prot · FX0969 · 1974-12-31 00:00:00 — § 1 Justerades protokollen för den 18 innevarandemånad. § 2 Herr talmannen meddelade att iFalköping vilken beviUats ledighet från uppdraget somriksdagsledamot den 25 mars-25 aprU denna dag återtagit sin plats iriksdagen, varigenom uppdrag som ersättare för honom upphört. Om tilläggsdirektiv till 1972 års skatteutredning, m. m § 3 Omtilläggsdirektiv till skatteutredning, m.m. Herr finansministern erhöllordet för att besvara () framställdainterpellation, nr I, och anförde: har frågat om jag är beredd attmedverka dels till att skatteutredningen får sädana direktiv, att denförutsättningslöst får möjlighet att granska alternativa vägar att genomföraden genomgripande skattereform som är nödvändig i vårt land, dels tiU attmöjligheterna tiU besparingar och en bättre hushållning med skattemedel utreds. Enligt sina direktiv skaU skatteutredning se överskattesystemet. Frågor som avser ren företagsbeskattning liksom vissa kommunalekonomiskafrågor har tidigare anförtrotts andra utredningar och faller sålunda utanför1972 års skatteutrednings uppdrag. Utredningen skall enligt direktiven, somhämtinnan hänvisar till uttalade uppfattning, inte överväga enindexreglering av skattesystemet. Dessa begränsningar innebär emellertid intenågot hinder för utredningen att föreslå genomgripande reformer av våranuvarande skatteregler eller att utforma ett helt nytt skattesystem. är ständigt på jakt efter möjligheteratt spara i statsverksamheten. Det är ett fortgående arbete som alltid är likaaktuellt. Jag ser ingen lösning av problemet i det gamla förslaget atttillsätta en besparingsutredning, vUket jag deklarerat bl. a. häri . Jag ber att få tacka finansministern försvaret. Då man ser ut över denna kammare får man en känsla av attmeningsutbytet mellan mig och finansministern kanske skulle lättare och merameningsfyllt kunna ske vid ett enskUt bord. Vi kanske skulle komma varandranärmare på det sättet. Detta, herr talman, sagt bara som en parentes. Så tillsjälva saken. Det är faktiskt ingen överdrift att påstå attskatteproblematiken står i centrum för debatten om både samhällets och den enskUdes den 26 apnl 1974 Om tilläggsdirektiv till 1972 års skatteutredning, m. m. ekonomi.Det finns få andra områden som diskuteras med större intensitet och som i såavgörande grad berör hela folkhushållet som våra skatter. Men finansministernavfärdar hela denna stora och betydelsefulla problematik på ynka 24 rader.Tyvärr kan jag inte glädja finansministern med motsvarande återhållsamhet, ävenom jag skall försöka att så långt möjligt hålla mig på det rent principiellaplanet. tillhör som vi alla vet de länder som har högstskattetryck i hela världen, och vår offentliga sektor är relativt sett störreän något annat med oss jämförbart lands. Vi har, trots att vi just nu har godaexportkonjunkturer, större arbetslöshet om jag bortser från de två senasteåren - än vad vi haft . Här föreligger ett direktsamband mellan de höga skatterna och arbetslösheten. Alltför mycket resurserhar satts av för den offentliga sektorn och för litet till densysselsättningsskapande och direkt produktiva den enskilda. Till föUd häravhar vi haft en alltför låg tillväxt i hela vår ekonomi. Och vUlsocialdemokraterna för att klara sin allra viktigaste uppgift, som det brukarheta, nämligen den fulla sysselsättningen, skapa 400 000 nya jobb, framför alltgenom att ännu mera bygga ut statlig och verksamhet. Det kostar som vivet ännu mera pengar, och det kommer alltså att ytterligare öka skattetrycketoch i sin tur negativt påverka möjligheterna att skapa nya tillgångar och nyaresurser i hela folkhushållet. Jag kan mycket väl förstå hur bekymrad finansministerGunnar Sträng innerst inne måste vara då han grubblar över hur vårt landsskatteproblematik skall lösas. Från alla håU riktas kritik mot det svenskaskattesystemet. Även de stora löntagarkollektiven, som inte så hårtberördes av vår beskattnings aUra mest negativa konsekvenser, är nu ute påkrigsstigen. Olika förslag, olika alternativ förs fram. Vad kännetecknar lägetjust nu? För det första är det aUdeles obestridligt att den direktaskatten inte kan höjas. Den har det framhöll finansministern själv i dhektiventill skatteutredning - "nått en sådan höjd att en ökning avskattesatserna inte framstår som möjlig eller lämplig". På den punkten haralltså finansministern äntligen givit oss rätt. För det andra har också mervärdeskatten börjat nå dengräns varutöver höjningar blir alltmera orimliga, i varje fall om vi skallbehålla skattens nuvarande generella karaktär. Mervärdeskatten har, förklaradefinansministern också, nått en internationellt sett hög nivå. Fortsattahöjningar torde endast kunna ske "i mycket begränsad omfattning". För det tredje har regeringenförsökt döUa det verkliga skattetrycket genom att flytta över skatteuttag frånde enskUda skattebetalarnas egna skuldror till arbetsgivarna i form avlöneskatter eller höjda försäkringsavgifter. Det har bl. a. skett i samband medatt man avkrävt löntagarorganisationerna löften att i motsvarande män avståfrån de löneökningar som de annars skulle kunna förhandla sig fram till.Löntagarna har alltså fått bära bördan i form av uteblivna lönehöjningar ellerhögre priser. Det är därför inte alls besynnerligt att allt fler röster, ävenbland dem som talade sig varma för höjda löneskatter, numedger att den vägen är framkomlig. I det här läget har för det fjärde nya propåer kastatsfram: Vi skall nu beskatta de råvaror som industrin använder. På det'sättet,menar man, skulle vi kunna täcka oss för skattebortfall och kunna åstadkomma enskatteöverflyttning som förtar skattesystemets mest betänkliga olägenheter. Därmed är vi tillbaka i den debatt som fördes i början av1950-talet om hur en indirekt beskattning bäst skall utformas. Den gångenunderkände alla som deltog i debatten råvambeskattningen. Den varkonkurrensolik, sade man. Den medförde snedvridningar, den drabbade orättvist,och skulle råvaran beskattas måste det kombineras med en skatt påarbetskraften. Därmed framstod självfallet - så hette det i varje fall då - en allmänomsättningsskatt som den lämpligaste vägen, därför att den beskattar ju förutområvaran även råvarans bearbetning och försäUning till konsumenten; den är medandra ord heltäckande. Jag kanske här skall skjuta in att jag diskuterarråvaruskatten ur statsfinansiell, fiskal synvinkel. En helt annan sak är attdiskutera avgifter på råvaror för att påverka förbrukningen av sådana råvarorsom det råder knapphet på. Det är en helt annan sak och ligger utanför den härdebatten. Hur man än vänder sig är det i sista hand det arbetandefolket som får betala skatterna och bära bördan av ett skattetryck som äralltför högt. Vi löser inte de höga skatternas problem hur vi än manipulerarmed metoderna, om vi inte är vUUga att angripa själva roten till problemet, nämligenförhållandet mellan den enskilda och den offentliga sektorn. Hur mycket skallstaten och kommunerna ta på sig, och hur mycket skall den enskilde svara för? Riktar man strålkastarna på detta huvudproblem, har mananledning att med oro se mot framtiden. Vi har, som jag framhöll, en omfattande offentlig sektor. har den sektorns inkomster iförhållande till våra gemensamma tillgångar ökat från till över 50procent. Det är alltså mer än en fördubbling på i runt tal . För bara 5-6är sedan fick en genomsnittlig indu.striarbetare behålla i runt tal 15 000kronor, dä han betalat sin skatt. fick han behålla 20 000 kronor.Det låter ju som en betydande förbättring, men det var inte samma slags pengarhan fick behålla. Pengarna har förlorat så mycket i värde atthans lön i verkligheten inte stigit utan i stället sjunkit under den härperioden. Men det är sådant som i den offentliga propagandan ibland brukarkallas standardhöjning. Går vi ännu djupare in i dessa problem kan vi konstateraatt har på arbetsgivarna lagts nya pålagor som omöjliggjort denstörre löneökning för de anställda som de annars skulle ha kunnat få.Kostnaderna för dessa pålagor måste självfallet inräknas i hela lönepotten iden mån de avser förmåner för de anställda. Löntagarnas, allas vår sammanlagdaverkliga lön består dels av den kontanta lönen, dels av sådana här andraförmåner. Gör man en sådan bruttobestämning av arbetslönen visar det sig att engenomsnittlig löntagare i avstår av sinalöneförmåner i skatt till stat och kommun. Om denna utveckling får fortsätta påsamma sätt som den har pågått kommer den totalaskatteprocenten att stiga den 26 aprU 1974 Om tilläggsdirektiv till 1972 års skatteutredning, m. m. Om tilläggsdirektiv till 1972 års skatteutredning, m. m. fråndagens till och om ytterligare tioår.-Det blir alltså följden för skattebetalarna av den ytterligare utökning avden offentliga sektorn som alla socialdemokratiska talare så gärna ordarom. Får denna utveckling pågå jag tror inte att den kan pågå - mäste det fåutomordentligt allvarliga konsekvenser för välstånd, försysselsättningen, för den enskilde och hans valfrihet och också, trorjag, förvår demokratis vitalitet. Alltsedan regeringen efter påtryckning från LO- och jag undrar om inte LO vid det här laget har ångrat sig lade allmännaskatteberedningens förslag på hyllan har regeringen i stort sett bara lappat påvårt skattesystem. Den första lappen blev reform. Det var en stor lapp,och den blev som bekant de svikna löftenas reform. Man tvingades göra enprovisorisk skatteomläggning , en lika provisorisk omläggning 1973.Det förslag som för sedan lagts fram av skatteutredningenoch som får ta ställning till löser inte heller detnågra problem . Finansministern har, det antar jag i varje fall, säkertstuderat de intressanta tabeller som har redovisats i skatteutredningens egetbetänkande. Man kan av de tabellerna snabbt läsa ut att trots de vidtagnaskattereformerna svenska skattebetalare fortfarande har en högre verklig skattän vad skattebeslut syftade tiU. Även om vi nästa årgenomför det nyaste förslaget från skatteutredningen kommer skatten för storagrupper att vara högre än den skulle vara enligt beslut. Tydligare änsä kan man väl knappast få en bekräftelse på misslyckandena. Jag har, herr talman, genom mina två frågor pekat på vadman skulle kunna göra för att angripa denna oroande utveckling. Man skullefördel första kunna se till att skatteutredningen helt obunden fick ta upp desvenska skatteproblemen till förutsättningslös allsidig utredning och undersökamöjligheterna att sänka vårt totala höga skattetryck. Jag pekade för det andrapå det som direkt sammanhänger med den första frågan, nämligen tvånget attpröva om de åtaganden som vi gjort den offentliga sektorns utgifter och attgöra det i en parlamentarisk besparingsutredning som skulle kunna få sådanadirektiv att man med säkerhet kunde räkna med resultat. Besparingsutredningensverksamhet skulle självfallet samordnas med skatteutredningens för att manskulle vara säker på att kunna nå framgång. Det minst sagt fåordiga svar på 24 rader som jag har fåttav finansministern är i ett hänseende dubbeltydigt. Man kan, om man läsersvaret, få ett intryck av att de begränsningar för skatteutredningens arbetesom finansministerns direktiv har föreskrivit inte skulle utgöra något hinderför utredningen att, som finansministern sade, föreslå genomgripande reformerav våra nuvarande skatteregler eller att utforma ett helt nytt skattesystem.Men det kan väl inte vara riktigt, herr finansminister, att man kan dra denslutsatsen. Direktiven hindrar, menar jag, en sådan förutsättningslös prövning, skatteutredning har ju fått uppgifter som ärannorlunda avgränsade än de som gavs allmänna skatteberedningen på sin tid.Utredningen får inte syssla med tillväxtpolitiska problem, trots att självfalletskattesystemets utformning i allra högsta grad är ägnad att påverka denallmänna tillväxten i landet och därmed också storleken av de tiUgångar som ien expanderande ekonomi ställs tUl samhällets förfogande, vilket i sin turbestämmer hur stort skatteuttag vi skall ha. Det är också fullt föUdriktigt meni sak lika felaktigt då skatteutredningen inte heUer får lov att syssla medfrågan om beskattningens totala höjd. Sambandet meUan skatternas höjd och detekonomiska klimatet detta mycket väsentliga samband skall alltsåskatteutredningen lämna åt sidan. Också kommunalskatteproblematiken liggerutanför arbetsuppgifterna, trots att den utgör en integrerad del avtillväxtproblematiken. Detsamma gäller indexregleringen av skattesystemet, enfråga som sammanhänger med de automatiska skatteskärpningarnas prisuppdrivandeeffekt. Uttryckligen framhåller finansministern att principen omden progressiva statsskatten skall bibehållas. Jag vUl inte säga att den skallavskaffas, men finansministern utgår från att den skall bibehållas. Det finnsingen möjlighet att pröva det. Den progressiva statsskattens marginalskatteeffekterhade finansministern i de ursprungliga direktiven inte något ont att säga om.Tvärtom: De speglar, sade finansminster Sträng, bara den grundläggande tankenom beskattning efter bärkraft. I det hänseendet har ju finansministern tänkt omsedan direktiven skrevs. I tUläggsdirekti-ven till skatteutredningen frånoktober liksom också i samband med skatteutspelet i valrörelsen hadefinansministern tydligen blivit varse hur allvarligt marginalskatteproblemetplötsligt blivit, inte minst för de väljare som finansministern brukar kallasitt folk. Då fick skatteutredningen plötsligt till uppgift att lindra de alltförhöga marginalskatteeffekter som tidigare bara ansågs speglasocialdemokraternas kungstanke om skattesystemets uppbyggnad. Även i övrigtutvidgades som bekant direktiven, men ingalunda på det sättet attskatteutredningen fick möjlighet att viUkorslöst redovisa ett helt nyttskattetänkande. Jag menar att läget är oroande för både de enskildasoch samhällets ekonomi. Priserna kommer inte att öka långsammare under denärmaste åren än vad fallet varit tidigare utan tvärtom snabbare. Vi skall inteföregripa kompletteringspropositionen och den debatt som föUer efter den, menjag tror att jag vågar påstå utan att ge uttryck åt någon nattsvart pessimism,att prisstegringarna kommer att ligga snarare över än under 12procent. Och ju kraftigare inflationen är, desto allvarligare blirkonsekvenserna av skattesystemets inbyggda automatiska skatteskärpningar. Ochdå kommer också krav på nya och höjda bidrag som ett brev på posten bidragsom inte är föranledda av att stora grupper har för låga inkomster utan av attde har för höga skatter. Det är alltså skatten som har skapat de problem somman måste lösa. Vi skall ha skatter det måste vi ha men vi skall ha sådanaför att lösa problemen, inte för att skapa problem. Och de här svårigheterna är inte bara begränsade till detstatliga området. De senaste årens s, k. skattereformer har som bekant minskatdet totala skatteunderlaget och ökat kostnaderna på den kommunala sidan. Dettaoch inflationen generellt sett har lett till akuta behov av kommunalaskattehöjningar. Enbart de beslut som redan har fattats den 26 aprU 1974 Om tilläggsdirektiv till 1972 års skatteutredning, m. m. den 26 aprU 1974 Om tilläggsdirektiv till 1972 års skatteutredning, m. m. omfolkpensionsavgiften, de höjda arbetsgivaravgifterna och borttagande avgarantiavgiften medför ett behov av en skattehöjning av I krona25 öre. Höjda brännoUepriser och löneökningar kommer att späda på detta beloppytterligare. Det mest allvarliga är emellertid den långsiktigautvecklingen. Vi skulle behöva, herr talman, en långtidsprognos, exempelvis enfemårsanalys, med olika inbyggda alternativ för utgifts- ochskatteutvecklingen. Är finansminister beredd att lägga fram ensådan prognos, eller tänker man inom regeringen tillämpa den hittillsvarandelåtgåmeto-diken och lämna skattebetalarna i ovisshet om vad de har att väntainom de närmaste fem tUl sex eller tio åren vid olika utvecklingsalternativ? Detta resonemang, herr finansminister, är inte det ärbäst att stryka under det en gång för alla byggt på någon strävan att raseravårt sociala trygghetssystem. Vad jag och allt flera andra frågar är om dettasystem är i alla hänseenden riktigt uppbyggt. Om det förhåller sig så attolika, i och för sig i allra högsta grad motiverade stödåtgärder är baserade påatt den enskildes konsumtionsförmåga ligger under vad som är rimligt i ettvälfärdssamhälle och om detta beror på att just skatterna lämnar för litet kvaråt vederbörande, då skall självfallet i första hand skatterna sänkas så attbehovet av stöd minskar eller upphör. Det är mot bakgrunden av sådana här perspektiv som jagtycker att finansminister inte borde ha viftat bort det andra ledet imin fråga till honom, nämligen om han är villig att medverka till attmöjligheterna till besparingar, omprövningar och en bättre hushållning medskattemedel kan utredas. Det är möjligt jag tror att finansministern har sagtdet förut, herr talman att finansministern har dåligaerfarenheter av 1950-talets besparingsutredningar. Men läget var annorlunda dåän vad det är , perspektiven för framtiden var helt andra då än vad de är ,reaktionerna från människornas sida mot högskattepolitiken har en helt annanstyrka än vad de hade . Och frågan om vad man kan åstadkommahänger samman med vUken målsättning som man uppställer för sig, vUka direktivman ger en sådan utredning, vUken viUa de medverkande parterna har och hurstarkt det tvång tUl hushållning med medel är som ytterst måste vara dendrivande faktorn i en sådan här utredning. en fråga: Innebär finansministerns svar att haninte är beredd att medverka vid samlande överläggningar för att åstadkomma ennödvändig stabilisering av den svenska ekonomin, hur de överläggningarna än måkomma till stånd? Jag ställer den frågan därför att jag har övertygelsen att omman skall lyckas att nå något resultat vid sådana här stabiliseringspolitiskaöverläggningar rundabordskonferenser eller vad man vill kalla dem med deolika, direkt intresserade parterna i det svenska samhället, då krävs det ocksåatt man aktivt är villig att analysera och genomföra olika besparingsåtgärder.Annars kommer man inte att lyckas. Jag skall gärna ge elterkännande redan i samband med hans första frågeställning: ärproblem som står icentrum för intresset. Men när han uttalar sin olust över att mitt svar rör sigom 24 rader viUjag erinra om att det inte alls är antalet sidor som äravgörande, utan det är innehållet i det man säger. På de 24 raderna har jag i stort sett talat om för herrBohman att de frågor han berör är föremål för seriösa utredningar. De har medföretagsbeskattningen att göra, de har med beskattningen av fysiska personeratt göra, de har med den ekonomsika fördelningen mellan stat och kommun attgöra. Och jag kan rent rationellt inte se någon nämnvärd finess i att vi stårhär, inför denna tämligen glest besatta kammare, och övar varandra i gamla,kända argument. Vi får låta de här utredningarna genomföra sina arbeten ochsedan komma tillbaka och diskutera vad de har nått fram tUl. har jusin vice ordförande som en högt värderad ledamot i den här storaskatteutredningen, så han har alla möjligheter till direkta kontakter ochdirektinflytande på utredningens debatter. Jag hoppas således, , att vi, när vi verkligenhar anledning att diskutera de här frågorna på allvar, skall kunna göra det medutgångspunkt i ett material som är ordentligt genomarbetat. TUlika med våraegna erfarenheter på området bör det kunna ge en ganska givande diskussion och,som jag hoppas, en något bättre besatt kammare. komrner sedan över på den offentliga sektornoch mönstrar sin gamla aversion mot tillväxten där. Om jag skaU avge enpersonlig bekännelse, vUl jag säga att jag inte anser att det är någotavgörande villkor att de 400 000 nya arbetena som man har talat om är placeradei den offentliga sektorn. Var de är placerade är för min del mera sekundärt.Det väsentliga är att det blir en sådan efterfrågan att den arbetskraft somenligt vad man har att räkna med bjuder ut sig - och det kanmycket väl vara ytterligare 400 000 personer -verkligen får engagemang ochsysselsättning. säger att den direkta skatten kan man intelängre höja, och det har jag ingen anledning att polemisera mot, eftersom jaghar sagt det från den här bänken. Han säger vidare att i avseende på den indirektabeskattningen, dvs. momsen, finns det inte heller så stor ytterligare marginalatt ta av. I stort sett har han rätt. Jag tror att man rent internationellt,där nu den indirekta beskattningen i form av moms är vedertagen, har kommitfram till att någonstans ligger ett maximalt uttag den vägenom man vill - och det vUl man naturligtvis - ha disciplin bland skattebetalarnaoch lojalitet mot beskattningen. Det finns nationer ute i som har gåttlängre. Men där har vederbörande finansministrar -i varje fall i samtal med mig- sagt att det inte har givit sä särdeles mycket, utan de har orienterat sigtillbaka till någonstans kring de . Vi har litet grand kvar innanvi kommer dit, så en viss marginal finns. Dessutom tror jag nog att momsen börjar i någon mån få enrehabilitering i det allmänna anseendet, framför allt från företagarsidaneftersom den har vissa fördelar framför arbetsgivaravgifter och socialförsäkringsavgifteri fråga om konkurrensneutraliteten gentemot importen och favoriseringen avexporten. Om tilläggsdirektiv till 1972 års skatteutredning, m. m. Om tilläggsdirektiv till 1972 års skatteutredning, m. m Något som emellertid är rätt intressant - om jag skullekosta på mig en Uten fUosofisk betraktelse om detta är att vi under desenaste åren faktiskt har fått en samordning av löne- och avtalsmarknaden ochskattepolitiken. Den skattereform som tog och som vi tillämpari år fick ju sitt direkta inflytande på och sitt samspel med den gångnalönerörelsen. Vi var ense om det. Jag har ett minne av att också ,även om det skedde med viss själsvånda, i sista omgången anslöt sig tUl detankegångarna. Jag har förhoppningen, , att man skall kunnafortsätta med detta ytterligare ett tag framöver, och jag ser där en möjlighettill lösningar av ett annat ganska svårt och kinkigt problem. Denna tanke på råvarubeskattning har faktiskt undersöktsen gång, och jag tror att erinrade om detta. Man kom då fram tUlatt den innebar för stora besvärligheter och oönskade konsekvenser för att manskulle kunna räkna med att den skulle ge något nämnvärt resultat. Jag ärmedveten om att har i den allmänna debatten råvambeskattningentagits fram som någonting av en frälsarkrans i nöden. Jag tror attvederbörande inte har varit helt på det klara med vad det egentligen innebär,när man talar om detta som en lösning på ett svårt problem. För min del skullejag kunna säga att visst kan det vara värt att undersöka saken på nytt, och jaghar ingenting emot att den sittande skatteutredningen gör försök i denriktningen. Men jag tror att man realistiskt skall säga sig att någraförhoppningar om att råvambeskattningen löser ett besvärligt problem bör manknappast ha. Det är också riktigt - man behöver inte mobilisera någonhögre grad av intellekt för att konstatera det att oavsett vad man väUer förform av beskattning, direkt eUer indirekt, råvarubeskattning eller avgifter avett eller annat slag, är det i sista hand människorna som skall betala. Men detavgörande är ju om man anser att man via en sådan beskattning kan göra eninsats i samhällslivet till nytta och favör för de mest behövande människorna,som de som har kommit på en sådan sida här i världen att de har detganska hyggligt ställt får finna sig i att vara med och finansiera detta irelativt större omfattning än andra. Och det är väl som vanligt därskiljelinjen går mellan och mig. Jag har den uppfattningen attskattepolitiken Uar sitt försvar och sin motivering helt enkelt från denutgångspunkten att den är ett instrument att jämna ut olikheterna ekonomiskt ivårt samhälle och dessutom bygga ut och finansiera det trygghetssamhälle somherr för all del ofta är med och röstar för, medan han inte ärtillräckligt konsekvent att i sin propaganda vara med om finansieringen.