prot · FX09120 · 1974-12-31 00:00:00 — Enförutsättning för rätt till studiemedel är vidare alt vederbörande bosalt sig iSverige i annat huvudsakligt syfte än all studera. Dengrundläggande svenskundervisningen erhåller invandrarna kostnadsfritt. Detgäller även de invandrare som senare går över till högre studier. Del är därförinte helt korrekt när motionärerna påstår alt del är skillnader i förmånernaför å ena sidan dem som får sin undervisning finansierad av arbetsgivaren ellervid arbetsmarknadsutbildning och å andra sidan dem som omfattas avstudiemedelssystemet. Tidigarei år har utskottet, i samband med tillsällandei av en utredning, uttalat sigför att studiemedelssystemets regler bör förenklas. Mot den bakgrunden är detinie lämpligt att man inför särregler i studiemedelssystemet för denbegränsade grupp som motionen avser. Särregler skulle, som centralasiudiehjälpsnämnden framhåller i sitt yttrande, skapa gränsdragningsproblemnär svenskstudier bedrivs med andra stu-diemedelsberätiigade studier. Enannat skäl som talar mot reservationen är att motionen bara tar upp en gruppssituation, trots att det finns andra studerandekategorier som har liknandeförhållanden, exempelvis korttidsutbildade vuxenstuderande. Studiemedelför undervisning i svenska för invandivre Tillslut vill jag nämna att det pågår förhandlingar om samnordiska regler förrätten till studiestöd. Förhandlingarna gäller även icke-nordiska invandrare.Det måste anses olämpligt att under pågående förhandlingar göra ändringar i detsvenska regelsystemet. Jag ber attfå yrka bifall till utskottets hemställan. HerrOLSSON i (vpk): Motionen handlar inte om reglerna, för rätt till studiemedel. Vi äröverens om att man måste uppfylla vissa förutsättningar för att fä studiemedel.Jag kan även erkänna att det kanske inte är helt korrekt att jämföra denundervisning i svenska som man får i arbetsmarknadsutbildningen och denutbildning i svenska som vi syftar på, nämligen den i samband med högreundervisning. i konstaterar också att detta är ett problem men säger sedanatt det är inte lämpligt att ha särregler. erkänner alltså att detär ett problem, och då måste jag fråga: Hur skall man lösa problemet utansärregler? Det finns ju en grupp studerande med stark anknytning till Sverigesom har rätt till studiemedel. De uppfyller de erforderliga kvalifikationernaoch kommer in i studiemedelssystemet, men de måste ha stödundervisning isvenska för att kunna klara undervisningen. Då tycker vi att det är fel att demedlen skall vara återbetalningspliktiga. Närherr som sista argument framför att det finns andra kategorier medproblem och nämner dem som skall genomgå högre undervisning och behöverstödkurser, sä kan det inte vara ett riktigt allvarligt menat argument, därföratt de problem som vi tar upp är just undervisning i svenska för invandrare.Utöver de problem i samband med högre undervisning som skapas av att man ärinvandrare och inte har svenska som sitt modersmål kan man också ha andrabrister i sina kunskaper som fordrar stödundervisning, dvs. samma problem somsvenska medborgare födda i . Jag menar alltså att den jämförelsen avproblemställningarna inte heller kan anses vara korrekt. i (s): Jag vill säga till i att elt bifall till motionenskulle kunna bli inkörsporlen till en rad särregler och gränsdragningsproblem,som ytterligare skulle komplicera studiemedelssystemet. Vidareskulleetl bifalltill motionen innebära en orättvisa gentemot vissa korttidsutbildade. Enligtvad jag hört utgör denna fråga inte något problem för tillfället. Skulle detuppstå bekymmer kan man tänka sig att klara dessa via socialastödinsatser. Jagnoterar också att vpk i detta sammanhang inte har valt att prioritera de sämstställda. Dettaatt invandrarna inte känner till att studiemedlen är återbetalningspliktiga äri första hand en informationsfråga och inte en bidrags-eller lånefråga. i (vpk): i upprepar argumentet att vårt förslag kaninnebära en orättvisa mot korttidsutbildade. Jag måste då skärpa frågan: Menarherr att det är en orättvisa också mot invandrare som ärkorttidsutbildade? Är det inte så att bristande kunskaper i svenska språket ärett särskilt handikapp? Närherr säger att vpk i den här motionen inte valt att prioritera de sämstställda måste jag svara att det är självklart att vi för de sämst ställdastalan; det gör vi strängt taget alltid. I det här fallet är de som inte harsvenska som modersmål sämst ställda i förhållande till dem som har svenska sommodersmål. Då har vi valt att motionera till invandrarnas förmån. Det måsteväl ändå anses vara att prioritera dem som är sämst ställda och har en form avhandikapp. Studiemedelför undervisning i svenska för invandrare HerrNILSSON i (s): När det gäller politiska reformer är alltid de ekonomiska tillgångarnabegränsade. Jag konstaterar då att vpk har valt att prioriteraakademikergruppen framför korttidsutbildade. Överläggningenvar härmed slutad. Propositioner gavs på bifall till dels utskottetshemställan, dels reservationen av i , och förklarades denförra propositionen vara med övervägande ja besvarad. Sedan iStockholm begärt votering upplästes och godkändes följande voteringsproposition: Densom vill att kammaren bifaller socialförsäkringsutskottets hemställan ibetänkandet nr 30 röstar ja, den det ej vill röstar nej. Vinner nej har kammarenbifallit reservationen av i . Vid omröstning genom uppresning förklaradesfiertalet av kammarens ledamöter ha röstat för ja-propositionen. Då begärde rösträkning verkställdes votering med omröstningsapparat.Denna omröstning gav följande resultat: § 16 Meddelandeang. Såsomtidigare meddelats blir sammanträdet , , ettbordläggningsplenum som tar sin början . Tjänsterför vidareutbildade läkare, ni. Ävensammanträdet blir ett bordläggningsplenum som börjarkl. Viddet bordläggningsplenum som utsatts till kommer flerainterpellationer att besvaras, bl. a. angående säkerhets-ochnedrustningsfrågorna samt utnyttjandet av kärnkraften. Nämnda sammanträdebörjar därför . §17 Tjänster för vidareutbildade läkare, m. m. Föredrogs socialutskottets betänkande nr 27 ianledning av motioner om tjänster för vidareutbildade läkare och om möjlighetertill meriteringstjänstgöring för vissa läkare. 1detta betänkande behandlades motionerna 1974:217av i (m) och () vari yrkats a. attriksdagen hos Kungl. Maj:t skulle anhålla att fick i uppdrag att verkställa en snabbutredning syftande till att minska lä- karfördelningsprogrammets (LP 77) skadeverkningar, b. attriksdagen i väntan härpå uttalade att någon utspärrning av spe cialistkompetenta underläkare inte borde ske samt 1974:436 av iKariskoga (s). 1. beträffande tjänster för vidareutbildade läkare attriksdagen skulle avslå motionen 1974:217, 2. beträffande meriteringstjänstgöring för vissaläkare att skulle avslå motionen 1974:436. Reservation hade beträffande tjänster förvidareutbildade läkare avgivits av () och () somansett att utskottet under 1 bort hemställa, attriksdagen i anledning av motionen 1974:217 gav Kungl. Maj:t till känna vadreservanterna anfört. Tillbetänkandet hade fogats ett särskilt yttrande av (). Jag ämnar i mitt inlägg ta upp den del av utskottets betänkande somberör motionen 217 av i och mig om utspärrningav specialistkompetenta underläkare och tillsättande av tjänster förvidareutbildade läkare. Grundtankarna i motionen har fullföljts i enreservation av och mig som jag redan nu ber att få yrka bifalltill. beslut om bunden studiegäng för hela läkarutbildningen och1972 års beslut om nya behörighetsbestämmelser för läkare. Ett resultat avdessa beslut är att fr. o. m. innevarande månad får specialisikompetentaunderläkare inte längre stanna kvar på underläkartjänster, utan de spärras ut.Den generella dispens som har gällt som en övergångsbestämmelse fr. o. m. 1973har alltså nu upphört. Undantagna är hädanefter bara de läkare som får dispenspå grund av långvarig sjukdom samt de läkare som får s. k. forskardispens, dvs.dispens ett eller för att slutföra sin forskarutbildning. 1 ställetinrättas avdelningsläkartjänster som tillsammans med läkare under fortsatt vidareutbildningskall ersätta de specialistkompetenta underiäkarna. Den fördelning av tjänstersom gjorts av innebär emellertid ett mycket kraftigtbortfall av tjänster för specialister vid klinikerna, inte minst vid undervisningssjukhusen.Många av de specialistkompetenta läkarna får därvid söka tjänster pä annathåll, vilket delvis har varit avsett. fördelning av tjänsterför färdiga läkare har beskrivits som mycket förmånlig för klinikerna. Isjälva verket är, som påpekar i sitt yttrande över vår motion,situationen på undervisnings- och storsladskliniker mycket besvärande och imånga fall katastrofal. Yttrandena från de medicinska fakulteterna kännetecknasockså av en mycket stark oro för bemanningssituationen och dess effekter päsjukvårdens kvalitet och effektivitet, liksom betingelserna för grundutbildningoch forskning. Grundtankeni de reformer som har beslutats har varit att läkarnasvidareutbildning skall inordnas i den allmänna sjukvärdens planering och attvidareutbildningen därvid skall utformas som ett led i en strävan efterbalanserad expansion av sjukvårdens olika grenar. Det har därvid framhållitsatt viktiga områden som behöver byggas ut är den öppna vården utanförsjukhusen, den psykiatriska vården och långtidssjukvärden. Naturligtvis ärmålet också att man skall fylla befintliga vakanser. Låt mig för att förebygga missförstånd slå fast att vi är helt överensom den här målsättningen. Jag tror också att vi är helt överens om att dettakräver en planering och en styrning av sjukvårdens och utbildningens inriktningfrån samhällets sida. Men frågan gäller i vilket takt den här omstruktureringenskall ske. Vi har en brist på läkare totalt sett, en brist som hardrabbat vissa delar av vårt land och vissa medicinska verksamhetsområden mer änandra. Det är naturligtvis utomordentligt angeläget att detta rättas till. Mendet måste ske på ett sä smidigt och effektivt sätt som möjligt och på ett sättsom inte får negativa konsekvenser längre fram för t, ex. kvaliteten på deutbildade läkarna. Vihar haft en kraftigt utökad läkarutbildning. Över 1 000studenter tas in per läsår, det motsvarar var 100:e nyfödd. Det här innebär attvi mycket snart kommer att fä 800 nya färdiguibildade läkare , år efterär. 1972 hade vi 10 000 färdiga läkare, Tjänsterför vidareutbildade läkare, m. m. Tjänsterför vidareutbildade läkare, m. m. kan vi beräknas ha dubbeltså många, alltså 20 000 färdiga läkare. Jag skall inte nu ta upp frågan om varalla 1980-talets läkare skall ta vägen, jag vill bara understryka attläkarbristen torde vara ett passerat stadium. Alla delarav vårt land och alla de olika medicinska verksamhetsområdena torde alltså omnågra år komma att bli väl tillgodosedda med läkare. Meni det korta perspektivet, och , kvarstårproblemen. Det gäller också i vilken takt den öppna sjukvården utanförsjukhusen skall bli tillgodosedd och om detta till viss del skall ske påbekostnad av erforderlig tjänstetilldelning vid sjukhusen eller inte. Mederforderiig menar jag den tjänstetilldelning som behövs för att någorlundaklara av sjukvårdens krav och de ökade utbildningsåtagandena. På mycket kortsikt innebär detta onekligen en konflikt, men ser man det pä litet längre siktsammanfaller intressena. En kraftig minskning av antalet specialistkompetentaläkare vid klinikerna - det som man nu upplever risken för - innebär ju intebara risker för en försämrad sjukvårdsmässig service vid sjukhusen utan ocksåminskade möjligheter att handleda det kraftigt ökade antalet AT-läkare ochläkare under fortsatt vidareutbildning; något som skulle få allvarligakonsekvenser för kvalitén på de läkare som utbildas. Det här problemet ärkanske störst när det gäller kliniker där mänga AT-läkare tjänstgör och därhuvudparten av de läkare som är under fortsatt vidareutbildning bara genomgårett halvt års randutbildning för att sedan försvinna. Vidinvärtesklinikerna kommer den helt övervägande delen av de på en gångnärvarande underiäkarna att vara sådana som inte skall ägna sig åt internmedicin i fortsättningen. Flertalet av de här läkarna kommer bara att hakorttidsförordnanden vid de medicinska klinikerna, sedan går de vidare. En av anledningarnatill detta är den planerade starka satsningenpå utbildningen av allmänläkare, det som vi alla är helt överens om skall ske.Internmedicinska kliniken vid i - för att ta ettexempel från det sjukvårdsområde som jag själv känner bäst till - får ansvarför ett mycket stort antal anestesi-, psykiater-och allmänläkarblock där deunga läkarna bara stannar för att sedan fortsätta till andraställen. Kliniken har bara tilldelats tvä medicinblock - för blivandespecialister inom området - mot 12-15 halvårsblock. Det är väl uppenbart attdetta kommer att kräva mycket handledning och kontroll. Vilka resurser får dåkliniken för att klara de här uppgifterna? Jo, i stället för nuvarande 12-13specialistkompetenta underläkare får man 6 tjänster för avdelningsläkare. Mendessa avdelningsläkare skall dessutom vardera fullgöra 65 timmarsundervisning. Tar man bort undervisningstiden motsvarar tillskottet 4 1/2-5läkare i stället för de 12-13 specialisterna man tidigare haft. Dethar också talats om dispenser för forskarutbildning vid universitetsklinikerna.Det tycks nu råda en mycket stor osäkerhet bland klinikens unga forskare omframtiden. Kan de inte fä en avdelningsläkartjänst vid kliniken, synes mångavara mer benägna att ta fast an- ställning någon annanstansän att gå kvar på dispens. Huvudparten av intagningarna vid medicinskaklinikerärjourfall, vilket betyderatt trycket på akutvården är så stort viddessa kliniker att det sannolikt blir handledningen och naturligtvisforskningen som i första hand kommer i kläm, om tilldelningen av läkartjänsterblir otillräcklig. Kirurgiär det område vid sidan av invärtesmedicinen som drabbas hårdast avutspärrningen och det otillräckliga antalet tilldelade tjänster. Att utbilda enfunktionsduglig kirurg tar efter examen. Kirurger med 10-15 årsvidareutbildning kan inte ersättas av läkare med kanske bara något årserfarenhet utan att det får negativa konsekvenser. Det fåtal specialister somblir kvar på klinikerna kan naturligtvis inte klara av sammasjukvärdsproduktion som förut och dessutom handledningen av ett starkt ökatantal unga läkare. Den kirurgiska handledningen måste ju i hög grad skeindividuellt. Den trängda situationen har medfört att det i stor utsträckningblir AT-läkarna utan operationsvana som får sköta kirurgmottagningarna ochprimärjouren. Detta ställer ytterst stora krav på de utbildade läkare som skallfungera såsom bakjour. har de utomordentligt svåraarbetsförhållanden. Detta gäller inte bara universitetsklinikerna utankirurgavdelningen vid många, kanske flertalet, av våra landsortslasarett. VidAkademiska sjukhuset är väntetiden på ortopeden två är i sluten värd och ett åri öppen vård. Jagskall ta ett tredje och sista exempel från . Utöver 6 överordnade har man haft 18 röntgenspecialister, 12 pä fastatjänster och 6 såsom vikarier. I stället för dessa 18 får man , inklusive1975 års tilldelning, 5 tjänster. 3 läkare stannar än så länge kvar påforskardispens. Men de upplever sin situation såsom mycket osäker. Det råderockså ett starkt sug frän andra landsting som i motsatts till Akademiskasjukhuset har kunnat inrätta sina läkartjänster såsom överordnade tjänster. Päröntgen har man inte de problem med ett stort antal underläkare påkorttidsförordnanden som förekommer på invärtes- och kirurgklinikerna. Men manhar utomordentliga svårigheter att klara sina subspe-cialiteter, där man haråtta olika fält att uppehålla och som man nu skall klara av med 11specialister. Man kan inte göra förflyttningar hur som helst mellansubspecialiteterna. De är alltför olika. Denotillräckliga bemanningen har redan medfört att väntelistorna ökat med 20-25procent. Risken är att röntgen liksom anestesiologin, som jag inte skall gå inpä, blir en flaskhals som försvårar sjukvården för sjukhusens övriga delar, omman inte kan fä tjänster som någorlunda motsvarar dem som försvinner. Motdenna bakgrund, som jag bara har kunnat antyda, av mycket stark oro för hur mantillfredsställande skall kunna klara av sjukvård, handledning och kanske ävenforskning ställer utskottet upp en nära nog helt molnfri bild av situationenvid våra sjukhus: Vi befinner oss i den bästa av väridar, och allt kommersäkert att ordna upp sig. Utskottet uttalar avslutningsvis att det särskiltvill framhålla att det framgår av Tjänsterför vidareutbildade läkare, m. m. 5 protokoll 1974. Tjänsterför vidareutbildade läkare,m. läkarförbundsremissyttrande att inte har haft anledning att motsätta sig denfördelning av nya läkare på olika medicinska verksamhetsområden somsocialdepartementets sjukvärdsdelega-tions fastställande avLäkarfördelningsprogram 77 innebär. Det låter utan tvekan betryggande, men jagskulle dä vilja rekommendera kammarens ledamöter att bläddra något tillbaka iutskottsbetänkandet till s. 16 och 17 och där läsa vad verkligensäger: "Ensatsning på utbildning av många allmänläkare måste därför leda till ett slagsmålkonflikt såtillvida att specialisterna därigenom i ökad utsträckning måstebli kvar på klinikerna i ett första skede, för att ge de unga läkarnaerforderlig vidareutbildning. Detta problem gäller inte bara de storauniversitetsklinikerna utan alla kliniker, både pä central- Antaletnyexaminerade läkare har under senare år, p. g. a.grundutbildningens ökade dimensionering, stigit dramatiskt och fördubblats päkort tid. Samtliga dessa läkare skall vidareutbildas pä sjukhus och allaspecialiteter berörs. Denena delen av utspärrningsproblematiken berör därför samtliga klinikersspecialister, framför allt dem som blir färdiga . Om inteallvarliga konsekvenser skall drabba sjukvården på sjukhusklinikerna både vadgäller kvantitet - dvs. antal besök, vårddagar, intagna patienter osv. - ochkvalitet - bl. a. vårdtid, behov av dyra la-boratorie- ochröntgenkonsultationer av oerfarna läkare osv. - måste man noga överväga attskjuta på den i LP 77 planerade utflyttningen av läkare till öppen vård, bådespecialiserad vård och allmänläkarvård." Dettager, såvitt jag kan förstå, en helt annan bild av situationen än vad utskottetanför. Utskottet framhåller också att universitetskanslersämbetet numera ärrepresenterat i den samrådsgrupp som arbetar med läkarfördelningsprogrammet ochatt det på grund härav finns anledning räkna med att de omständigheter avbetydelse för forskning och utbildning vid utbildningsklinikerna som ärrelevanta i sammanhanget kommer att bli föremål för närmare överväganden. Ocksåvi hälsar med tillfredsställelse att universiteiskanslersämbetet numera ärrepresenterat, men konsekvenserna för den löpande sjukvården berörs inte iutskottets skrivning. Utskottetanför vidare att det inte finns fog för påståendet att LP 77 skulle leda tillatt specialistkompetenta läkare annat än frivilligt skulle behöva omskolas tillannan specialitet. Utan tvekan finns det dock inom många specialiteter en sådanoro för framtiden att man tar de tjänster som bjuds, även om det innebär attvederbörandes kompetens inte kan utnyttjas och även om de själva inte alltidhar den utbildning som vore önskvärd. Detta gäller inte minst devidareutbildade specialistkompetenta kirurgerna, som på grund av den gjordafördelningen av läkartjänster har fått det allt svårare att inom sinaspecialiteter erhålla sluttjänster. Svensk kirurgisk förening har också givittill känna sin oro i ett mycket allvariigt uttalande. Jag skall villigt erkännaatt läget är mycket svårt att överblicka. het föreligger, inte minstom hur många av de specialistkompetenta underläkarna som verkligen kommer attbegära och få dispens för att stanna kvar. Klarhet kommer vi väl att fåsuccessivt. Redan i vår kommer vi att ha en betydligt redigare bild avsituationen än . Men berörs såväl universitetskliniker somregionsjukhus och normallasarett av risken för att så många läkare försvinneratt inte bara forskningen och utbildningen utan också sjukvården blir lidande. Ovisshetenär sä stor och de obesvarade frågeställningarna så många att det hade varitvälbetänkt av utskottet att inte flyta över det hela så lätt som man enligt våruppfattning har gjort. Som både och mänga av de medicinskafakulteterna framhållit, skulle de mest påtagliga nackdelarna medLäkarfördelningsprogram 77 enkelt kunna röjas undan, om läkarfördelningengjordes enligt en obetydligt modifierad tidsplan. Detär, herr talman, fråga om en övergångstid. Den ändrade utbildningen och denökade intagningen kommer, som jag anförde tidigare, att leda till en kraftigtökad tillgäng på läkare, inte minst inom den öppna vården. Men det är ju enhelt grundläggande förutsättning för en väl fungerande sjukvård att de läkaresom vi får fram har en fullgod utbildning. Det förutsätter en läkartilldelning,som garanterar kvaliteten på utbildningsställena. Universitetskliniker,regionsjukhus och normallasarett måste ju också kunna upprätthålla sinvärdkapacitet. Det är inte minst ett grundvillkor för att den öppna vårdenskall kunna fungera tillfredsställande och göra de remisser som man där bedömererforderiiga. Ett betryggande antal specialistläkare måste därför enligt vårmening bli kvar på klinikerna för att sörja för värdkontinuiteten och för attge de unga läkarna - vare sig de utbildas till allmänläkare eller specialister- erforderlig vidareutbildning. Jag yrkarbifall till reservationen. Tjänsterför vidareutbildade läkare, m. m. Arbetet med läkarfördelningsplanen har skapat stor oro bland de försjukvården ansvariga och bland dem som arbetar i sjukvården. Det har kommit enrad skrivelser och protester, och det har framgått av både och andratidningar att man är orolig för minskningen av antalet specialisttjänster,framför allt vid de stora utbildningssjukhusen men också vid andra sjukhus. Detär här inte fråga om någon allmän kverulans, som vi kanske ibland sett exempelpå från läkarhåll närdet gäller reformer inom sjukvårdspolitiken, t. ex. i vadgäller sjukförsäkringen. Här är det fråga om väl underbyggd och utförligt framfördoro för vad som kommer att hända i och med den drastiska minskningen avantalet specialisttjänster. Det är därför angeläget att vi tar de varningarnapå allvar. Detsom i första hand faller i ögonen är problemen för den akuta sjukvården, närantalet specialister minskar. Man hoppas givetvis att den utbyggnad av denöppna vården som sker, sä småningom skall Tjänsterför vidareutbildade läkare, m. m. leda till en avlastning avsjukhusvården, men det är sannerligen inte försvarbart att räkna med att någonsådan minskning av efterfrågan på akut sjukvård vid sjukhusen kommer att skesnabbt. Därför går det inte att försöka lösa problemen med en utbyggnad av denöppna värden genom att minska resurserna och därmed skapa en brist försjukhusvärden. Situationenär nu sådan att man kan befara att framför allt de stora utbildningssjukhusenkommer att få mindre än hälften av det antal specialisttjänster som de har , för att tillhandahålla samma sjukvårdsvolym som tidigare och för attklara de mänga gånger ganska betydande väntelistorna. Det är klart att de istället kommer att få andra läkare med kortare utbildning. Men den sjukvård sombedrivs vid de stora utbildningssjukhusen, som ju har mycket storaupptagningsområden, är så kvalificerad att det exempelvis inom kirurgin behövsett stort antal färdiguibildade s. k. lasarettskompetenla läkare med ett tiotalårs erfarenhet efter grundexamen, personer med, som del heter, behörighet attsjälvständigt utöva sluten lasarettsvård. Lätmig ta ett enda exempel på vad det här innebär. Del är från Sahlgrenskasjukhuset i , där samtliga professorer i kirurgi och hela läkarstabenvände sig till socialministern med en skrivelse . Iskrivelsen pekar de på hur den akuta kirurgmottagningen är utformad. Man tar imedeltal emot 140 patienter vid mottagningen. Av dem kan man intelägga in mer än för sluten värd. Den andelen kan knappastökas, eftersom medelbeläggningen vid de kirurgiska vårdavdelningarna iGöteborg redan är så hög som mellan .