prot · FX0974 · 1974-12-31 00:00:00 — Idetta sammanhang har det ansetts väga tyngre att hävda tystnadsplikten än attge information tiU elevernas föräldrar, och detta därför att tystnadsplikten isig är medlet att få kontakt med eleven över huvud taget och på det viset gemöjlighet till råd och stöd. Men i de fall då läkaren eller sköterskan får kännedom omelevers missbruk på annat sätt än genom meddelande i förtroende binder intetystnadsplikten dem på samma sätt till tystnad gentemot föräldrarna. Därförtror jag att det absolut vanligaste är att man tar kontakt med föräldrarna. undrade om man inte skulle skiUa ut elevermed missbruksproblem. Jag menar att de nödvändiga handlingsmöjligheterna redanfinns genom de anvisningar som vi har , och om kontakten inte fungerarmellan läkare och elev är läkaren skyldig vända sig till barnavårdsnämnden föratt läte den sätta in sina resurser och göra sin utredning. Att läkaren anmälersituationen för barnavårdsnämnden innebär att föräldrarna blir informerade. För övrigt skall jag inte förirra mig in i en debatt ommellanölet eller den kommersialiserade ungdomskulturen, eftersom jag tror detskulle leda litet för långt i sammanhanget. Jag vUl bara säga att även omproblemen är besvärliga och man vill få fram syndabockar - och det är ganskanaturligt - tror jag inte att syndabockarna är de centrala anvisningarna på hurproblemen skall lösas utan det är svårigheterna ute i vardagslivet. Om åtgärder mot skolelevers drogmissbruk, m m. FruKRISTENSSON (m): Det kan mycket väl sägas, fru statsråd, attvi inte för frågan närmare sin lösning genom att stå här och debattera dessasaker. Statsrådet sade att det inte är här vi hjälper de ungdomar som harproblem utan att det är ute i samhället. Men jag skulle viUa säga: Om riksdagenär likgiltig för de här frågorna, om ett statsråd är likgiltig för dem, så kandet väl ändå inte föra frågan framåt. Jag anser det självklart och viktigt attvi politiker engagerar oss och att vi också i denna talarstol och i vårt arbetehär i huset försöker att finna de generella handlingslinjer som vi tror kommeratt leda framåt. Likgiltighet och passivitet från vår sida tycker jag är ettdåligt tecken. menar jag inte att statsrådet skulle varalikgiltig för de här frågorna, det tror jag inte, men jag vill litet opponeramig mot synpunkten att det inte är här hjälpen finns utan ute i samhället. Detena utesluter ju inte det andra. På tal om antalet narkotikamissbrukare vill jag säga attdet är väldigt roligt om det är korrekt vad skoldirektion säger,nämligen att antalet fall har minskat så påtagligt. Jag skall faktiskt självförsöka bilda Om åtgärder mot skolelevers drogmissbruk, m. m. mig enuppfattning om det och se på det material som finns och studera hur man hartagit fram uppgifterna. Det är ju ganska förvånande att det föreligger såmotstridande uppgifter om yngre personer och om dem som kommit litet längre uppi åldrarna, nämligen de som gör sin värnplikt. Vad kan förklaringen vara tiUdetta? Polisen gör andra iakttagelser och menar att missbruket har förändratkaraktär och gått över tUl nya sorter, som visst inte är mindre farliga än detidigare. Någon av debattörerna framhöU också att chefen för socialstyrelsenBror menar att vi har anledning att vara observanta, eftersom det finnsskäl att anta att det kommer en ny missbruksvåg över landet. Statsrådet säger att skolan nu i alla faU ärmera beredd än tidigare att möta dessa problem. Ja, men det har sannerligentagit , och det har krävt mycken energi från oss här i innanman över huvud taget vaknade till insikt om dessa frågor. Även om man nu kankonstatera att skolan är bättre förberedd än tidigare, måste jag påståatt man konkret fortfarande saknar de handUngslinjer som jag tror är nödvändigapå detta område. Jag noterar att SÖ har utfärdat nya regler beträffandeskolk. När man tar del av dem på det sätt som statsrådet nu redovisade tyckerinte heller jag att man kan rikta någon invändning mot dem. Det är bara sä attdet väl kommer att ta innan reglerna i praktiken slår igenom i de nyaskolorna. Det finns ju många exempel på att föräldrar trots allt inte fåttvetskap om att barnen varit borta från skolan. De tror att barnet gått i skolanmedan han eller hon i själva verket har skolkat . Informationenhar alltså inte nått fram. Eleven får ett papper som han skall visa förföräldrarna men visar det aldrig, och skolan kontrollerar inte att det blirnågon underskrift på papperet - eller en underskrift kommer till utanföräldrarnas vetskap. Jag sade tidigare att tystnadsplikt i och för sig är entillgång. Jag sade också att detta är en svår avvägningsfråga. Men jag kan ändåinte förlika mig med den uppfattning som statsrådet nu tydligare harpreciserat, nämligen att de bestämmelser som finns beträffande tystnadspliktskulle vara tillräckliga när det gäller narkotikamissbruk. Visst är detangeläget att en elev med förtroende kan gå tiU kurator och läkare och tala omsina bekymmer, men likafullt måste det vara nödvändigt att skolpersonalen omedelbartförsöker få elevens medgivande att informera föräldrarna. Bestämmelserna måstedock vara utformade så att man, om detta inte lyckas, kan ta kontakt medföräldrarna. De regler som gäller om tystnadsplikt säger ju, att elevensegen uppfattning alltid skall respekteras. I de fall där eleven inte tillåteratt sådan kontakt skall tas med föräldrarna, skall hans uppfattning alltidrespekteras. Jag skulle viUa veta hur den bestämmelsen kan tolkas såatt erforderUg kontakt kan etableras när eleven själv inte vill det. EnUgt minmening bör man överse dessa bestämmelser, speciellt när det gäller ungdomar sommissbrukar narkotika. Jag skulle till slut viUa fråga statsrådet: reglerfinns för skolpersonalens handlande i fall, där denna gör egna iakttagelserbeträffande befarat missbruk bland ungdomar, som inte själva vänder sig till personalen med sina bekymmer? Har personalen skyldighet att informeraföräldrarna eller vUka bestämmelser gäller i dessa fall? Skall det efter vecka utan att något händer, såsom faktiskt fortfarande sker ipraktiken? Det är sådana förhållanden som dessa som är så djupt oroande. Detmåste skapas klara riktlinjer just när det gäller narkotikamissbruket, så attvi kan göra allt vad som är möjligt för att rädda våra ungdomar. Det är ändådetta som det handlar om. Personligen tror jag inte, herr talman, att man kan botaen ung pojke eller flicka från narkotikamissbruk om inte föräldrarna kopplasin. Självfallet finns det besvärliga föräldrahem, men det tillhör ändåundantagen. Vi bör ju utforma regler som är tillämpliga på de flesta fallen.Och i det här sammanhanget tror jag att det är nödvändigt att föräldrarna fårkännedom om missbruket för att kunna ställa upp och hjälpa till. Om åtgärder mot skolelevers drogmissbruk, m. m. HerrBENGTSSON i (c); Jag delar uppfattning atttystnadsplikten är en tillgång, men det hindrar inte att det finns personersom ibland tolkar bestämmelserna väl snävt. Jag känner personligen till fallsom har fått tragiska konsekvenser därför att de har kommit tUl föräldrarnaseller lärarnas kännedom alldeles . Sådant måste väl bero på att någonhar föUt tystnadsplikten helt och inte vågat eller velat yppa någonting tillandra om vad som håller på att inträffa. Det är mänskligt att sådant händer,det måste vi göra klart för oss. Statsrådet har möjlighet att ta en diskussionmed och för att se om man kan förbättrabestämmelserna. Då kan kanske problemet med tystnadsplikten i varje fall på dethär området lösas lättare, så att människor inte skall känna sig uppbundna pånågot sätt utan kunna ta kontakter med hemmet. 1 de allra flesta fall vUl nogföräldrar det har jag sagt tidigare - veta vad som händer. Självfallet ärsamarbete hem-skolaorganisationer väsentligt. Det finns en stor mängd människorsom nu arbetar med de här frågorna i vårt samhälle, och det är naturligtvismycket glädjande. Siffrorna böUar fram och tillbaka, säger statsrådet,särskilt i kvällstidningarna om jag inte missuppfattade ordalydelsen. Kanskeär det så, men personer ute på fältet och dem bör man också höra på menar ialla fall att vi är på väg att få en ökning av haschmissbruket. Dethar sagts från så pass vederhäftigt håll att jag icke har någon som helstanledning att betvivla de uppgifter jag har fått. Det finns sä många föräldrar som har bekymmer därför attbarnen har råkat hamna i missbruk av olika slag. Jag har här ett klipp urGöteborgs-Posten, där en förälder säger: När det handlar om knarkmissbruk kananingslösa föräldrar få veta först när ett brott begåtts eller barnet hamnat påsjukhus. Då plockas föräldrarna fram därför att det ju trots allt ärde som har ansvaret. Jag har sagt det här tidigare, och här sägs det i enintervju med ett antal föräldrar som verkligen har erfarenhet om vad det villsäga att ha barn som har drabbats av eländet med narkotika och thinner. Missbruket håller också på att bli svårare. Det är intenog att ungdomarna använder hasch osv, de blandar öl, hasch och thinner. Om åtgärder mot skolelevers drogmissbruk, m. m. låter såruskigt att man faktiskt inte tror att det är sant, men det förekommer. Vimåste ha vår uppmärksamhet riktad framåt; vi kan ju inte bortse ifrån attheroinet kan komma in i vårt land, men vilka konsekvenser det skulle få vågarvi inte ens drömma om. Jag skall citera, fru statsråd, vad biträdande överläkarenClas i sade i en tidningsintervju tisdagen den 16 april 1974.Han känner mycket väl till förhållandena bland barn och ungdom, och hans arbetepräglas av stora insatser för att hjälpa dem som har problem på de områden vinu diskuterar. "Säg ifrån utan krumbukter ingen sprit igrundskolan! Alla goda krafter borde hjälpas åt att skapa en absolut alkoholfrigrundskola! Kan vi hålla våra barn borta från alkoholmissbruk upp tilll6-årsåldern så finns det sedan betydligt bättre chanser att de själva väUer entillvaro utan missbruk. Då har de hunnit växa ut både till kropp och själ,deras personlighet har börjat stabilisera sig och de är mer motståndskraftigamot gängets tryck. Jag tycker personUgen att skulle kunna gåi spetsen för en klar opinion mot alla former av alkohol i grundskoleåldern.Säga ifrån - utan alla krumbukter och luddigheter -att sprit inte får förekommai skolåldern! Det skulle ge ett ofantligt stöd åt den föräldraopinion som redanfinns. borde alla kunna anse det som en självklarhet att sprit iskolåldern är helt förkastligt. Kanske kunde det bli ett första etappmål i." Det är som har gjort detta uttalande. Jagtror att han har stor erfarenhet av hur man skall hantera den härproblematiken. Någonstans börjar eländet när det gäller bruket av spritoch narkotika, och jag tror personligen att mycket av problemet ligger iölkonsum-tionen. Här har man kanske börian till fortsättningen, där sprit,hasch, narkotika och allt det andra kommer in i bilden. Det är säkert en mycketviktig uppgift - och det råder det väl inte heller några delade meningar om -att på allt sätt stödja föräldrar och barn och ge information. Och, som drSjöberg säger; "borde alla kunna anse det som en självklarhetatt sprit i skolåldern är helt förkastligt. Kanske kunde det bli ett förstaetappmål i ," Vi förutsätter säkert allesammansatt ord skall få genklang och vinna framgång. HerrJOHANSSON i Skärstad (c): Statsrådet sade att det inte är här vi löserproblemen. Men jag skulle viUa replikera att det är i den här lokalen vilagstiftar. Både lärare och föräldrar är mycket intresserade av vad vi sägerhär och vilka synpunkter statsråden redovisar på dessa stora problem.Statsrådet gör klokt i att lyssna på synpunkter som kommer fram här. Det jag motionerade första gången om skolans inre arbete. Det väcktesmånga motioner här innan blev tillsatt, innan man blev medveten om att detfanns stora problem. När det gäller omfattningen av delta missbruk kan vi välvara överens om atl nivån är så hög att vi inte får sky några medel för attkomma til! rätta med missbruket. statsrådet sade också att skolan är mer förberedd äntidigare när det gäller att möta problemen. Jag skulle vUja fråga hur det ärmed de förebyggande åtgärderna. I fråga om TV-programmen kommer jag tillbaka.Jag har motionerat om den mobbning som förekommer och om att man i TV;sskolprogram skulle ta upp denna fråga, och jag tycker även att giftanvändningendärvid skulle komma med. Det skulle betyda mycket om man kunde nå hemmen närdet gäller dessa problem. Hur är det med skolteatern? Varför kan den inte fååtminstone rekommendationer att komma med teaterpjäser som inte väcker oppositionoch irritation utan som är positiva och tar upp de här frågorna? Hur har mangjort med håltimmarna, som är så många? Ofta saknas lokaler där ungdomarna kanuppehålla sig, och därigenom utsätts de för stora risker. Jag skall bara ta upp en enda sak och fråga statsrådet:Hur är det med informationen? Vi vet att när ungdomarna börjar på högstadiet ärdet ju mycket besvärligt. Man har slutat mellanstadiet, där man var störst, ochhelt plötsligt är man minst. Så går man in i pubertetsåldern, och det gälleratt hävda sig. Det är då så många börjar använda öl, sprit, narkotika osv, VUka informationer lämnar man och vilket stöd ger manungdomarna när de börjar på högstadiet? Jag skulle kunna fortsätta. Det är ju etl lika svårtproblem när ungdomarna sedan börjar i gymnasiet. Jag tror att vi kunde varabättre rustade för att möta ungdomarna i den här svåra situationen. Om åtgärder mot skolelevers drogmissbruk, m. m. i (fp): Fru statsrådet slutade sitt andra inlägg medatt säga att hon inte tänkte förirra sig in i någon mellanölsdebatt. Men är detinte att glida undan det faktum att alkoholproblemet i skolan är i alltväsentligt just mellanölsproblemet? Mellanölet har ju visat sig grundläggavanor i fråga om bruk och missbruk även av alkohol i övrigt. Vi har här idebatten också pekat på hur ofta en koppling till sniffningen förekommer, ochdet följer också en stor kriminalitet i spåren. Så en liten kommentar till uttalandet att siffrorna böUarfram och tillbaka. Jag måste medge att jag känner mig pessimistisk över att frustatsrådet hyser optimism därför att man i enstaka undersökningar kan finnalägre tal. Men de absoluta talen när det gäller bruk och missbruk här är sähöga att vi borde satsa mera energi på att komma till rätta med saken. Jag delar annars att det inte finns några patentlösningar härvidlag som kangenerellt anges i en debatt. Men jag vägar ändå upprepa att jag tror att enklar bekännelse från fru statsrådets sida till del mycket självklara i att mani skolan slår vakt om en drogfri miUö skulle ha ett utomordentligt stort värdeäven i skolvardagen. Även om det är väldigt allvarliga frågor vihär diskuterar får vi ju akta oss för att dramatisera. När man kräver att skolan skall verka för en drogfri miljöoch säger att det får ändå inte förekomma sprit i skolan, sä är väl dendelen helt Omåtgärder mot skolelevers drogmissbruk, m. m. självklar.Det är ju utanför skolan som eleverna möter alkoholen och även möternarkotikan. I skolan är det tvärtom: det är där man sakligt informerar omfarorna med sprit- och narkotikamissbruk. För i Skärstad vill jag bara tala om attskolöverstyrelsen har en arbetsgrupp för alkohol-, narkotika- ochtobaksfrägor. Namnet på arbetsgruppen förkortas SANT det är ju mycket förkortningarinom utbildningspolitiken. Arbetsgruppen arbetar kontinuerligt med frågornasbehandling i Skola och undervisning, och i arbetet ingår naturligtvis attundersöka hur man på olika sätt kan begagna läromedlen. Det finns, förmodarjag, även möjlighet att använda radio och TV, om det skulle vara lämpligt. Man har heller inte glömt bort föräldrarna i det härsammanhanget. Ett av utvecklingsprojekten handlar om vuxeninformation i alkoholfråganoch innefattar metoder för att sprida alkoholinformation till föräldrarna. Vi är helt ense när det gäller otåligheten över attverkligheten ser ut som den gör, även om man sedan kan strida om siffror ochdiskutera huruvida det just nu är en våg som går framåt eller en våg som gårtillbaka. Självfallet kan vi politiker aldrig ställa oss likgiltiga till dessafrågor. Jag är också glad över att sade, att även om jag accepterarde anvisningar vi har om tystnadsplikt och om hur frånvaron skallredovisas i skolorna, så innebär inte det att jag behöver vara nöjd medsituationen. Och framför allt innebär det ingen likgiltighet. Det vill också synas som om och jag här ärganska ense om vad man centralt kan göra. Den tystnadsplikt vi nu har innebäratt läkare, sköterska och kurator har fått ett förtroende. Och vad fruKristensson då krävde av denna personal är att den skall söka tillåtelse att fåtala om situationen med elevens föräldrar. Sådan är också gängen. Det är så manskall göra. Och motsätter sig eleven att föräldrarna underrättas, så får ändåläkaren eller vem det nu är fråga om avgöra huruvida han med hänsyn tillelevens ålder och mognad skall gå vidare eller inte. Men om läkaren anser attelevens ålder och mognad är sådan att hans eller hennes mening måste varaavgörande, så finns det ändå en möjlighet att underrätta föräldrarna omförhållandet, nämligen genom att anmäla fallet för barnavårdsnämnden. Det lederi så fall till att föräldrarna blir informerade. Möjligheten att ge föräldrarnainformation finns alltså. Men skall man vara på det klara med att detfinns tillfällen då det kan vara olämpligt att famiUen får kännedom omsituationen, ty det kan förvärra i stället för att hjälpa. Bestämmelserna om tystnadsplikten menar vi är till för attsätta barnen i centrum och för att göra det bästa för dem. Den är ett medel attnå kontakt med eleverna. Om vi undanröjer tystnadsplikten kan det innebära, attdenna kontakt med eleven omöjliggörs, och därmed försvinnerskolhälsopersonalens möjligheter att stödja och hjälpa vederbörande. Och detmenar vi är att stiälpa i stället för att hjälpa. Låt mig än en gång säga att även om jag inte förnärvarande har för avsikt att verka för någon förändring i tystnadsplikteneller när det gäller anvisningarna om redovisning av frånvaro, så innebär intedet att jag är likgiltigför dessa frågor. Jag är lika otillfredsställd med sakernas tillstånd sominterpellanterna. Det är bara det att jag så starkt känner att det är ute iskolvardagen som dessa frågor skall åtgärdas. Vi kan här med ord stödja dem somdär verkar inom området, men mycket mer än så kan vi inte göra. Det är inte decentrala anvisningarna som det är fel på. Jag måste med beklagande säga att jag tyckerstatsrådet fjärmar sig mer och mer från det som jag vUle läsa ut urinterpellationssvaret. Statsrådet menar nu att bestämmelserna omtystnadsplikten är tiU fyllest och att även när det gällernarkotikamissbrukande ungdomar skall tystnadsplikten väga tyngre äninformationen till föräldrarna. Men det är alldeles rätt som statsrådet säger,att om man med hänsyn till elevens ålder och mognad kan räkna med att han ellerhon självständigt kan förstå och bedöma sin situation, så skall elevensuppfattning respekteras. Vill inte pojken eller flickan att föräldrarna skallbli informerade, så skall de inte heller bli det. Men jag undrar om man justnär det gäller narkotika kan hänvisa till elevens egen uppfattning om sinsituation. Vi vet ju alla hur narkotika verkar. Den gör en människa omdömeslös,den gör att ett sunt tänkande inte existerar. Det är därför, herrtalman, som jag vidhåller min uppfattning att man bör försöka få till stånd nyabestämmelser om tystnadsplikten specifikt för de ungdomar som harmissbruksproblem. Man kan inte räkna med att de har ett så rationellt tänkandesom andra ungdomar har. Därför beklagar jag att statsrådets svar är så negativti denna del. Jag ställde frågan, vilken skyldighet den skolpersonal somsjälvständigt iakttar missbruksproblem skall ha att informera föräldrarna. Påden frågan fick jag inget svar. säger statsrådet till slut att det är barnetsom skall stå i centrum och att vi skall göra vårt bästa för att hjälpa honomeller henne. Ja, det håller jag med om. Men jag skulle vilja fråga: Kan maninte normalt sett räkna med att det bästa för ett barn är att man försökerinformera föräldrarna, att föräldrar och barn tillsammans hjälps åt med attförsöka klara ut de problem som finns? Det är i varje fall min mening. Om åtgärder mot skolelevers drogmissbruk, m. m. HerrBENGTSSON i (c); Jag ställer mig litet undrande tillstatsrådets syn på tystnadsplikten. Jag vet inte om fru statsrådet ofta besökerHem och skola-föreningarna. Där diskuterar föräldrarna ibland den här problematiken,och man kan där få höra deras synpunkter. Jag hade för någon vecka sedantillfälle att besöka en sådan sammankomst där man diskuterade narkotikaproblem,tystnadsplikten etc. Det fanns bland dessa föräldrar en enstämmig och bestämduppfattning om att de ville veta vad som hände med deras barn, och det i detögonblick det uppdagas att någonting är pä gång. Jag återgav tidigare ett uttalande av en mor med barn somhar narkotikaproblem. Hennes erfarenheter och kunskap om hur det hela böriademåste väl vara till viss ledning även för statsrådet när det gällertystnadsplikten. Jag återger hennes uttalande en gång till. Hon sade: När Om åtgärder mot skolelevers drogmissbruk, m. m. dethandlar om knarkmissbruk kan aningslösa föräldrar få veta detta först när ettbrott begåtts eller när barnet hamnar på sjukhus. Då plockas föräldrarna fram,därför att det är till slut de som har ansvaret, Klarare än så kan det intesägas. Bestämmelserna om tystnadsplikten kan tolkas olika; de kantolkas generöst, och de kan tolkas snävt. Det händer att någon tolkar dem snävtoch kanske själv försöker hjälpa vederbörande med sina kunskaper som vi inteskall förakta. Men det kanske inte går, och problemet blir värre och värre. Detär då man hamnat i en situation som vi inte önskar, och där kansketystnadsplikten haft en avgörande betydelse. Den personal som handlagt ärendethar kanske fattat sin uppgift så att man inte skall meddela hemmet, och därförhar barnet råkat ut för ytterligare svårigheter och problem. Vi får väl ändåförsöka se det också ur den synpunkten. Även läkare och annan vårdpersonaltänker olika och handlar olika efter paragraferna. i Skärstad (c): Jag beklagar att statsrådet har så litentilltro till sina möjligheter att göra något när det gäller de problem vi haraktualiserat i interpellationerna. Till att börja med vill jag säga atl vad jaghela tiden har försökt plädera för är en samverkan mellan hem och skola.Det är viktigt att skolan tar kontakt med föräldrarna och hemmet, och det ärockså en skyldighet för skolan att göra det. Vi resonerar nu om en liten sektorav denna kontaktverksamhet, där tystnadsplikten kan utgöra ett hinder. Det förvånar mig att ingen tar upp vad man skall ha istället, om tystnadsplikt undanröjdes. Utan den hade de här eleverna kanskeinte ens tagit kontakt med läkaren och fått hjälp och stöd av denne, ochföräldrarna hade inte därigenom fått kännedom om situationen tidigare. Det ärpå det sättet jag menar att vi måste se till barnets bästa, och jag tror attdet är till barnets bästa att det finns en tystnadsplikt så att eleverna medförtroende kan gå till skolans personal. Sedan är det riktigt, som säger, att mankan göra en åtskillnad mellan de fall där läkaren fått ett förtroende och defall där han eller hon på något annat sätt har fått situationen klar för sig. 1det senare fallet gäller beträffande läkarens tystnadsplikt att läkaren"ej heller i oträngt mål får uppenbara vad han själv funnit angåendesjukdom och dess uppkomst". Formuleringen "i oträngl mål" innebäratl bindningen till tystnadsplikt är mindre än i det första fallet, ochmöjligheterna att informera någon annan är större. Men även här måste enavvägning ske. Jag vill inte säga att det i alla sammanhang är lämpligt attläkaren informerar föräldrarna, men möjligheten finns. Överläggningenvar härmed slutad. § 6 Föredrogs och hänvisades Kungl, Maj;ts proposition nr 122 tiljordbruksutskottet. § 7 Föredrogs och hänvisades motionen nr 1836 till inrikesutskottet. den § 8 Föredrogs, men bordlades åter skatteutskottets betänkanden iqja nr 26-28 och 31, utrikesutskottets betänkande nr 4 samt kulturut- skottets betänkande nr 13,