prot · FX0914 · 1974-12-31 00:00:00 — Energikrisen har ställt människor inför stora svårigheter.Med stor snabbhet insatta besparings- och ransoneringsåtgärder blir aldrigabsolut rättvisa. Många människor kan tycka att de har blivit sämre behandladeän andra - det finns många irritationsmoment. Men detta får inte bortskymma ett faktum av avgörandebetydelse. Det svenska folket visade sig ha en hög beredskap inför det snabbaomslaget. Det är ett slags beredskap som aldrig kan planeras eller regleraseller fördenskull ransoneras fram. Det är denna förmåga att gemensamt ge sig ikast med en ny situation som är ett samhälles egentliga styrka. Här drog elförbrukningen , trafiken minskade osv., ochdetta i mycket hög grad genom frivilliga insatser. Det ter sig i det lägetriktigt att framföra ett tack till det svenska folket för det ansvar och densolidaritet som visats i ett besvärligt läge. Vi måste fortsätta på den linjen.Ty då kan vi hoppas undvika besvärande ingripanden för att trygga det som ändåär viktigast av allt: sysselsätt- Vi kan föra med oss en insikt av bestående värde fråndenna krisvinter. Vi kan inte hoppas att någon annan skall komma och lösa våraproblem. Vi kan inte lita på marknadskrafterna. Vi måste lita på vår egensammanhållning, känslan av gemensamt ansvar. Men grundvalen måste naturligtvis vara en aktivsamhällelig politik. Vi vet nu att vi beslutsamt måste satsa på en planmässighushållning av vår energiförsörjning. Det betyder att samhället mer aktivtmåste engagera sig för inköp av olja när talar om "liten skala"vill jag påminna om att det ändå är fråga om som vi har köpt in,och det är ingen liten insats som inköpsorganisationerna har gjort , förutbyggnad av våra raffinaderier, för att ta fram alternativa energikällor, föratt finna vägar för att spara och hushålla med energin. Jag hoppas att ingadogmatiska skygglappar skall förhindra ett kraftfullt agerande på dessaområden. Det har tidigare från regeringens sida framhållits, attfrågan om ett statligt engagemang inom oljebranschen övervägs. Jag kan numeddela att industridepartementet i samarbete med Statsföretaginleder förprojektering av ett nytt raffinaderi med en kapacitet av 7-10miljoner ton . Regeringen är intresserad av en samverkan med olikaparter i denna fråga, inte minst med konsumentkooperationen. Vid ett engagemangav detta slag är det nödvändigt att ägna stor uppmärksamhet även åtråoljeanskaffningen och de färdiga produkternas avsättning, och så får virationellt pröva oss fram på de här linjerna efter de möjligheter somutvecklingen bjuder. Det finns också krafter som söker utnyttjaden oro som ligger i tiden till en medveten strävan att återinföra det gamlasamhället. När man tror sig kunna utnyttja oron till att undergrävamänniskornas tro på möjligheten att förändra samhället blir den politikenaggressiv och övermodig. Det är i och för sig inga nya tankar som förs fram.Samhällsinflytandet är för stort, säger man. Den enskilde har för litet attsäga till om. Skatterna måste sänkas och utgifterna skäras ned, kapitalet fåökad frihet. Det har fötts en ny individualism, säger man. Det här har vi hört förut. Det var i den individuellafrihetens namn som högern gick emot ATP, arbetsmarknadspolitiken och densolidariskt uppbyggda välfärden. Det är en frihetssyn som leder tillbaka tillett samhälle där friheten uppnåtts av ett fätal i isolering, där friheten lättblir frihet från ansvar för andra människors väl, där friheten måste vinnas ochvärnas i konkurrens med och till priset av andra människors frihet ochvälstånd. Det är en frihet som skulle ställa det stora flertalet ensamma införstarka maktgruppers inflytande och utan skydd av en solidaritet mellanmänniskorna. I jublade över enkonservativ vind som skulle gå genom världen. Och visst har den vinden funnits.Det säger i sina ideologiska betraktelser, det kan man ord för ordåterfinna i andra konservativa partiers förkunnelser runt om i världen.Skillnaden är den att på andra håll har konservatismen vunnit makten och kunnatkonfrontera sina idéer inte bara med sina politiska motståndareutan också med verkligheten. I det stora landet i väster sade man sedan:Fråga inte så mycket efter vad regeringen kan göra för dig. Tänk på vad du kangöra för dig själv! hörs mycket litet av detta talesätt, därför attverkUgheten själv visat dess orimlighet. I skulle man införa en ny individuaUsm.Staten skulle inte lägga sig i så mycket. Ekonomin skulle vara fri utaningripanden av något slag. Det är inte min avsikt att kritisera den engelskaregeringen. Jag vill bara konstatera att konservatismen, så som denförespeglades människorna, helt enkelt inte gick att tillämpa. Man har hamnat iett läge med stora statliga stödåtgärder för industrin, med en hård regleringav lönemarknaden och svåra motsättningar mellan regering och fackföreningsrörelse. I har man nätt utomordentligt imponerande resultat iform av ekonomisk tillväxt. När tillväxten nu hotas på grund av energikrisenupptäcker man svagheten i att tillväxten inte tillräckligt använts för attskapa social välfärd och trygghet för folkflertalet. Det är den man nu villskapa i , och det är klokt. Den lärdom vi kan dra är följande, och den är fundamental:När konservatismens idéer konfronterats med verkligheten har de kraschlandat.Det är obestridligen så att konservativt styrda länder mera drabbats av socialastrider och konfrontationer, av klyftor och motsättningar mellan människor ände länder där man sökt föra en konstruktiv välfärdspolitik med trygghet ochutjämning som mål. Risken är den att man i konservativa länder skyllermotsättningarna och misslyckandena på de fattiga, de eftersatta, och då blirhögerpolitik lätt liktydig med konfrontationspolitik. Vidare: Ett lands välstånd kan inte bara mätas isiffermässig tillväxt. För att välståndet skall få ett levande innehåll förmänniskorna och därigenom bli stabilt och varaktigt måste produktionsresultatförst och främst nyttjas för att bygga en välfärd för hela folket. Annarssviktar hela samhällsutvecklingen vid första svårare påfrestning. Den nya individualism som talar om äringenting annat än den gamla egoismen. Det vi behöver är inte denna gamlaegoism. Det gäller i stället att finna vägar till en ny och starkare gemenskap.Det är en svår uppgift som endast kan lösas av aktiva människor i demokratisksamverkan. En del upplever den möjliga begränsningen i våra resursersom ett svårt hot. Jag tror inte det är så. Begränsade resurser behöver intebetyda stillastående eller stagnation. Det finns en sund reaktion hos människormot en hektisk slit-och-släng-mentalitet. bör vi akta oss för attmoralisera över varor som i många människors vardag betyder mycket storafrihetsvärden. Men det finns en växande förståelse för och krav på att ta utvälstånd och välfärd i andra former och en beredskap för att leva annorlunda.Den måste politiken knyta an till. Men det måste också understrykas att förmånga i vårt samhälle är alltjämt knappheten på materiellt välstånd en bisterverklighet. Det gör fördelningsfrågorna och den sociala utjämningen alltviktigare. Hushållningenmed resurser går enligt min mening väl att förena med Vi vill inrikta det pohtiska arbetet på områden där människorsvälfärd, gemenskap och frigörelse bäst kan främjas. Det ställer alltjämt iförsta hand krav på en politik för vidgad sysselsättning. Jag har vid många tillfällen haft anledning attunderstryka att vi har en större del av befolkningen i arbete än det storaflertalet andra länder och att detta till väsentlig del beror på kraftfullasamhällsinsatser på arbetsmarknadspolitikens breda fält. Men vi är inte nöjda.Ty det är ännu alltför många som inte har möjlighet att göra den arbetsinsatssom de skulle kunna och vilja utföra. Därför förblir det en central uppgift försocialdemokratins politik att väsentligt vidga sysselsättningen. I denna strävan spelar industrin en viktig roll. Det är urdess utveckling de ekonomiska resurserna till väsentlig del måste tas.Samtidigt är det en otvetydig tendens i alla industriländer attvaruproduktionens andel av sysselsättningen stagnerar eller minskar. Det ärinte på detta område som vi kan uppnå de stora sysselsättningsökningarna. har en del därav dragit slutsatsen att vi måste anpassaoss till ett liv i mer eller mindre påtvingad sysslolöshet. Men det bygger påtanken att samhället är färdigt, att utvecklingen har tillgodosett allamänskliga behov. Det är dock inte så. Vi kan konstatera hur bristen på personal inom storaområden av samhällslivet skapar betydande problem och svårigheter. Det kangälla sjukvården, daghemmen, skolan och mycket annat. Vi bör ha lärt oss averfarenheten: Man kan rationalisera mycket i det här samhället. Men man kanaldrig rationalisera bort kontakten mellan människor. Ty då bryter man enmöjlighet till gemenskap, en väg ut ur isolering. Låt mig taett exempel bland ofantligt många: När genom stimulansåtgärder skapadeunderlag för anställning av 7 000 hemsamariter, då skapade man inte bara 7 000nya jobb, inte bara bättre stöd och vård för åtskiUiga 10 000-tal pensionäreroch handikappade. Man öppnade också en väg till mänsklig kontakt, som kanbetyda lika mycket som de rent materiella åtagandena. Genom denna utbyggnad avden offentliga sektorn skapade både ökad frihet och större gemenskap. Vi behöver inte befara att det kommer attsaknas meningsfulla arbetsuppgifter. Det finns en på många sätt berättigad oroför att effektiviteten i vårt samhälle skall bli ett självändamål, attmänniskan skall bli underordnad maskinen, tekniken och byråkratin. Skall vi slå vakt om en mänsklig dimension, skall vi ökavälfärden inte bara kvantitativt utan också kvalitativt, måste vi se tillmänniskornas behov av omtanke och kontakt med varandra. En fortsatt utbyggnadav den offentliga sektorn ger i detta perspektiv inte bara en högre Uvskvalitetoch en ökad välfärd. Det är också det sätt på vilket vi kan tillgodose deväxande anspråken på arbete i vårt samhälle. måste man ständigtbekämpa byråkrati och förstelning däri ger jag rätt. hävdas från högerhåll att vi måste rida spärr mot enutbyggnad av den offentliga sektorn därför att den hotar friheten. Man hävdaratt även i det konservativa samhället kommer det att finnas entjänsteproduktion. Men detblir i mycket högre grad en privat tjänsteproduktion som fungerar på den friamarknadens villkor. Kommersialismen får större spelrum. Den som har råd kanskaffa en hemsamarit, köpa färdtjänster, få del av kulturen, låta barnen gåtill förskola eller fritidshem. Ty tjänster blir dyra. Men på det sättet skulleen del av befolkningen permanent ställas utanför arbetslivet. En del avbefolkningen skulle aldrig få tillgång till de tjänster som produceras. Detta ären fråga om politiska värderingar. Låter vi samhällsutvecklingen få underordna sig deekonomiska krafternas fria spel, då har vi valt den sociala utarmningens, denotillräckliga sysselsättningens och den bristande gemenskapens väg. Men vi kanockså välja att satsa på solidaritet och gemenskap, på den svåra och krävande uppgiftenatt ta på oss de uppoffringar av egenintresse som solidaritet och omtanke omandra ställer på oss. Sysselsättningenförblir socialdemokratins viktigaste fråga. Därmed sammanhänger också den strävan till förnyelse ochdemokratisering av arbetslivet som arbetarrörelsen förtfram till en huvudfråga i det politiska arbetet. Där berörs en kärnfråga iindustrisamhällets utveckling. Vi måste slå vakt om det praktiska yrkesarbetetsvärde. Det sker vid löneförhandlingarna. Det sker också genom att förbättraarbetsmiljön, förstärka anställningstryggheten, vidga demokrati ochmedbestämmande. Jag har kallat detta för den största demokratiseringsprocesseni vårt land sedan den allmänna rösträtten genomfördes. Vi är i gång med detta arbete. Vårriksdagen 1973 antoglagen om styrelserepresentation och förslaget om AP-fondernas medverkan iaktieköp. Höstriksdagen 1973 antog lagen om arbetsmiljön och lagen omanställningstrygghet. skall dessa lagar föras ut i den praktiskaverkligheten. Arbetarnas och tjänstemännens fackliga organisationer står införuppgiften att i det vardagliga fackliga arbetet ge beslut detkonkreta innehållet. Och vi förbereder nästa reformetapp i väntan på nyaförslag från utredningen om § 32, arbetsmiljöutredningen och den om anställningstrygghet. Vi befinner oss i början på ett mödosamt och tålmodigtarbete för att genomföra den förbättring och demokratisering av arbetslivet somförslagen åsyftar. Det kommer att ta tid och möta svårigheter, men jag tvekarinte att hävda att framgång i detta demokratiseringsarbete bliravgörande för hur människorna kommer att uppleva framtidens industrisamhälleoch för möjligheten att skapa ett större mått av gemenskap i samhället. Detförblir därför en oerhört lockande framtidsuppgift. Jag skall inte ge mig ut på några ideologiskadjupdykningar jag skall för övrigt strax gå över till priset på fläsk menjag vill ändå säga att det är riktigt att vi måste ha en planmässig hushållningpå många olika områden. bör man inte ha någon övertro på staten, ochman bör passa sig noga för olika typer av militärindustriella komplex. I detläget är den demokratiska balansen i vårt samhälle nödvändig, och en oerhörtviktig väg att vidga demokratin blir att förstärka människornas ställning ute på arbetsplatserna, deras möjligheter att vara med och påverka.Detta är ett centralt inslag i den socialism som jag föreställer Nr 14 mig. Jag har tagit upp två frågor som socialdemokratin fästerdet största avseende vid; sysselsättningen och arbetslivets förnyelse. Vikommer i denna riksdag att få ta ställning till en rad andra betydelsefullafrågor. väntas ett utredningsförslag om en sänkning av den allmännapensionsåldern och andra pensionsförbättringar, om en omläggning avskattesystemet, om bostadsfrågan. Regeringen har som mål att i dessa tre frågor framläggaförslag för årets riksdag. Vi förbereder ett förslag till en kulturpolitisksatsning. Vi fortsätter arbetet för jämställdhet mellan män och kvinnor. Vi harett fortlöpande reformarbete som avspeglas i statsverkspropositionen och ifristående propositioner. Vi har ca 1 600 motioner att ta ställning till. Och ställer många frågan; Kommer att hatillräcklig handlingskraft att konstruktivt kunna behandla detta väldigamaterial? Att ta ställning och driva fram lösningar som är till gagn förmänniskorna? Det har av naturliga skäl skrivits och talats en hel delom det parlamentariska läget. Man har talat om möjligheten tUl samförstånd ochmöjlighet till strid. Jag kan för socialdemokratins del upprepa vad jag sadehärom remissdebatt, i inledningen till den pågående valperiodensarbete: Jag underströk då "att det utan tvekan ligger ett värde i samlandelösningar i riksdag. Det förutsätter en förmåga till öppenhet ochhänsyn. Man skall inte vara så svag att man låter prestige och futtiga smågrälstå i vägen för en uppgörelse när denna är möjlig. Socialdemokratin kommer försin del att för lägga fram den politik som vi format ut efter enintensiv diskussion inom vår rörelse och som vi lagt fram för väljarna införvalet. Det blir sedan oppositionspartiernas sak att ta ställning. Erfarenhetenfår visa hur långt samförståndet sträcker sig.!' Jag tillade att "det parlamentariska läget kanerbjuda frestelser till taktiska manövrer, till ett spel med nålstinget som måloch endagsrubri-ken som pris. Vinsten får dagsländans karaktär. Det kan däremotallvarligt skada respekten för politiken bland medborgarna och därmed dedemokratiska värden de politiska partierna skall värna." kan man väl i efterhand säga att trots demånga motsättningarna och striderna visat en betydande handlingskraft under dengångna valperioden. Det blev en av de intensivaste reformperioder vi någonsinupplevt när det gäller regionalpolitik och markpolitik, ,arbetslivets förnyelse, stora sociala reformer och mycket annat. Nuframstår de parlamentariska problemen med ökad skärpa. påpekade vid öppnande att detsvenska folket inte hade valt ett parlamentariskt dödläge. Medborgarna gav sinröst till olika politiska partier för att de i praktisk handling skulle gripasig an med problem som människorna upplever som väsentliga i sin vardag. Det ansvaret har vi alla inför väljarna. Det ställer kravpå oss. Endast erfarenheten kan visa om det kommer att bli möjligt att nå framtill lösningar.Men det skulle rimma dåligt med vårt ansvar om vi från början avskrevmöjligheten att denna riksdag skall kunna visa handlingskraft ocharbetsduglighet. och har tagit ställning långt iförväg. De flesta torde ha lagt märke till hur och hans anhängaremed något av frenesi drivit tesen att det gäller att till nästan varje prissöka strid och konfrontation med socialdemokratin i . Kan man nå framtill en konsekvent blockpolitik i alla viktiga frågor, så kan man snabbt nåfram till ett dödläge och ett förlamande av arbetsduglighet. Därmedframtvingas nyval och i varje fall i ljusa förhoppningar ettefterlängtat regimskifte. I vissa kretsar får säkert applåder för ensådan hållning. För det galleriet spelar upp. Det är däremottveksamt om han vinner anklang hos en bredare publik. Folk i allmänhet är nogmer intresserade av sakfrågor, av att söka lösningar på problemen än av herrBohmans linje konfrontation till varje pris. Detta innebär på intet sätt att jag betvivlar ellernedvärderar konservativa övertygelse och att han av dennaövertygelse jagas fram till sin konfrontationspolitik. Det är viktigt att enpolitiker står för sin övertygelse, är beredd att kämpa för sin sak. Det ärviktigt att människorna i detta avseende kan lita på sina företrädare. Men det finns också ett annat element. Jag känner entveksamhet inför storvulna ord. låt mig kalla det för ett medvetande omett stort ansvar inför landet, inför de människor som vill ha lösningar påviktiga problem, som vill att utvecklingen skall drivas framåt även om man intei alla avseenden får sina önskemål tillgodosedda. Det finns en gräns därtrofastheten mot idealen och kampen för den egna saken övergår i fanatism. Dåhamnar man i en steril konfrontationspolitik. Det bör tänka på. Jag säger detta i fullt medvetande om att motsättningarnasakligt och ideologiskt kan bli så stora, eller handlingskraft såförsvagad, att intet annat återstår än att vädja till folket i val, och dä ärvi, liksom sade, politiskt och organisatoriskt beredda. I daggäller det emellertid att ge sig i kast med det praktiska arbetet. Jag skall om det som framhållits tidigare i debatten omgrundlagarna inte säga annat än att vi gärna skall bedriva eninformationskampanj om dessa. Vi förbereder en skrift som för medborgarna skallklarlägga vad den nya författningen innebär. Det har ju varit enighet omgrundlagen, och vi arbetar med frågan om de medborgerliga rättigheterna. Jaghar bara i skilda sammanhang haft anledning att framhålla att det är i folketsdemokratiska medvetande som garantin för demokratin i grunden ligger. Det ståri fri- och rättighetskatalog bl. "I enlighet med det arbetande folkets intressen och isyfte att stärka det socialistiska systemet garanteras Sovjetunionensmedborgare enligt lag: c) församlings-och mötesfrihet d) processions-och demonstrationsfrihet. Dessa medborgerliga rättigheter tryggas genom atttillhandahålla det arbetande folket och dess organisationer tryckerier,tillgång tUl papper, offentliga byggnader, gator, kommunikationsmedel och andramateriella förnödenheter som krävs för utövandet av dessa rättigheter." Detta har inte hjälpt Soizjenitsyn ett dugg. I ,som inte har en enda paragraf där det stadgas om motsvarande rättigheter, harman däremot en hygglig parlamentarisk tradition, kanske den finaste parlamentariskatraditionen i något land. Det är Utet besvärligt för och hans parti- i vars program det finns en mängd floskler om den revolutionära regeringsmaktenoch om att man skall avvisa illusionen om den reformistiska vägen att i olikasammanhang sticka ut nosen över avgrunden och att i framstå somde demokratiska fri- och rättighetemas stora och starka värnare. får nog välja här , ty detta balansnummer framstår somorimUgt. Jag tycker att han skall dra tUlbaka nosen från avgrunden. Låt mig sedan övergå till att säga något om den ekonomiskasituationen. Det har varit en ganska osäker ekonomisk utveckling i världen. Motden bakgrunden har vi försökt att bygga upp en stark ekonomi och vi har ensådan. Vi ligger på andra plats i världsstatistiken när det gällerproduktionen, och vi tar in på ;s försprång. Vi satsar mera på denoffentliga sektorn än andra länder men har ändå den högsta privata konsumtioneni . Vi har byggt upp valutareserven bara från 4 miljardertill . Och vi fick en konjukturuppgång under 1973.Industriproduktionen var högre än åretförut, orderstocken var högre, sysselsättningen var högre,exportvärdet var högre. Men konjunkturuppgången var inte likformig,och därför lade vi till det där konjunkturstimulanspaketet , sominnebär en utomordentligt kraftig stimulans. Borttagen folkpensionsavgift,höjda barnbidrag, förbättringar för folkpensionärer och låginkomsttagare medbarn, satsning på hemsamariter och daghem och annat alla de här socialareformerna betyder en satsning på 2,5 miljarder som trädde i kraft . för vi en lätt kreditpolitik med en i europeiskasammanhang närmast sensationellt låg ränta. Men då kom oljekrisen. Och det är alldeles ärligt när visäger i finansplanen att det rådde ett läge av genuin osäkerhet. Vi visste juinte vad som skulle hända: Får vi någon olja? Hur påverkas den internationellaekonomin? Vad händer med vår egen ekonomi? Vi hade inget underlag, och då vardet ju ärligt att till säga att vi inte hade underlag för attbestämma oss. Det går ju bra att säga som : "När man gårpå fjället behöver man en klar kursriktning." Ja visst, men blir det dimmaså kan det vara klokt att sansa sig ett tag tills dimman lättar och sedan gåframåt. Det har vi gjort. Det är klart att vi insåg att man skulle gräla på oss ettpar veckor tills vi fick klarhet i situationen, men vi sade: Vi skall handlasnabbt när det finns möjlighet. Och titta nu på schemat! Den 25 januarioffentliggjordes KI:s framtidsbedömningar. Då fick vi det materialet. det klartmellan LO och SAF. fick regeringen föredragningen omförsörjningsläget. Den gav den fastare grund som vi väntade på. Den 29 januaritog regeringen ställning till den ekonomiska politiken, och ladevi fram vår politik för . Snabbare kunde vi under de förutsättningarnainte handla. Naturligtvis skapar det vissa svårigheter i riksdagsarbetet, mendet beror på omständigheterna. Inför detta utförde ett oerhörtindignationsnummer och talade om renhårighet osv. Men jag vet, och väldigtmånga andra i kammaren vet, att vad vi än hade gjort i den här situationen såhade uppfört detta indignationsnummer inför kammaren. Hade vi lagtfram förslaget , när det blev klart, hade han sagt att det varen oförskämdhet mot att vi lämnade förslaget till pressen först ochinte till . Hade jag valt att följa talarlistan och komma fram sistmed min redovisning, då hade gjort ett ohyggligt indignationsnummerav att här hade man låtit honom tala i blindo i trekvart utan att han visstevad vi skulle komma med. Hade vi väntat med att publicera propositionen tillden , när den tas i konselj, hade utfört ett ännuohyggligare indignationsnummer därför att här stod man och diskuterade iriksdagen och talade inte om vad den proposition som kom efteråtskulle innehålla. Alla dessa fyra alternativ är alltså vart för sig olikt deandra. De har bara ett gemensamt: vilket man än valde av dem skulle ett indignationsnummer. Det är ett cirkusnummer; det vet jag, det vetherr och det vet rätt många andra här i kammaren. Men när man nusamtidigt talar om synen på politikerna och respekten för dem, då bör man inteuppföra sådana här cirkusnummer. Det kan ju skada. vet ju sakligtsett precis hur läget är och att det var rätt besvärligt vilket av dessa fyraalternativ man än valde. Han skulle här hksom vädra en enorm aggressivitet ochgrälsjuka alldeles i onödan. Det vi har försökt göra är att förena respekten förriksdagen så att först skall ha information - med möjligheter attändå föra in detta i debatten så snabbt vi över huvud taget kunde.