prot · FX0925 · 1974-12-31 00:00:00 — Tag ettnutida barn, en flicka, som är på sin bamstuga och där nästanuteslutande har sina vuxenkontakter med kvinnor. är avdem som tas in på förskoleseminarier kvinnor. SkuUe det vara en särskUd fördelför denna flicka att även sedan hon kommer hem få möta och bli ompysslad avytterligare en kvinna? Det är ju alldeles tvärtom: en sådan situation talarsnarare för fadern som vårdnadshavare, i den mån man nu skall föra den sortensresonemang över huvud taget. Hela resonemanget att små barn mer behöver sin mor än sinfar är över huvud taget barnpsykiatriskt sett mycket tvivelaktigt. Det är enfråga om parternas personligheter, inte om deras kön. För övrigt är det ettetablerat faktum i barnpsykologin, att små barn har utvecklingsperioder myckettidigt i sitt liv där kontakten med vuxna av motsatt kön har speciellbetydelse, så t. ex. i åldern halvt till . En ytterligare observation är, att hela dettaovetenskapliga tänkande som styr vårdnadsavgörandena tillämpas på ett sånyckfullt sätt. Det ges inga klara kriterier på hur mycket barnets ålder ochkön tillåts ha betydelse och vid vilka åldrar respektive föräldrar börprioriteras. Jag har här ett verkligt skräckexempel, ett rättsfaU frånStockholm . Det gällde en pojke som var åtta och ett halvt år.Barnavårdsnämnden hävdade att barnets ålder talade för modern somvårdnadshavare. Domstolen menade däremot att samma ålder talade för fadern. Meden sådan nyckfuUhet förvandlas en redan i sak tvivelaktig bedömningsgrund tUlrent nonsens. Att jag uppehåller mig så utförligt vid denna sida avpraxis beror på att den uppenbarligen i många fall leder till för barnetogynnsamma domslut. Även i fall där fadern i andra hänseenden har framstått somden lämpligare går rätten på modern med hänsyn just tUl de påstådda naturligaförutsättningarna. Det extrema exemplet finner man i högsta domstolen om jag nu skaU tUlåta mig att kritisera en så hög instans. I ett mål om två pojkaransågs modern uttryckligen enligt hela det övriga materialet mindre skickad änfadern. Men det allmänt påstådda behovet av modersvård för de nio gamla bröderna fick ändå motivera att modern anförtroddes vårdnaden.Högsta domstolen framhöll t. o. m. att riskerna med att anförtro modernvårdnaden kunde anses bli reducerade av att fadern hade ett så positivt ochintensivt intresse för barnen. Fadern fick alltså uppleva att hans godaegenskaper blev ett motiv för att ge vårdnaden åt den i och för sig mindrelämpliga andra parten. Ett i sanning mycket märkligt sätt att tolka begreppetbarnets bästa. Slutligen ytterligare två punkter i det aktuellasammanhanget. ger uttryck för uppfattningen, att det är lyckligastnär tvistande föräldrar kommer överens. Det är en sanning, men den har sinamodifikationer. Det beror nämligen helt och hållet på vad som är orsak tUlförlikningen. Är orsaken att en kvalificerad diskussion mellan föräldrarnaförts, där de t. ex. fått bistånd av PBU-expertis eller liknande, och de harkommit fram till en bestämd gemensam uppfattning, är detta säkert mycket bra.Självfallet bör, som understryker, samhället pä allt sätt hjälpaföräldrar att reda ut en sådan situation. Ang. praxis i vårdnadsmål har därföranledning att anbefaUa att den verksamhet, som med alltför små medel pågår vidStockholms med just denna målsättning, skulle behandlas ensmula generösare än vad som hittUls varit fallet. Den arbetar nämligen i vissutsträckning med statliga anslag. Men om förlikningen bara består däri, att den ena partenbedömer striden så utsiktslös på grand av gällande praxis att han över huvudtaget inte väcker talan i vårdnadsärendet, leder det hela bara till att barnetsrätt aldrig kommer under prövning. Och detta missgynnar barnet. Det har nämUgenvisats, i en undersökning av licentiat vid pedagogiska institutioneni , att den slagsida i praxis som består i en automatisk prioriteringav modern blir mindre i de fall, där en kvalificerad utredning avbarnpsykiatrisk natur företagits. Detta talar ju inte obetingat för att man böruppmana folk att avstå från att väcka talan i vårdnadsärenden. Det talar istället för att utredningsförfarandet bör göras mer seriöst än som förnärvarande är fallet på många håll i landet. Statsrådet tar tiU sist upp frågan om hur praxis kommeratt utvecklas. Vi är överens om att det förekommit en klart positiv utvecklingpå området. Men alltjämt kvarstår som jag nämnt vägande faktorer som varken ärvetenskapligt styrkta eller i överensstämmelse med rådandesamhällsförhållanden. förmodan på denna punkt går ut på att densocio-ekonomiska utvecklingen i sig själv kommer att leda till ändringar ipraxis. Det är att ha en något passiv syn på lagstiftarens roll i ensamhällelig utvecklingsprocess. Och den är inte heller konstitutionellthållbar, om man verkligen önskar en förändring. Det klagas ofta över att domareär konservativa. Jag skall inte här diskutera hur långt den kritiken har fogför sig. Men vi kan inte kritisera landets domare och barnavårdstjänstemän fördet som vi själva som lagstiftare har ansvaret för. All rättskipning har i sig ett konservativt drag i denmeningen att den för rättssäkerhetens skull måste blicka bakåt och stödja sigpå prejudikat. Det är inte i första hand domarens sak att gå i spetsen församhällsförändringar, det är lagstiftarens sak. Det är lagstiftarens uppgiftatt exempelvis när det gäller sådan här problematik initiera en officielldebatt och göra undersökningar kring dessa problem. Säkert skulle domarkårenuppleva detta som ett stöd för sitt handlande i de många svårbedömda fall därden måste ta ställning. Säkert skuUe det också bidra till att landet snabbarefinge en praxis på detta område som innebär en klokare och mänskligare tolkningav begreppet barnets bästa. I långa stycken kan i ochjag finna varandra i den här diskussionen. Väldigt många av våra värderingaroch utgångspunkter är identiska. Vi är tUl en början ense om att i princip är den svenskalagen ganska hygglig på den här punkten - att domstolarna i vårdnadstvisterskall beakta barnens bästa och avgöra vårdnadsfrågan egentligen uteslutandeutifrån synpunkten vem av föräldrarna som kan erbjuda barnen det bästa hemmet. Det somherr tar upp är inte heller själva lagen utan praxis. Han menaratt praxis är litet eftersläpande i förhållande till den sociala och ekonomiskautvecklingen i samhället och i förhåUande till vad som förmodarvara lagstiftarnas intentioner, nämligen att i princip betrakta föräldrarna somlikställda när det blir tvist om vårdnaden av barnen. Verkligheten är kanske inte fullt så sned som herrSvensson gör gällande. Om vi ser på de fall där det blir tvist inför domstol omvårdnaden om barnen, finner vi att det försiggår en klar utveckling i denriktningen att fadern allt oftare får vårdnaden om barnen. Jag har tagit framnågra siffror som gäller ochbarnavårdsnämndens behandling av sådana ärenden. 1 143 ärenden hade domstolanmodat nämnden avge yttrande om vem av makarna som var bäst ägnad somvårdnadshavare. Om vi först ser tiU nämndens egen inställning finner vi att i58 faU av dessa 143 förordas modern, i 50 fadern. I 26 fall ansåg nämnden attingen av föräldrarna var lämplig utan att en utomstående borde blivårdnadshavare. I 9 fall slutligen ville man dela barnen så att modern ochfadern fick ta ett eUer flera barn vardera. Detta innebär, översatt till procenttal, att i omkring 40procent av fallen ville barnavårdsnämnden ge modern vårdnaden, i omkring 35procent av fallen fadern vårdnaden och i av fallen utomståendevårdnaden av barnen. Delning av syskonskaran förordades i av samtligafall. Beträffande dessa ärendens fortsatta behandling vid domstol har jag intelika exakta siffror, men i grova tal stämmer nog vad som gäller för dessa 143ärenden att i av aUa fall följer domstolarna vadbarnavårdsnämnden rekommenderat. Det blir över huvud taget allt mera sällsyntatt man vid domstolarna behöver uppleva stora uppslitande vårdnadstvister, därman kallar åtskilliga vittnen till bevisupptagning vid huvudförhandling, utandet räcker med barnavårdsnämndens utlåtande och eventuellt yttrande avbarnpsykiatrisk expertis. Den verklighetsbild som gav bör nogkorrigeras litet, men jag vill inte bestrida att det fortfarande pä många håll förekommer en tendens att följa gammalt slentrianmässigt och vad kallade för 1800-talsmässigt tänkande och att utgå ifrån att modern skall ha ett visst företräde i varje fall när det gäller vårdnaden av mycket små barn. Men söker man efter upphovet till den tendensen tror jag man skall konstatera att dessa attityder, inställningen om moderns företräde i vissa fall, återfinns hos föräldrarna själva i väldigt stor utsträckning. Den snedvridning som förekommer vid skilsmässosituationernär det gäller fördelningen av barnen beror på föräldrarnas egen attityd ochuppfattning om den lämpligaste fördelningen av barnen. Det kan man lätt checkaupp om man tittar på hur vårdnadsärenden i aUmänhet avgörs. I det heltövervägande antalet fall är makarna överens om vem som skall ha vårdnaden ombarnen. I sådana fall brukar domstolen tämligen slentrianmässigt följa vadmakarna har enats om - av ganska naturiiga skäl. Det skall mycket till för skall gå ifrån föräldrarnas samfällda önskan. Jag tror t. o. m. att detförhäller sig så att de konservativa attityderna är vanligare hos föräldrar i den 14 febraari 1974 Ang. praxis i vårdnadsmål den 14 febraari 1974 Ang. praxis i värdnadsmål allmänhetän hos de sociala myndigheter och domstolar som har att syssla med dessafrågor. Därmed viU jag inte säga annat än att konservativa attityder och t. o.m. fördomsfulla attityder kan förekomma här och var ute i myndigheterstUlämpning eUer hos domstolar. Det är mänskligt och ofrånkomUgt att ett ellerannat sådant exempel kan letas fram. Jag finner inte för min del anledning attgå i polemik när tar fram exempel på domsmotiveringar som tyderjust på en fördomsfuU inställning i själva huvudfrågan. åberopar den auktoritativa kommentaren tUlSvensk famUjerättspraxis av justitierådet . Denne, som i och för sig varen utomordentligt skicklig jurist, är död , han dog vid rätt högålder. Den kommentar som har författat är visserligen mycket sakkunnigoch mycket bra i många stycken, men jag tror inte den behöver tas på ett fulltså auktoritativt sätt som egen attityd till kommentaren tycks gevid handen. Sammanfattningsvis är alltså förhållandena kanske ickefuUt så usla som man kunde få intrycket av när man lyssnade tUl om det nu fortfarande finns en del att rätta tUl, om anpassningen tiUändrade sociala och ekonomiska föutsättningar även för fadern att åta sigvårdnaden om barnen går för långsamt i de här vårdnadsfrågorna vad skaU vigöra åt det? Jag tror som sagt att den viktigaste uppgiften i själva verket äratt påverka den stora skaran av föräldrar. Egentligen skulle vi starta långtinnan de har blivit föräldrar. Det är attitydförändringarna redan bland barnensom är det viktigaste i det sammanhanget. Vi skall naturligtvis också försökapåverka de vuxna och det är givetvis även önskvärt att de som har att hanteradessa frågor i myndigheter och domstolar engageras i en debatt kring problemen. Men om efterlyser något mer än en sådandebatt och vill att vi skall försöka ge närmare anvisningar tillföräldrabalken, anvisningar rUctade tiU barnavårdsnämnder och till domstolar omhur de i konkreta fall skall förfara, tror jag att sträcker sinaanspråk för långt. Den uppgiften är helt enkelt praktiskt ganska omöjlig. Dessbättre har vi den ordningen att vi aldrig ger domstolar och sociala myndigheteranvisningar om hur de skall bära sig åt i konkreta faU, och jag utgår ifrån attherr inte heller menar att man skall göra det. När det gäller allmänna anvisningar hur skall man kommaså mycket längre än själva lagtexten gör, nämligen att tala om att frågan omvem som skall ha vårdnaden om barnen vid skUsmässa skall bedömas uteslutandefrån synpunkten vem av föräldrarna som sannolikt kommer att kunna erbjudabarnen det bästa hemmet ? Hert SVENSSONi (vpk): Jag är naturligtvis fullt medveten om att detvar en viss tUlspetsning när jag tog fram justitierådet kommentarertiU famUjerättspraxis. Jag är också väl medveten om att i justitierådet Walinsutgåva, , av finns det inga kommentarer alls av detslaget. Detta speglar väl i någon män den utveckling som har ägt rum. Men detär onekligen så att den här litet konservativa föreställningen uppenbarligen spelar en roll och framförs i undervisningen vid de Detta kanske är en punkt där i praktiken något Nr 25 slagsanvisningar skulle kunna tänkas vara lämpliga. Jag ärsjälvklart inte heller någon anhängare av att man i särskUda J4 febraari1974 förordningarskulle tala om för barnavårdsnämnder vad de skall tycka---- ;;----- ochtänka i sådana här specieUa faU. f- P'''''' Det är säkert också alldeles riktigt att det storaflertalet föräldrar har vårdnadsmål en konservativ inställning till dessafrågor. Däremot håUer inte värdering avföräldraattityder om man inskränker sig tUl att granska bara de föräldrar somhamnar i vårdnadstvister. Där är det tvärtom så att attityderna hos de inblandadeinte är konservativa, i varje fall inte hos fäderna. De flesta fäder som börjarett sådant mål vet ju att de fortfarande tyvärr har emot sig rätt så starkaallmänna attityder. Därför är det förhållandet att de väcker målet oftast ettuttryck för att de har en annan attityd än den stora massan av män, som oftainte ens kommer på tanken att de skulle kunna ha vårdnaden om barnen vid enseparation. Det som tar upp om attityder är intressant uren annan synpunkt. Man må kritisera domstolsjurister för åtskilligt, men man äribland säkerligen orättvis när man kritiserar just dem för konservativaattityder. Licentiat , vars undersökning jag har citerat tidigare, harkonstaterat på ett mycket slående sätt att det ingalunda bara är så att detfinns traditionella uppfattningar på juristhåll. Sådana finns också ibarnavårdsnämnderna och bland många socialvårdstjänstemän av den äldre skolan.1 sin undersökning visar Ucentiat hur detta kan föras tillbaka tiUden lägsta nivån, dvs. ned tUl referenterna i vårdnadsutredningarna. Det ärderas värderingar, deras tyckande och tänkande och derasvårdnadsrekommendationer som i mycket stor utsträckning influerar dessa mål ochsedan tas för gott på varje ny nivå. Däri ligger naturligtvis också ettproblem, som möjligen kan tänkas leda tUl slutsatsen att man behöver ett annatoch mera kvalificerat utredningsförfarande i dessa ärenden än systemet medreferenter, som tyvärr ofta präglas av konflikter och av smutskastning. Självfallet är jag också överens med om attden främsta kampen mot dessa föreställningar bör föras på det ideologiskaplanet. Som jag sagt är jag inte heller någon anhängare av direkta anvisningar,men självklart är att en levande politisk diskussion, som baserar sig på faktamaterialsom departementet initierat i utredning, är av större värde än en offentligdebatt som inte förs med ett sådant auktoritativt stöd. Det är väl riktigt, som säger, att man vidStockholms tingsrätt i ganska stor utsträckning kan finna ett annorlunda sättatt bedöma sådana här ärenden än vid många domstolar ute i landet. förordas, som påpekade, i av fallenfadern som vårdnadshavare. Vid är motsvarande andel inteoväsentligt lägre, nämligen , och vid många andra tingsrätterligger andelen betydligt lägre. Stockholmsmaterialet är alltså interepresentativt för landet. Det finns därvidlag en nivåskUlnad, som i och försig är betänklig, eftersom den tyder på att praxis är annorlunda i olika delarav landet. SlutUgenär det naturligtvis så och det skall väl också understrykas 49 4 protokoll 1974. Nr 25 för balansens skull att denavgörande faktorn i sammanhanget är det Torsdaeenden stora flertalet mäns attityder isådana här frågor. Jag är inte alls säker på 14februari 1974 " "" '' " rättivs och klok bedömningav vårdnadsfrågan i alla -------------------- separationsfaU, där det finns barn, man också skulle få en sådan uppdelningatt av barnen hamnade hos kvinnorna och hos männen. Jagfruktar att många mäns ovilja att ta ett sådant ansvar skulle resultera i ennågot lägre proportion för männen. Överläggningen var härmed slutad. § 10 Föredrogs och biföllsinterpellationsframställningen nr 34. § 11 Anmäldes och bordlades Kungl. Maj:ts proposition nr13 angående vissa läromedelsfrågor. § 12 Meddelande ang. enkla frågor Meddeladesatt följande enkla frågor framställts, nämligen Nr 73 i (c) till herrkommunikationsministern angående planeringen av inomÅngeområdet; Vill statsrådet, mot bakgrund av uttalande1972, redovisa hur och i vilken utsträckning regionalpolitiska synpunkterbeaktas beträffande planeringen av inom Ångeområdet? Nr 74 () till herr kommunikationsministern om en förstärkning av järnvägsspåren på sträckanOxbergÄlvdalen: Vill statsrådet redogöra för sin uppfattning angående enförstärkning av järnvägsspåren på linjen - så att arbetet pådomänverkets anläggning för flistillverkning kan igångsättas? Nr 75 i (fp) till herrindustriministern angående antalet företagskonkurser ; Vilka slutsatser drar industriministern av det relativtstora antalet företagskonkurser även under 1 973? Nr 76 () till herr industriministern angåendeplaneringen för ökad raffinaderikapacitet; Finns ett inlandsraffinaderi, lokaliserat tillBergslagsområdet, fort farande med som ett alternativ vid planeringen för ökad raffinaderi- 50 kapacitet inom landet? § 13 Kammaren åtskUdeskl.