prot · FX0997 · 1974-12-31 00:00:00 — En av de frågor som hadevänligheten att rikta till oppositionspartierna var denna: "Är ert partiberett att ge sin anslutning till en politik, som aktivt bekämpar "Med tanke på att i överenskommelsen förklararatt hans avsikt är att man inte skall öka inflationen, måste uppenbarligen herrPalmes eget svar pä den frågan vara att hans parti egentligen inte är berettatt ge sin anslutning till den politik som aktivt Den ekonomiska politiken, m. m. Den ekonomiska politiken, m. m. Inom moderata samlingspartiet anser vi attprisstegringarna är så allvarliga att det inte räcker med allmännadeklarationer utan att det fordras verkliga åtgärder. Det är lätt att säga.Därför är det också nödvändigt att man redovisar vad man verkligen viU göra. För det första menar vi att det är nödvändigt att statenavhåller sig från åtgärder som direkt leder till högre kostnader och priser.Höjningar av indirekta skatter eller olika former av löneskatter är mot denbakgrunden olämpliga. De leder nämligen direkt tUl att priserna stiger. Därförär vi förvånade över att man i denna överenskommelse försöker göra affär av inte höjer den allmänna arbetsgivaravgiften, när man sedan höjer andralöneskatter proportionsvis desto mer. Totalt skulle, bara genom dennaöverenskommelse, olika löneskatter stiga . För det andra gäller det att minska de enormamarginalskatterna skatterna på löneökningar. Eftersom skatterna pålöneökningar är så höga, fordras det stora löneökningar för att det skall blinågonting kvar efter skatt. Men då sådana löneökningar och därmedkostnadsökningar driver upp priserna ännu mer, blir det ändå mycket litet kvarreellt av löneökningarna. Den "snurren" är en av de viktigasteförklaringarna till de starka prisökningarna. För det tredje är det nödvändigt att näringslivetsinvesteringar är så omfattande att man kan klara de löneökningar som vi allaviU ha utan att skicka dessa löneökningar vidare i form av prisökningar. För det fjärde är det viktigt att man verkligen uppmuntraren effektiv konkurrens. Det är det bästa sättet att motverka prisstegringarna,när företagen är tvungna att försöka hålla efter sina kostnadsstegringar. Vikan på bostadsmarknaden se klara följder av hur det är att synda motkonkurrensens välgörande verkningar. Där har hyrorna stigit snabbt på grund avatt olika statliga ingrepp starkt har minskat konkurrensen. För det femte fordras, för att möta de prisstegringar somkommer utomlands ifrån, att man för en aktiv valutapolitik. Det låter tekniskt,men det är inte desto mindre mycket viktigt. Regeringen försöker ofta svängasig och säga att den är oskyldig tiU den svenska inflationen, eftersom dennaberor på utländska prisstegringar. Men hur hållbart är det argumentet? Först och främst får man komma ihåg att exempelvis underden senaste tioårsperioden har prisstegringarna i varit snabbare ängenomsnittligt i andra länder. Det måste innebära att vi snarare har försvåratdet ekonomiska läget för andra länder genom att exportera inflation. För detandra förhåller det sig på det viset, herr talman, att om man inom det egnalandet verkligen för en framgångsrik stabiliseringspolitik skapas parallelltdärmed möjligheter att föra en växelkurspolitik som gör att man kan avskärmasig från prishöjningar utomlands. Jag erkänner gärna att de utländskaprisstegringarna skapar svårigheter för den - det är ingettvivel om det - men det är helt oacceptabelt att bara lättvindigt rycka påaxlarna och skylla ifrån sig med att alla svårigheter kommer från utlandet. Vadregeringen faktiskt har gjort för att försöka hälla priserna nere är att hapriskontroll och subventioner. Jag tror att man med dessa metoder kantillfälligt bromsa prisstegringar, men jag tror lika väl att det kommer surtefter. Att priskontroll inte ger några resultat pä lång sikt kan vi se påbostadsmarknaden. Där har vi ju en priskontroll - hyresregleringen och ändåhar hyrorna stigit mycket snabbt. Om det vore så lätt att bli av medinflationen att det räckte med att förbjuda den borde man ha gjort det förlänge sedan. Och om det vore så lätt att bli av med inflationen att man barabehövde införa prisstopp, varför gör då inte staten det först och främst på denegna affärsdrivande verksamheten, där staten helt kontrollerar priserna? Menprisstegringarna t. ex. inom SJ, postverket och har varit snabbareän på andra håll. Med subventioner kan man också bota prisstegringar tillfälligt,men inte . Mycket snart är nämligen den obehagliga sanningen klar, attvalet står mellan att betala endera över disken eller över skattsedeln. Och attbetala över skattsedeln blir när allt kommer omkring inte billigare man kanmöjligen lura sig själv att tro det, men det blir faktiskt inte billigare.Eftersom höga skatter dessutom driver på inflationen blir det sannolikt dyrareatt välja att betala över skattsedeln. Det räcker inte att försöka bekämpaprisstegringarna genom att tillfälligtvis dölja dem genom subventioner ellerpriskontroller. Det duger inte heller att systematiskt försöka skylla ifrån sigpå utlandet. Inte heller kommer man så långt bara genom att myndigt förklaraatt man tänker föra en "fast ekonomisk politik". Det räcker herrtalman, inte ens med att två partier gemensamt förklarar att de tänker föra enfast ekonomisk politik, utan det behövs verkliga motåtgärder också. Av vad jag haft att säga här framgår att priser ochskatter hör nära ihop. Om man kan undvika höjningar av olika löneskatter och omman kan hålla rimliga marginalskatter kommer man att få en gynnsammareprisutveckling. Eftersom det i sig självt dessutom är önskvärt att kunna hållaskattetrycket nere är då frågan, hur det egentligen skall gå till. Det är juäven på den här punkten så, att det är lätt att säga, men hur skaU det göras? Finansministern pekar pä de stora budgetunderskott somstaten har . Av detta drar jag en slutsats som han tydligeninte drar: att det behövs besparingar inom den offentliga sektorn. Därför harvi begärt en besparingsutredning - de borgerliga partierna gör det gemensamt.Om man ser tillbaka finner man att det med en annan och mindrelättvindig inställning till statsutgifter hade funnits mycket att spara på utanatt den sociala servicen alls hade blivit sämre. Den misslyckadesocialdemokratiska bostadspolitiken har kostat enorma pengar. Utlokaliseringenav statliga verk kommer att visa sig dyrbar för skattebetalarna. Hade man föratt ta ett tredje exempel - fört en bättre sysselsättningspolitik, hade detinte behövts fullt så många miljarder i AMS-pengar. Men det stora budgetunderskott som finansministern pekarpå ger också anledning till en annan kommentar. Om man ser efter vad som händerpå en femårsperiod, finner man att detta underskott ganska knappt minskar föratt till slutet av femårsperioden vara helt borta. Detta framgår avfinansministerns eget siffermaterial, även om han inte gärna Den ekonomiska politiken, m. m. Den ekonomiska politiken, m. m. vill skall studera det så noga att man upptäcker det. Men vad beror dét på attunderskotten så snabbt försvinner? TUl att börja med beror det på att vi har en ekonomisktillväxt varje åj', åtminstone om man för en rimlig ekonomisk politik. Dennatillväxt innebär att staten automatiskt får ökade inkomster vage år utan attskattesatserna stiger. Staten tar alltså en rejäl bit av de ökade inkomster somden ekonomiska tillväxten ger. Det är bl. a. det som är tanken bakom talet omde förlorade åren. Hade vi inte haft en så dålig utveckling , hade staten haft nästan mer I statsinkomster utanatt skattetrycket hade varit högre. Hela det här budgetunderskottet som herrSträng far omkring och pratar om hade då inte funnits. I överenskommelsen mellan socialdemokraterna ochfolkpartiet står det följande: "Reformer som innebär bestående krav på detallmänna om högre social standard måste täckas med skatter." tankenlåter det mycket rimligt och riktigt, men det är i själva verket helt befängtjust med hänsyn tiU att ekonomisk tillväxt ger ökade resurser varie år somtillåter reformer eller skattesänkningar utan att man höjerskattesatser eller avgifter. Det är detta som är en anledning till att man säofta från olika håll har talat om de förlorade åren och de problem som de harskapat. Det finns ytterligare en anledning till attbudgetunderskottet under en sådan här femårsperiod helt och hållet kommer attförsvinna. Den är att inflationen automatiskt skärper skattetrycket. Närinkomster och priser stiger och de enskilda människorna alltsåinte har fått någon reell ekonomisk förbättring, måste de ändå betala mera iskatt. Så fungerar helt enkelt de höga marginalskatterna. Dessa påpekanden, att de offentliga inkomsterna ökarsnabbt av dessa två olika anledningar, leder till slutsatsen att man kan vidtavissa reformer utan att öka skattesatserna. Det framgår också av detta att detfinns utrymme för verkliga skattesatssänkningar om man bara vill ta vara påmöjligheterna och inte ständigt ökar alla utgifter. I själva verket är en sådanskattesänkning en av de absolut viktigaste reformerna. Det är nödvändigt att sänka skattetrycket. De automatiskaskärpningar av skatterna som Inflationen leder till kan Inte godtas. Dem kanman undvika genom en indexreglering av skatterna, och jag är glad över att deborgerliga partierna gemensamt kräver detta. En sådan indexreglering ärbetydligt bättre än de årliga panikartade reträtter från högskattepolitikensom socialdemokraterna gör. Behovet av dessa årliga panikreträtterhar uppkommit på grund av att socialdemokraterna under en så lång följd av århar tyckt att det varit politiskt lämpligt att driva gäck med moderater som Itid har varnat för högskattepolitikens verkningar. Det skall bli en justering av skatteskalorna 1975 - det ärbra och den skall arbetsmarknadens parter ta hänsyn till, sägs det. Men sedanaviseras redan nu en justering av skattesatserna 1976. Hur skallarbetsmarknadens parter ta hänsyn till denna? Innebär dessa årligapanikreträtter i skattepolitiken att avtal på arbetsmarknaden i fortsättningenskall vara ettåriga? I så fall vill jag påminna om att Landsorganlsa- tionen i den senaste avtalsrörelsen framhöll att den gärna vill ha Nr 97 Vi har förvår del dragit den slutsatsen att för att ge förutsättningar -,, 1074 församhällsekonomisk stabilitet krävs det att man gör en skattesänk-------------- ningsplanöver , där man tar hänsyn till det utrymme som man får i ekonomiskagenom snabbt växande statsinkomster om man bara visar återhållsamhet politiken, m. m. med offentliga utgiftsökningar. När man beräknar utrymmet för sådana skattesänkningarskall man för övrigt inte stirra sig blind på bara statens inkomster. Detgälleratt ta hänsyn också till kommunernas inkomster, och det gäller för övrigtäven att ta hänsyn till hela den s. k. socialförsäkringssektorn, dvs. Om man gör på det viset på det riktiga viset finner helt annat läge än det finansministern beskriver. Det finns knappast någrastora underskott alls, och blir det i stället mycketkraftiga överskott i de offentliga finanserna. Socialdemokraterna i gemenskräms med det här underskottet för att kunna motivera ytterligareskattehöjningar, och på det viset få utrymme för ytterligare offentligautgifter. Jag tror att skräms med underskotten av enannan anledning; han vill varna sina partikolleger, eftersom han är orolig förföljderna av deras lust att öka statsutgifterna. Men eftersom inte önskar sänka skatterna finns det en tendens att den totalaefterfrågan blir för låg. Det är detta som lett till denarbetslöshet som vi har haft. Det har också lett till att man försent har sattin olika nöd- och stödåtgärder. När åtgärderna satts in har de regelbundet haftformen av utgiftsökningar, dvs. just de utgiftsökningar som mellanskål och vägg varnar för. Jag vill för min del påpeka att det statsfinansiella lägetär ett annat än det som säger. Jag gör det inte för att draslutsatsen att vi skall öka utgifterna men för att visa att det finns utrymmeför att sänka skattetrycket utan att höja skatterna på något annat ställe. Detmåste påpekas också av den anledningen att vi annars snart igen kommer in i ettarbetslöshetsläge med sviktande Inhemsk efterfrågan. När vi från moderat sida kräver skattesänkningar brukarherr stå upp och med brösttoner förklara att detta är ett hot motsolidariteten. Men jag undrar, herr talman: det en hyllning tillsolidariteten att ha så höga skatter att den vanlige industriarbetaren när hanbetalt sin skatt Inte har pengar kvar till nödvändiga utgifter? Är det en hyllningtill solidariteten att ta ut så höga skatter att den vanliga människan bliralltmer beroende av bidrag? Är det en hyllning till solidariteten, när manklart kan se i statistiken att de ökningar som har skett under de senaste årenav de enskilda människornas disponibla Inkomster inte beror på att det blivitmera pengar kvar efter skatt i lönekuverten utan endast på att bidragen harökat? Skattetrycket har kommit att bli så högt att ett växandeantal människor måste la bidrag för att ha råd att betala sin skatt. Man höjer momsen, och då måste pensionärerna och barnfamiljerna kompenseras för att ha råd att betala den här skatten. Man låter inflationen i smyg höja skatterna, då kan Inte den enskilde klara sin hyra och då behövs det 25 Den ekonomiska politiken, m. m. bostadstillägg.Man höjer löneskatten och priserna stiger, och då kan den enskilde inte klarasin maträkning utan det behövs matsubventioner. Man höjer olika arbetsgivaravgifter,och då måste det genast till en växande flora av olika stödåtgärder tillnäringslivet. När man höjer löneskatten innebär det att man kraftigt beskattarkommunerna, och det måste genast bli större kommunutjämningsbidrag. En sådan skattepolitik uppfattar jag som rena snurren. Detär inte bara jag som i illvilja försöker vrida till det hela, utan detta kanman klart se av statistiken. har i fasta prisernationalprodukten stigit . Statsutgifterna har stigit med 90procent. Men utgifter av den typ som jag nu talat om har stigit med 110procent. En fråga som i detta sammanhang tränger sig på ärföljande: Hur tänker man sig att få pengar till de 400 000 nya jobb som skallskapas i den offentliga sektorn, när redan nu skattetrycket är så högt attvarje ytterligare mer eller mindre dold skatteökning genast framtvingar behovetav ökade bidrag för att folk skall ha råd att betala skatten? Då blir detväldigt Utet pengar kvar till att finanslera dessa 400 000 nya arbeten. Som ett led i våra ansträngningar att få tillstånd åtgärder som ger stabilare priser och rimliga skatter har vi utformat ettantal reservationer som fogats till detta utskottsbetänkande. Jag ber att fåyrka bifall till dessa. Jag ber därutöver att få yrka bifall till utskottetsförslag att skattesystemet bör indexregleras och att en besparingsutredningbör tillsättas. i (vpk): Låt mig böria med ett par ord till utskottetsordförande, som inledde med att uttala sin tillfredsställelse över attfinansutskottet fått spela den aktiva och beredande roll som är dess uppgift. I detta sammanhang är det ett något vågat uttalande motbakgrund av att beredningen i långa stycken sköttes utanför utskottet, iblandmed , ibland utan. Utskottet fick i sista hand sitta och vänta påatt skrivningarna mellan regeringen och skulle bli färdiga. Just,då, , spelade inte utskottet som helhet någon särskilt aktiv roll.Den inställning som gav uttryck för är alltför ödmjuk för att kommafrån en utskottsordförande. Nog sagt om detta. Vi har i motioner och i samband medkompletteringspropositionen utförligt redovisat vår syn på den ekonomiskapolitiken och i samband med detta ställt en rad förslag i syfte att åstadkommaen omfördelning i folkflertalets intresse. ansåg regeringen detekonomiska läget vara så oklart att man Inte kunde lägga fram någonnationalbudget. Man kunde heller Inte anvisa någon fast inriktning av denekonomiska politiken. Regeringen sade sig vilja "behållahandlingsfriheten", som man uttryckte det. Man avstod från att söka styraden ekonomiska utvecklingen och inkräkta på kapitalets makt. är man emellertid beredd att göra den värderingen att1974 blir "ett gott år för och dess ekonomi". Vad sombehövdes var bara en återgång till ett mera normalt konjunkturförlopp, enåtergång till mera "normalasäsongsvariationer" och en liten fläkt av högkonjunktur för att Nr 97 man skulletro att problemen är ur världen. Det är nog klokt att betrakta Fredaeen den den s. k.högkonjunktur som vi nu är på väg in i för vad den är, nämligen l en tillfäUig ekonomisk uppgång, en uppgång som icke bryter den -------- Den ekonomiska långsiktiga utvecklingen mot djupnandekristendenser, ökad arbetslöshet ochutslagning, förvärrad näringsmässig och regional obalans, stigande PO""K£ . inflationstakt, ökade ekonomiska problem för dencentrala statsapparaten och kommunerna. I den reviderade finansplanen ges intrycket attarbetslösheten är ett problem. Regeringen anser att det inträffat"en kraftig förbättring med stigande sysselsättning och minskandearbetslöshet". Problemet är nu att anpassa efterfrågan på och utbudet avarbetskraft tiU varandra. Jag tror regeringens syn är överoptimistisk.Högkonjunkturen innebär att situationen för en del arbetslösa tillfälligt kanförbättras och att tillgången på arbetstillfällen för ökar. Men denförjagar därmed inte den kapitalistiska ekonomins motsättningar och de problemdessa ger upphov till. Regeringen grundar sina värderingar på en jämförelsemellan den högkonjunkturperiod som vi är inne i och den nyssförflutna lågkonjunkturen. Mera relevant vore att jämföra den nuvarandehögkonjunkturen med tidigare högkonjunkturer eller att försöka se utvecklingenpå . Gör man det, visar det sig nämligen att arbetslösheten i dennuvarande högkonjunkturperioden inte bara överstiger vad som gällt vid tidigarehögkonjunkturer utan också är väsentligt högre än . Minskningen av arbetslösheten är i hög gradsäsongsbetingad. Vinterarbetslösheten är som bekant alltid normalt högre änarbetslösheten . har säsongsvariationernameUan varit betydligt mindre än de varit tidigare. Därför trorjag inte att man på basis av en variation på , som vi har , kandra slutsatsen om ett starkt förbättrat läge på arbetsmarknaden. Minskningen avarbetslösheten hänger väsentligen samman med en tillfällig konjunktur- ochsäsongsförändring. Vår kritik av regeringens politik pä det här områdetvänder sig mot att regeringen fäster sig vid det kortsiktiga och serhuvudproblemet så att det gäller att skapa balans mellan utbud och efterfrågan,och den balansen tänker man få till stånd framför allt genom att underlättaarbetskraftens rörlighet. En sådan politik Innebär att man avstår från att sökastyra utvecklingen och i stället begränsar det hela till en anpassning till denekonomiska utvecklingen, vars främsta drivkraft ju är kapitalägarnasprofitjakt. Vi har från vårt partis sida i andra motioner till årets riksdagställt krav om en långsiktig politik för att bekämpa arbetslösheten, och vi haranvisat riktlinjer för en sådan långsiktig politik. De tillfälliga svängningarsom vi upplever nu gör naturligtvis inte de kraven mindre angelägna. Låt mig i det här sammanhanget med några ord beröra ettområde där sysselsättningsproblemen varit mycket stora, nämligen byggnadsbranschen. Vi vet att har bostadsbyggan det minskat mycket kraftigt, inte därför att bostadsbristen är hävd utan därför att hyrorna är för höga. I den reviderade finansplanen kan man 27 Den ekonomiska politiken, m. m. utläsa attarbetslösheten bland byggnadsarbetarna minskat med 9 000 personer. Ja, men detär just därför att avgången frän byggnadsbranschen varit osedvanligt stor.Denna påtvingade stora avgång frän byggnadsbranschen bland verksammabyggnadsarbetare är ju ingalunda önskvärd. Den är följden av en kapitulation införde svårigheter inom branschen vilka är ett resultat av den utveckling somframtvingats framför allt av branschens kapitalägare. Huvudorsakerna ärmarkspekulation, monopolpriser på byggnadsmaterial och högräntepoUtik. Därför måste verksamma åtgärder vidtas för att bryta heladen här utvecklingen. Våra huvudkrav, som vi har framfört , ärkrafttag mot markspekulation, förstatligande av den tunga materialindustrin ochinförande av en statlig samhäUsbyggnadsbank, som skaU tillhandahåUa kapitaltill fast och låg ränta. Bostadsbyggandet i form av nyproduktion och saneringmåste ökas till en nivå motsvarande den nyproduktion vi har haft . Det är helt nödvändigt därför att hundratusentalsmänniskor fortfarande saknar egen eller standardmässigt rimlig bostad. När det gäller inflationen måste, menar vi, politikeninriktas på att bekämpa den omfördelning till kapitalägarnas förmån som pågår.Därför måste politiken inriktas mot den prishöjningspolitik som förts, mot monopolen,mot de s. k. multinationella företagen, mot spekulationen. Men varken ifinansplanen eller i de borgerliga partiernas motioner eller i överenskommelsenmellan och regeringen finns det en sådan nödvändig grundlinje.Dessutom saknas över huvud taget konkreta förslag om hur inflationen skallbekämpas. I överenskommelsen mellan och socialdemokraternaproklameras att dessa partier är för en stark finanspolitik. Denna starkafinanspolitik skall innebära att reformutgifter måste täckas av avgifteroch/eller skatter. Det finns dock grundad anledning att betvivla att de iöverenskommelsen inkomststärkande åtgärderna ger en sådan täckning. Moderater och centerpartister vill tillsätta en"besparingsutredning". vill dessutom förlänga dentillfälliga momssänkningen ytterligare två och en halv månader - en åtgärd somknappast är inflationsdämpande utan bara medför möjligen en viss tidsmässigförskjutning av en stegrad inflationstakt, som blir följden av en åter förhöjdmervärdeskatt. Det som bjuds från regeringen och eller debåda andra borgerliga partierna är således ganska magert. Man tror sig kunnabekämpa inflation med proklamationer och önskningar, när det i stället heltsjälvklart är bestämda åtgärder som behövs. Man är vidare överens -det gälleralla de fyra övriga partierna - och uttrycker förväntningar om en "lugnavtalsrörelse". Det uttrycks ju också i den överenskommelse som harträffats mellan och socialdemokraterna. Men man talar ingenting om derekordvinster som företag efter företag redovisat. Detta visar detfördelningspolitiska och klassmässiga innehållet i regeringens och deborgerliga partiernas politik en politik som är helt borgerlig. Vår huvudlinje är att den nuvarande omfördelningen tillkapitalägarnas förmån måste stoppas. Och vi hävdar att den viktigasteomfördel- ningsreformenför närvarande är det krav som kommunisterna harställt i förgrunden, nämligen: Bort med momsen på maten beskatta kapitalet. Den ekonomiska politiken kan följa olika linjer.Socialdemokraternas och överenskommelse följer den linje som längehar dominerat den ekonomiska politiken. Den stärker kapitalägarnas makt ochmedför ingen omfördelning till löntagarnas förmån. Den linje som vårt partiföreträder och som vi har sammanfattat i motionen 1845 har en annan inriktning.Vi ställer en rad konkreta förslag som är insatta i ett fördelningspolitisktoch klassmässigt riktigt sammanhang. Vi kräver att tillämpningen av den allmännaprisregleringslagen utvidgas till att gälla alla dagligvaror. Vi kräver ånyo att momsen slopas för livsmedel och attinkomstbortfallet för statskassan täcks genom skärpt beskattning av storaförmögenheter, arv och gåvor. Med andra ord att skatten på maten slopas ochatt i stället kapitalet beskattas hårdare. Vi kräver att bolagsskatten höjs och att frågan omprogressiv bolagsvinstbeskattning prövas. Vi kräver också att en prisutjämningsavgift tas ut på deextravinster som exportföretagen gör till följd av de starkt stigande prisernapå exportmarknaden. De medel som på detta sätt flyter in skulle användas föratt bekämpa inflationen på den svenska marknaden. Vi kräver stopp för hyresstegringarna och åtgärder för attbryta byggkapitalets makt. Frågan om att bekämpa inflationen är med andra ord enfråga om att ingripa mot och begränsa spekulanternas makt och vidta konkretaåtgärder för en omfördelning till förmån för löntagarna.