka, som ett resultatav det tydliga uttrycket för en stark folkopinion, kommer att bestå, är det enorimlig ståndpunkt om statsmakterna vägrar medverka tiU sådana reformer som gördet möjligt för kyrkan att på bästa sätt fungera inom ramen för det bevaradesambandet. Statsmakterna bör följaktligen inte bara medverka i utan ocksåsjälva ta ett eget initiativ tiU det utredningsarbete som måste föregåreformarbetet. En tänkbar väg är att tillsätta en statlig utredning medföreträdare för såväl de poUtiska partierna som för att lösauppgiften i samverkan och samråd med den av ärkebiskopen tiUsatta internaexpertgruppen. Detta utredningsuppdrag skuUe icke innebära en omfattandeanalys av de mer allrhänna frågor rörande samhället och trossamfunden somägnats stort utrymme i stat-kyrka-beredningens arbete utan klart inriktas påatt arbeta fram förslag till sådana inre reformer som kan anses önskvärda ochnödvändiga. I den debatt som följt sedan 1968 års beredning framlagtsitt förslag 1972 framstod det som uppenbart att stor enighet rådde om att hurden egentliga statkyrka-frågan än löstes, de fria trossamfunden måste fåbättre arbetsvillkor . Vi i moderata samUngspartiet delar helt dennauppfattning. Samfundens möjligheter är hårt beskurna. Det torde inte varanågon överdrift att säga det. Den svenska skattepolitiken, som i stort settjämställer trossamfund och ideeUa organisationer med vanUga företag, exempelvisi fråga om arbetsgivaravgift, har inneburit ständigt nya pålagor. Etttrossamfund har få möjligheter att kompensera sig. Avdragsrätt vidinkomstbeskattningen för gåvor tiU reUgiösa ändamål väntar ännu på att införas.Uppräkningen av det statliga stödet tiU de fria trossamfunden som /73 skall fortgå med sikte på att i görligaste mån åstadkommaekonomisk likställighet meUan och de fria samfunden. PrincipenskaU vara att bästa möjliga arbetsförhållanden skaU beredas alla samfund. Jagutgår ifrån att föredragande kyrkominister anser detsamma, även om han istatsverkspropositionen endast talar om att statsbidraget behållas. Försvinna får det givetvis endast om det ersätts med ett bättresystem för tryggande av de fria samfundens förutsättningar att arbeta på ettmed möjligheter jämförligt sätt. 7 protokoll 1974. Kyrkoministem finner det, säger han, angeläget att stödettiU församUngar och samfund som verkar i utanför ökasväsentligt, men han kan endast biträda en uppräkning av innevarande budgetårsanslag på 5 mUjoner kronor till 10 mUjoner kronor för nästkommande budgetår.Vad som i detta sammanhang skall betecknas som väsentligt kan man ha olikameningar om. frikyrkoråd räknar med ett anslag av en heltannan storleksordning än tidigare, som skulle innebära ett mera avgörande stegmot en ekonomiskt hkvärdig behandling från statens sida. kommerfram till att ca vore ett till samfundens totalautgiftsvolym i jämförelse med ekonomiska situation - lämpligtavpassat anslag. Med hänsyn till frikyrkorådets beräkningar, vilkasriktighet det inte finns någon anledning att betvivla, kan förslaget om 10miljoner kronor inte betecknas som tillräckligt om målsättningen om ekonomiskjämstäUdhet skall förverkligas inom rimlig tid. Staten tar i viss mån tiUbakamed den ena handen vad den ger med den andra. täcker knappastvad de fria samfunden inlevererar till statsverket i form av arbetsgivaravgift.Samfundens ekonomiska vUlkor har, jag upprepar det, i realiteten starktförsämrats . Ä andra sidan är det uppenbart att det ekonomiskamålet av statsfinansiella skäl inte kan uppnås med en gång utan att detta måsteske etappvis. En lämplig avvägning för /75 måste dock innebäraett betydligt högre anslag än 10 mUjoner kronor. Vad som alltså, tUl slut, bör ske i fråga om trossamfundens situation i det svenska samhället ärföljande; Sambandetmellan staten och består. Reformer, syftande tiU bättre inre organisations- ocharbetsförhåUan-den för förbereds. Avdragsrätt vid beskattningen för gåvor till reUgiösaändamål införs. De fria samfundens ekonomiska likställighet med svenska kyrkanuppnås . HertPOLSTAM (c): antog ettkriminal-poUtiskt program, som Uksom partiprogrammet, bygger på grundsatsen omaUa människors Uka värde och rättigheter. AUa människor måste garanterasrättssäkerhet och trygghet, och arbetet härför skall präglas för individen. Detbästa sättet att skapa rättssäkerhet och trygghet är att huvuduppgiften inomallt samhällsarbete Uksom inom kriminalpoUtiken blir brottsförebyggande. 1973 tog man ett steg i rätt riktning. Redan i januarimånad tillsattes brottskommissionen, som hade att snabbt lägga fram förslag omåtgärder för att minska den akuta brottsligheten. Så skedde också, och redaninnan vårsessionen avslutades hade fattat beslut om vissa åtgärder,bl. a. om förstärkning av polisens resurser. En socialt inriktad omhändertagandelagstiftninginfördes, och ett brottsförebyggande råd inrättades. Reformer skedde också på kriminalvårdsområdet. givetvisvår förhoppning att alla de här besluten skall leda till förbättringar. Vi har även från sida lagt fram enpartimotion, som bygger vidare på vårt kriminalpolitiska program. Jag skallinte referera hela den motionen, men där tar vi även uppskadeståndsfrågan. Brottsoffren glöms ofta bort i sammanhanget. Allmänheten kanbibringas den uppfattningen att samhällets intresse bara riktas mot demänniskor som begår brott, men att endast ett ringa eUer inget intresse allsägnas de människor som drabbas av brott. Den här frågan är utomordentligt svår att lösa både fördem som drabbas och för dem som begått brott, men den kan inte vara olöslig.Den bör bli föremål för översyn, och förslag om nya regler för skadestånd tillbrottsoffer bör föreläggas . Löser man det problemet, kan manmåhända också förbättra allmänhetens inställning tiU dem som hamnat snett Uksomtill det väsentliga rehabiliteringsarbetet inom kriminalvårdens ohka faser, dåinte mmst frivården. har jag redan nämnt. Det harhälsats med tillfredsställelse. Rådet skaU närmast under Kungl. Maj;t samordnasamhällets och enskildas insatser mot brott, och det skall också genomutredningar och initiativ medverka i det kriminalpoUtiska utveckUngs-arbetet. I motiveringar som framgår av motionen föreslår vi attrådet, som redan nu fungerar som en kommitté, får fortsätta som en kommittéunder efter den för att få tid att finna debästa formerna. Ett problem som då också måste lösas är frågan omanställning av rådets personal. Den måste nämligen kunna knytas fastare tiUorganisationen redan nu annars löper man lätt risken att dels förlora redanengagerade personer, dels få svårigheter att rekrytera de mest lämpligamänniskorna. Jag kan nämna att rådet redan nu har en sekreterartjänst besattmed en person som är tjänstledig från en fram tUl den I juli1974. Därefter kan han inte erhålla någon ny tjänstledighet, och han anser sigdärför tvungen att återgå till den tryggare anställningen i kommunens tjänst.Detta skulle vara synnerligen negativt för rådet och dess arbete. Jag hoppasdärför att man i departementet redan nu kan förbereda en lösning på problemet.En tänkbar sådan är att rådet får vara eller får bli en del ijustitiedepartementet och att personalen i rådet anställes där och på så sättkan garanteras en säkrare anställningsform. Vi kommer också att ta upp den härproblematiken vid utskottsbehand-Ungen av ärendet. Resurserna behöver också ökas en del. Rådet måste kunnaarbeta såväl administrativt som utrednings- och utvecklingsmässigt, ochforskningsarbetet måste bli meningsfullt. Departementsförslaget är i dettaavseende för svagt i förhållande till utredningsförslaget och till vad vissaremissinstanser sagt. Därför har vi föreslagit en uppräkning av förvaltningskostnadernamed och utveckUngskostnaderna med . Motiveringenfinns redovisad i motionen. Förhoppningarna på det brottsförebyggande rådet är stora,och vi hoppas att dess arbete efter hand skall leda tiU målsättningen; enminskad kriminaUtet. Jag viU i det här sammanhanget också säganågot om polisens situation. När brottskommissionen höll på med sitt utredningsarbeteuppdrogs åt ett neutralt företag för marknadsundersökningar AB att verkställa en undersökning om allmänhetens kunskaper och attityder tillpolisen. Resultatet blev ett konstaterande, att förhållandet meUan allmänhetenoch poUsen på det hela taget är gott. Viss skUlnad visade det sig visserligenråda meUan storstadsområdena och landet i övrigt, men generellt sett ärförhåUandet gott. Detta gäller även mellan ungdomen och poUsen.