prot · FX0917 · 1974-12-31 00:00:00 — Förhandhngarnaleddes till en början av herr förste vice talmannen. § 1Allmänpolitisk debatt (forts.) i (fp): Resultatet av en mycket intressant utredningom arbetskraften har redovisats. Det är två civilekonomer vid Göteborgsuniversitet som intervjuat 6 000 personer i Och i treSmålandsregioner, personer som vUI ha arbete eller som önskar få mera arbete.Man har också undersökt hur stor del av befolkningen, som under oUka villkorviU ha arbete av olika typ, heltid, deltid, skiftarbete e. d. Vidare har 80företagare med tiUsammans ca 25 000 anställda intervjuats om vUket intresse dehar för olika arbets-kraftsgmpper. Mycket intressanta uppgifter har kommit fram iutredningen. Räknar man upp undersökningsresultaten tiU riksnivå, finner manatt ca 395 000 innevånare i landet önskar få ett jobb eller önskar få meraarbete. Av de 395 000 är 280 000 kvinnor och 115 000 män. Ca 75 000 är personersom nu har deltidsjobb men som önskar få heltid. Det bör också noteras att ca 200 000, som harheltidsarbete, vill minska denna heltid till deltid eller åtminstone kortarearbetstid. är aUtså resultaten i undersökningen uppräknade tUlriksomfattning. En sista siffra: av dem som önskar få arbetehar en yrkeserfarenhet som överstiger . Den aktuella undersökningen visar alltså, att om vi skulletiUmötesgå människornas önskemål om arbete, så behöver vi ett mycket stortantal nya arbetstillfällen i landet. Vi behöver också vidga möjligheterna tUldeltidsarbete. Resultatet är ingen sensation. Behovet av 400 000 nyaarbetstillfällen har skymtat i andra sammanhang. I en rapport från enarbetsgrupp inom , "Jobben - nu och ", som komut , angavs behovet av nya arbetstillfällen ligga istorleksordningen 350 000-400 000. Rapporten från den socialdemokratiska arbetsgruppen,som ledde, kom till samma resultat. Från krävde vi enordentlig analys av sysselsättningsproblematiken på . Vi begärde dåtillsättandet av en sysselsättningsutredning. Kravet avslogs tyvärr. ser detut att bh tiUgodosett. Jag viU säga till statsrådet, som är närvarande, attdet hälsar vi med uppriktig tillfredsställelse. Vi har missat , därföratt vi fick avslag, men vi är tacksamma för att man nu gått oss tiU mötes. 8 protokoll 1974. De faktorer som påverkar tillgång och efterfrågan påarbetskraft måste enligt vår mening bU föremål för ingående behandling i ensådan sysselsättningsutredning. Det är också viktigt att de oUka önskemålen omskUda typer av arbete deltid, heltid, flextid, skiftarbete m. m. tas med idet sammanhanget. Det visar inte minst den undersökning som jag här har citeratur. I en partimotion tiU årets riksdag har vi tagit upp fråganom sysselsättningen och arbetslivet. Vi har ställt oss frågan: Var kan de nya jobbvi behöver skapas? På nytt har vi upprepat vad som är vår uppfattning inomfolkpartiet, nämligen att näringspolitiken har en mycket stor betydelse. Vihävdar att en politik som ger bättre stöd och stimulans tiU enskUt företagandeär en förutsättning, om vi skall klara den fulla sysselsättningen. Idéer somkan resultera i att företag bUdas måste hjälpas fram. Jag skaU inte gå in ytterligare på det dagsaktueUa läget istort. Min bedömning är faktiskt den att vi i alltför stor utsträckning idebatten om arbetsmarknadsläget har ägnat oss åt att diskutera siffror.Frågeställningarna har varit; Hur många arbetslösa har vi? Hur många ledigaplatser finns det? Hur är förhållandet till ? Vilken skillnad är detmot föregående månad? Denna debatt är självklart viktig, det medger jag också.Den måste föras. Det är de siffrorna som är värdemätare på utvecklingen, enbarometer som visar vart vi är på väg. Men den debatten får inte innebära attvi glömmer människorna som döljer sig bakom arbetslöshetssiffrorna. Vi har alltför Utet ägnat oss åt att på allvar se efter;Vilka är det som drabbas av arbetslöshet och varför lyckas de inte få nyttjobb? Vi vet i grova drag huvudskälen. Jag har antytt ett av dem: Det finns förfå arbetstiUfällen totalt i . Ett annat skäl är att jobben finns i vissafall inte där människorna bor. Men vi vet inte tillräckligt väl vad som ärskälen till att det inte i större utsträckning går att para sammanarbetssökande och lediga platser. Det är därför bra, anser jag, att vissa lokaladetaljundersökningar nu börjar göras om detta. Det är också fullt riktigt attarbetsmarknadsstyrelsen i allt större utsträckning uppmärksammar den härfrågan. Generaldirektör i AMS har i en artikel rätt nyligenpåpekat just detta, att bland de arbetssökande finns ett mycket stort antalmänniskor som har funktionsnedsättningar eUer personliga arbetshinder. Närmarehälften av AMS:s budget går åt till åtgärder för de handikappade ochsvårplacerade. Vid en undersökning i någon gångunder senare delen av 1973 tUlfrågades 4 000 arbetslösa vad skälet var tiU attde inte fick arbete. Det skedde en uppföljning av detta, och det visade sig attav dessa 4 000 hade 2 500 begränsningar i sitt arbetssökande i form av handikapp,hög ålder, bristfällig utbUdning, begränsat arbetstidsutbud eUer lokalbundenhet. Detta får till följd att många också i en god konjunktur får gå utanarbete, i många faU . Den ökade satsningen på att slussa in dessa personer iarbetslivet är därför aUdeles riktig. Man har t. ex. gjort lovvärda försök attstimulera tiU inrättande av halvskyddade platser. Detta har skett dels genom en föredömUgtsnabb utbyggnad av anpassningsgmpperna, dels genom höjning av statsbidraget.Jag har tidigare från den här talarstolen - så sent som givitregeringen en eloge för ökningen av statsbidraget till inrättande av skyddadeplatser. I statsverkspropositionen redovisas att ökningen av halvskyddadeplatser har fördubblats till halvårsskiftet 1973.Ökningen är enligt uppgift ca 200 platser , och totalt finns nuungefär 5 700 platser inrättade i landet. Det slås också fullt riktigt ipropositionen fast, att halvskyddat arbete är för många handikappade deneffektivaste lösningen av sysselsättningsproblemet. Det är en formulering somvi från helt ställer oss bakom. Men det finns ett dystert inslag i den här eljestgynnsamma utvecklingen, och det är den s. k. offentliga sektorn. Där finns enbeklämmande tröghet - ja, man kan tolka det som oviUighet mot att inrättahalvskyddade tjänster. Jag har inte siffror för de statligt anställda, mensiffrorna för kommuner och landsting visar verkligen på allvarligaförhållanden. Hos landstingen, som har sammanlagt 228 000 anställda,finns enUgt den senaste statistiken endast 107halvskyddade tjänster i hela landet. Mindre än en halv promUle! För kommunernaär siffran något bättre. Av totalt 480 000 anställda är 427 halvskyddadetjänster, men även den siffran ligger under promUlegränsen, Detta bör verkligen stämma oss tiU eftertanke. Många avriksdagens ledamöter är kommunalt engagerade. Fram tiU var nära 100av ledamöter också ledamöter av landsting, I den nuvarandesammansättningen av är fortfarande av ledamöternaockså landstingsledamöter. Många av riksdagsledamötema har ett starktinflytande i sina hemläns landsting, Alla vi som är engagerade i kommuner ochlandsting har ett ansvar för att påverka utbyggnaden av halvskyddade platserinom dessa sektorer. Det är närmast en skandal att vi inte har lyckatsförbättra siffrorna. Vår målsättning måste vara att inom dessa sektorer ökaantalet halvskyddade tjänster så att kommuner och landsting blirföregångsarbetsgivare på det området. Skälet till att jag har velat föra fram dessa frågor idenna debatt är att jag anser det ytterst viktigt att vi i större utsträckningser tiU den enskilda människan och tar vara på den enskilde också när detgäller arbetslöshetsproblemet. Jag har betonat att ett omtänkande är på gång. Detta ärbra och det bör fortsätta. Vi måste aUa engagera oss och känna ett större ansvarför dem som har det allra besvärUgast på en kärv arbetsmarknad. HerrOLSSON i (vpk): De våldsamma hyresstegringarna under1970-talet har ställt bostadspolitiken i centrum för samhällsdebatten.Resultatet av regeringens åtgärder eller brist på sådana - under 1960-taletär näst intill katastrofalt. Över 400 000 hushåll är trångbodda, över 250 000lägenheter är helt omoderna, tiotusentals barnfamiljer bor trångt och dåligt,och den sämsta bostadsstandarden har de ensamstående, inte minst pensionärerna.Hundratusentals bostadssökande står fortfarande i bostadskönoch tusentals byggnadsarbetare i arbetslöshetskön. står ca 30 000lägenheter i det här landet tomma. Bostadsbristen är inte bortbyggd. Det ärhyrorna som är för höga. Flera mer eller mindre panikartade förslag till en lösningav den akuta bostadskrisen har lagts fram. Från en av de tre sittandebostadsutredningarna föreslogs s. k. hyresrabatter på perkvadratmeter i nyproduktionen. Detta förslag förkastades bl. a. av LO,och fastighetsägarna. Ett förslag från en annanutredning, som enligt vad som sades "läckte ut" i dagspressen, skulleskapa jämställdhet mellan å ena sidan egenägda viUor och å andra sidan hyres- ochbostadsrättslägenheter. I korthet var innebörden att intäktsschablonerna förvillor skulle höjas som skatteavdrag skulle införas för andraupplåtelseformer. Även detta "utläckta" förslag fick ett mycketnegativt mottagande, inte minst av den nye bostadsministern som ansåg attutredningen kommit fel och måste tänka om. Det senaste uttrycket för handlande i panik utanlångsiktig målsättning är regeringens under gårdagen presenterade förslag tiUsänkning av bostadskostnaderna. Slopandet av mervärdeskatten påbyggnadsmaterial är ett förslag som i och för sig är värt att diskutera. Idagens hyressituation löser det dock inga problem. Och än värre är att denföreslagna momsborttagningen är tidsbegränsad. Man kan då konstatera attförslaget med skäl kan kritiseras från samma utgångspunkter som det borgerligaförslaget om en tiUfäUig sänkning av den aUmänna mervärdeskatten. Effekten avregeringsförslaget kan beräknas tiU en dämpning av hyreskostnaden med 5 tiU 6kronor per kvadratmeter i nyproduktionen, vilket ungefär motsvarar verkningarnaav det höjda oljepriset. Regeringens krampaktiga försök leder alltså inte tiU enlösning av bostadskrisen på kort sikt och ännu mindre på lång sikt. Detuttrycker dessutom resignation. När de s. k. marknadskrafternas inverkan påboendekostnaderna visat sig katastrofala, så sänker man mervärdeskatten påmaterialen i stället för att angripa de direkta orsakerna, dvs.byggmaterialmonopolen, markspekulanterna och det misslyckade finansieringssystemet. De långa bostadsköerna och första hälftenav skapade problem. De borgerliga partierna sade sig kunna lösadessa. Detta var sant, för genom en tiUräckUgt stor hyreshöjning, genomslopandet av hyresregleringen och genom införande av marknadshyra skulle deaUra flesta lönarbetarna inte ha råd att hyra en god bostad. Detsocialdemokratiska partiet sade nej, men har efter hand under entioårsperiod infört det av borgarna förordade systemet. Det generella målet för bostadspolitiken har formulerats iolika sammanhang. Man har sagt att den skaU "främja tillkomsten av godabostäder i tillräckligt antal till skäliga kostnader. Bostäderna skall så långtsom möjligt fördela sig på ohka hus- och lägenhetstyper i överensstämmelse medkonsumenternas behov och önskemål. Bostäderna skaU vara sunda, rymUga,välplanerade och ändamålsenligt utrustade samt erbjuda de boende en godmiljö." Dennamålsättning förutsätter emellertid att en hälsobostad tiU skäligt prisbetraktas som en primär social rättighet, som måste garanteras av samhäUet.Redan i arbetarrörelsens efterkrigsprogram restes mycket bestämt kravet på ensocialt inriktad bostadspolitik fri från privata spekulationsintressen. Detta var också regeringens uttalademålsättning, där lågräntepoUtik, famUjebostadsbidrag, hyresreglering ochkreditsystemets utformning skuUe vara de medel varmed man skulle göra detmöjligt för vanliga löntagare att hyra en modern, rymlig bostad, somprivata hyresvärdar skuUe hindras att ockra på bostadsbristen. I syfte attytterligare hindra privata spekulationsintressen ställdes också kravet atttomtmarken skulle kommunaliseras och läggas under tomträtt samt att de privatahyreshusen gradvis skulle överföras i ägo. Trots att det renodlade spekulationsbyggandet sedan desshar reducerats kraftigt, som de aUmännyttiga och kooperativa förvaltningsformernanu dominerar i nyproduktionen av flerfamiljshus, är det kalla affärsprincipersom tagit herraväldet när det gäller bostadspoUtiken. Regeringen har steg försteg retirerat från 1930- och 1940-talens sociala målsättningar och gett efterför de uppfattningar som hävdar att de s. k. marknadsekonomiska krafterna skaUstyra bostadsförsörjningen. Man har lämnat lågräntepoUtiken, manhar släppt samhäUets hyreskontroll, man har alltför länge tillåtitmarkspekulation, man har avstått från att införa ett rationeUare och biUigarefinansieringssystem, man har avstått från att göra ingripanden motmonopoUseringen inom den tunga byggnadsmateriaUndustrin. De grupper som drabbasvärst av de höga hyrorna i nyproduktionen är i första hand låglönegrupperna ochbarnfamiljerna. Från regeringens sida har man helt satt sin Ut till oUkaformer av bidragssystem. Vi är icke motståndare till att man inför bidrag tiUvissa grupper. Men vi är motståndare till att man söker lösa problemet enbartmed socialpolitik, eftersom även bostadsbidragen i sista hand går till den somspekulerar och försöker tjäna pengar på den nuvarande situationen. För att genomföra en konsekvent inriktad socialbostadspolitik måste åtgärder vidtas för att i första hand pressa ned de högahyrorna i nyproduktionen. Sådana åtgärder innebär ett stopp för markspekulationoch ökade möjligheter för kommunerna att bedriva en aktiv markpoUtik,fasthåUande av samhällets hyreskontroll, förstatligande av den tungabyggnadsmaterialindustrin samt överförande av de privata flerfamiljshusen isamhällets ägo. Vidare är i långa stycken frågan om bostadsbyggandetskreditförsörjning en helt avgörande faktor eftersom kapitalkostnadernas andelav hyreskostnaderna utgör cirka två tredjedelar av hyreskostnaderna. Frågan om hur bostadsbyggandets kreditförsörjning ordnasspelar också en huvudroU när det gäller att maximalt utnyttja de resurser somställs till förfogande för att klara bostadsförsörjningen. Vi har under årenslopp sett många exempel på hur ryckigheten och osäkerheten när det gälltkreditförsörjningen orsakade av bl. a. uppsplittringen av kreditformerna framkallat arbetslöshet, svårighet att förverkliga bostadsbyggnadsprogrammetsamt kostnadshöjande komplikationer för arbetet. Regeringen oroas emellertidinte av detta utan Utar helt på de Nr 17 överenskommelser delegationen förbostadsfinansiering från det ena året den ''' ' andra lyckas träffa med kreditinstituten. 31 januari1974 hävdar att ett kontinuerligt, planmässigt och utan onödiga ----------- ------ kostnader bedrivet bostadsbyggande inte kan bedrivas med nuvarande Det är helt orimUgtatt låta affärsbankerna utnyttja sin maktställningtiU att inverka på frågan i vilken utsträckning och vid vUken tidpunktangelägna projekt skall få starta eUer kunna fortsättas. För vår del delar vi inte tilltron tiU möjligheterna attvia överenskommelser med privatbankerna uppnå en tillfredsställande lösning påproblemen om bostadsbyggandets finansiering. Vi är för en övergång till statligtotalfinansiering av bostadsbyggandet och dess följdkostnader genom en statligbostads- och samhäUsbyggnadsbank, som skall tiUhanda-hålla kapital tiU låg ochfast ränta. Detta krav har inte enbart rests av kommunisternasedan 1960-talets början. Det har också stäUts av enskilda socialdemokrater iriksdagen, fackförbund och hyresgäströrelsen. Ett genomförande av dettaförslag skuUe på ett verksamt sätt bidra tiU att nedbringa byggnadskostnadernaoch kapitalkostnaderna och därigenom åstadkomma lägre hyror framför allt inyproduktionen. Bostadsbyggandets omfattning förutses istatsverkspropositionen att minska kraftigt. Detta viU vi inte acceptera medhänvisning tiU den faktiska situationen. med nedgången i antaletlägenheter sker en övergång till allt större andel småhusbyggande. Från atttidigare ha svarat för av antalet lägenheter räknar man med 55procent. Det finns flera skäl tiU att andelen småhus ökar. Det avgörande tordevara avdragsrätten för skuldräntor som har stor hyressänkande effekt då detgäller egenägda småhus, medan motsvarande möjligheter inte finns för andrabostadskonsumenter. Den rätten ger villaägaren möjlighet att efter tillförandeav intäkt beräknad på fastighetens taxeringsvärde på inkomstdeklarationen draav det överskjutande beloppet för erlagda räntor. Därmed åstadkoms lägreboendekostnader, en faktor som snedvrider konkurrensen meUan oUkaförvaltningsformer. Systemet med avdragsrätt för småhusägare, medan andraboendekatego-rier inte har denna möjlighet, har kommit att snedvridainriktningen av bostadsbyggandet och bostadsefterfrågan och innebär attbostadskonsumenternas valmöjligheter begränsas. Effekten av avdragsrätten ärstörst i nybyggda stora och dyra hus, medan den som ägt ett småhus i många åreUer har ett mindre, biiUgare hus inte aUs har samma fördelar. Till dettakommer att av två familjer med samma inkomst erhåller den, som har möjlighetatt välja ett egenägt småhus, förutom en lägre boendekostnad ofta ett högrebostadstillägg. Ett annat i sam.manhanget märkligt förhållande bestårdäri, att medan hyran bestämmes med hänsyn tiU bl. a. räntan, fårfastighetsägaren göra avdrag härför vid taxeringen. Resultatet är att bostäderi allmännyttig och kooperativ förvaltning ställer sig dyrare för hyresgästen änmotsvarande bostad i enskUd ägo. Det finns således två ohka system på bostadsmarknaden, ettför egenägda hus och ett annat för bostadsrätts- och hyresbostäder. Därvid ärhus i enskild ägo favoriserade, men har villaägare inte rättvisa I de fall två villorhar exakt samma kostnad men innehavarna olikainkomster, erhåller den med den större inkomsten lägre boendekostnad tack vareavdragsrätten. Ett sätt att öka rättvisan mellan de två systemen och gestörre valfrihet beträffande boendeform vore att utöka avdragsrätten att ävengälla bostadsrätts- och hyreslägenheter. Med tanke på effekterna av de individuellaoUkheterna i inkomst så leder detta dock bara tUl att en orättvisa utökas. En annan väg till rättvisa i boendet kunde vara attavskaffa rätten tiU ränteavdrag. Ett ensidigt slopande av avdragsrätten försmåhus kan emeUertid inte genomföras, då avdragsrätten för skuldräntor gäUeräven för andra skulder, och detta skulle innebära att många småhusägare skuUekomma i en mycket svår ekonomisk situation och kanske tvingas att lämna sinahem. Ett slopande av avdragsrätten måste kombineras med en samhällsbyggnadsbankmed låg och fast ränta på lånen. En positiv effekt skulle bli att de ekonomiskaförutsättningarna blev lika för såväl egenägda viUor som bostadsrätts- ochhyreslägenheter. Därmed skuUe talet om valfrihet och rättvisa i boendet kunnaförverkUgas. Genomförandet av detta förslag fordrar dock åtskiUigaöverväganden och andra samtidiga beslut. I avvaktan på bostadsskattekommitténsförslag vUl vi dock framhålla att orättvisan med de höga inkomsttagarnasfördelar måste stävjas. kommunisterna föreslår i ett annatsammanhang att avdragsrätten för skuldräntor skaU begränsas till ett sammanlagtskuldbelopp på . Med tillämpningen av en sådan begränsning skullealla småhusägare fortfarande få göra avdrag. upphör en orättvisa somgynnat dem som har lyxviUor och de högsta inkomsterna. Slutligen, herr talman, måste det bli ett slut på attbyggnadsarbetar-kåren skall vara ett konjunkturdragspel. påstås det attdet saknas tusentals byggnadsarbetare. Då snabbutbUdar man massvis, förflyttardem till tätorterna och ger dem traktamentsersättning - allt bekostat medstatliga medel. Utredningar visar att branschens stora problem var bristen påutbUdad arbetskraft. efter är situationen helt omvänd. En massamänniskor, arbetare och tekniker, som satsat år pä utbUdning, står utan arbete.En fast byggnadsarbetarkår med tillgång tiU full och jämn sysselsättning måstevara ett mål - både för sysselsatta i branschen och med tanke påsamhällsresurserna. Det förefaller långt dit. Åtgärder på kort sikt som skulleUndra verkningarna av den hittiUs förda politiken vore en sänkning avveckoarbetstiden tiU och en sänkning av pensionsåldern för människormed tunga arbeten. Det är för övrigt en gåta för mig att detta land, som skrytermed att ha världens högsta sociala standard, så länge har tvingat utslitnakroppsarbetare att hålla på till . Nejsägarna till de upprepadevpk-kraven med förslag om sänkning av pensionsåldern för arbetare i tunga ochkrävande yrken måste totalt sakna kännedom om förhållandena på arbetsplatserna.Finns insikterna så måste domen falla ännu hårdare. har att i årUksom ta ställning till en vpk-motion med förslag om lägrepensionsålder för gruvarbetare och andra jämförliga grupper. Jag förutsätteratt de av kammarens ledamöter som säger sig ha erfarenheter från hårda kroppsarbetendå sluter upp bakom kravet. HerrBLOMKVIST (s); Trots att inte är inne ikammaren vill jag tiU protokollet anteckna att det som som en straffskatt - detfa att avgiften tiU folkpensionen haröverförts tUl arbetsgivarna - inte måste betraktas på det sätt som han gjorde.Denna avgift är en kostnadsdel som allting annat som arbetsgivaren planerar isamband med sin produktion. Det var överraskande att inte nämnde någontingom den uppgörelse mellan arbetsmarknadens parter som kom tiU stånd för någradagar sedan och som för svenskt näringsliv måste få mycket stor betydelse. 1ett så osäkert läge som hela vårt land - ja, hela världen -befinner sig i harparterna tillsammans kunnat sluta ett avtal, och jag tycker att det hade varitpå sin plats att som företrädare för företagarna hade sagtnågonting om det. Sedan, herr talman, kan jag inte undgå att göra en kortkommentar tUl i inlägg om socialdemokratin, regeringenoch dess politik över huvud taget. Jag tror att hert får mycket svårtatt komma tUl människorna ute i landet och försöka leda i bevis att svensksocialdemokrati har misslyckats med en av sina, som jag personUgen tycker,främsta insatser, nämUgen att söka lösa bostadsfrågan för människorna i vårtland. Jag är beredd att medge att det återstår många problem, men densvartmålning som här tidigare gjorde viU jag protestera mot. Detpågår också utredningar som kommer att lägga fram sinaförslag. Därefter är jag övertygad om att får möjlighet attdiskutera bostadsfrågan och säkerligen också får vetskap om vilken uppfattningsocialdemokratin har i ett så väsentligt spörsmål som bostadsfrågan. Jag ber om ursäkt för att jag har tagit dessaminuter i anspråk utöver den tid jag angett på talarlistan. Den aktiva näringspolitiken och regionalpolitiken är förstoch främst ett uttryck för samhäUets strävan att med olika medel sökaunderstödja en jämnare fördelning av välståndet i olika delar av landet. TUlregionalpoUtikens främsta arbetsuppgifter hör då självfallet inte bara attstimulera den ekonomiska utveckUngen i skilda regioner och orter medförhållandevis låg växtkraft utan också att göra aktiva insatser för att tryggaacceptabla levnadsförhållanden för alla människor. Eftersom det i den aktivanäringspolitiken ingår en lång rad olika åtgärder, så kommer jag här i mittanförande att säga någonting om bl. a. behovet av olika regionalpolitiskainsatser i mitt hemlän, såsom utvidgat lokaliseringsstöd, en ökad etablering avstatliga och privata industrier, som och behöver ett sådantstöd, och tUl sist kravet på fortsatt decentralisering av högre utbildning. Men inledningsvis vUl jag ändå kraftigt understryka att enmålmedveten regionalpoUtik även i fortsättningen kommer att kräva betydandesamhälleliga ekonomiska insatser. Troligen är det endast i ett starkt samhäUesom vi har möjligheter att driva en aktiv närings- och regionalpolitik. De somnu ekonomiskt vill försämra samhällets ställning medverkar i hög grad tUl attmotverka strävandena att åstadkomma regional balans i ohka landsdelar. I det här sammanhanget kan erinras omskatteutjämningsbidragens Nr 17 stora betydelse för människorna i de mestutsatta länen. Jag tycker att den bl.