prot · FX0914 · 1974-12-31 00:00:00 — Då kanvärldshandeln skadas, och man får räkna med att det genom de snabbaprisökningarna blir ökade sociala spänningari en del länder, där inflationstakten redan är hög. Det finns alltså en risk med dagens energikris - att denleder till en ökad ekonomisk nationalism. Det kan se ut som en hjälp för någotenstaka land , men i ett längre perspektiv skadar man sig själv ochsamtliga andra. måste ta på sig som en självklar och viktig uppgift atti alla internationella sammanhang motverka sådana tendenser. Vi måste hävdafrihandelns principer och trycka pä betydelsen av det internationellasamarbetet. Energi- och miljökriser skall lösas genom förtroendefullt samarbeteöver gränserna i stor skala hur svårt det än är att övertyga dem somhittills föredragit att bara sitta på sina privilegier. Misslyckas vi med detkommer energiproblemen att förvärras inte bara under det här året utan under dekommande decennierna, de politiska motsättningarna mellan den rika och denfattiga världen kommer att öka och krigsriskerna ökas också. Visst är situation på kort sikt osäker. Menosäkerheten kan inte få leda till passivitet. Vi var den I förvånadeöver att regeringen så uttryckligt hänvisade till vad den kallade en genuinosäkerhet. Vi sade oss att minoritetsregeringen tydligen hade valt att vänta utoppositionspartiernas motioner och ta viss hänsyn till bedömningarna däri. Detär naturligtvis både på gott och på ont. har redovisat dearbetsmässiga nackdelarna för . Jag ansluter mig till hans bedömningdärvidlag liksom till hans resonemang om nyval. Men avgörande för hur vi skallbedöma regeringens sätt att lägga upp sitt eget arbete är; Skall det ses som enstridshandling mot oppositionspartierna eller inte? Jag går inte in så mycket på den rent arbetstekniskasituationen i , i remissdebatten. Jag vill bara påminna om attden kunde ha undvikits om vi hade följt den regel som vi har drivitfrån : att remissdebatten skall hållas när statsverkspropositionenjust är lagd. Människorna skall inte behöva vänta på reaktioner tilldess att statsverkspropositionen har tröskats igenom snart sagt vartenda forum;remissdebatten skall inte komma helt post festum. Då hade vi haft en naturiigsituation att diskutera, och den nya lilla finansplan som lagts fram i dagskulle sedan ha kunnat komma in i det naturliga sammanhanget införfinansutskottets arbete och den kommande finansdebatten. Det är ju bristen på olja som ter sig som väsentlig,särskilt den olja som behövs för industrin. har det väl blivitrelativt få produktionsstörningar, men de serviceföretag som direkt ellerindirekt varit beroende av bilen har fått känna av krisen. Att nu i detalj gåin på ransoneringsperiodens administrativa och tekniska misstag vore att spillatid. Det viktiga är att den försörjningsplan som man grundat gårdagens beslutpå verkligen blir känd för allmänheten, eftersom det finns ett glupandeintresse hos svensk allmänhet just nu att få reda på det beslutsunderiag somavgör hur den enskilde i sitt dagliga liv skall få möjligheter att fortsättaatt fungera normalt, att medverka i frivilliga besparingsåtgärder, att visasamhällssolidaritet. Då är det absolut nödvändigt att man, med undantag för derena krigshemligheterna, gör en fullständig och öppen redovisning. Vi vetnu att regeringen har det materialet,och det är viktigt som ett led i den sparkampanj som man nu lägger upp attdetta förtroende visas i detaljer och upprepade gånger. Att möta sysselsättningssvårigheterna under de kommandemånaderna är en huvuduppgift för våra samhällsekonomiska insatser. För dettakrävs det snabbt verkande allmänna stimulanser. Hushållen måste få råd att köpavad som behövs när den ena oundgängliga faktorn efter den andra stadigt ochsnabbt blir dyrare. Avtalen på arbetsmarknaden och skatteomläggningen 1974 gårju i bästa fall jämnt upp med prishöjningarna. Och om pessimismen skulle bredaut sig i de enskilda hushällen, kommer inte ens den begränsade köpkraft somfinns att användas. Om pengarna räcker till sämre, därför att priserna stiger,finns det för den enskilda människan ingenting annat att göra än att skära nersina inköp. Det betyder att företagen då inte får anledning att tillverka likamycket som förut och sedan börjar avskeda folk. Det är den kända cirkeln, denonda cirkeln, som vi måste bryta. Om vi ingenting gjorde för att möta pessimismens igrind skulle det verkligen vara bedrövligt. Därför är det bra att här kommerfram en gemensam bedömning av behovet av allmänna stimulanser. Det är ju intesituationen just , utan det är vår bedömning av utvecklingen och det närmaste halvåret, som det gäller att ta sikte påför att motverka de svårigheter som kan uppstå. Det var därför vi sade redan på första dag, närregeringen satt och passade, att en tidsbegränsad sänkning av momsen är densnabbaste, effektivaste och bästa vägen. får vi nu ett sidobud tilldetta. Det är hög tid. arbete får icke försenas, utan vi måstegemensamt försöka finna metoder. Jag är för min del beredd att avstå frånförlängd motionstid på den proposition som regeringen avser att lägga fram nupå fredag, just i syfte att finansutskottets arbete skall kunna ta sikte på attbli färdigt om möjligt till den dag som är utsatt i arbetsschema. är det litet svårt att så här snabbt bedömaregeringsförslaget. Det är klart att det extra barnbidraget och det extrafolkpensionstillägget i sig är bra saker de kan ha en direktkonjunkturstimulerande effekt men det är svårt att säga hur mycket avregeringsförslaget som i praktiken är permanenta åtgärder. Vad vi kanske måsteräkna med i ett längre perspektiv är också det läge med en efterfrågeinflation,som då måste mötas med någon form av åtstramande åtgärder. Momsen har där fördelenatt den snabbt kan höjas. Vi är i beredda att göra en moralisktbindande utfästelse att medverka till återgång till nuvarande momsnivå den dagdå konjunkturförloppet det motiverar. Flera av de åtgärder som regeringen föreslår måste, såvittjag förstår, komma för att stanna. Eller är det regeringens mening att t. ex.folkpensioner och barnbidrag i praktiken skall kunna sänkas om konjunkturenblir bättre? Om huvuddelen av stimulanspaketet såsom det kommer att presenteraspå fredag utgörs av permanenta åtgärder, hur skall vi då klara finansieringenpå sikt i ett perspektiv där vi har betydande kostnader för skatteomläggningen1975 och pensionsålderssänkningen 1976? Detta måste vi få tillfälle attresonera igenom samlat i finansutskottet. Jag påminner om detta därför att regeringen så ofta harfrågat oss hur vi vill finansiera ökade utgifter. Då är det inte mer än rimligtatt begära att regeringen har någonting att säga oss. De gamla anklagelsernamot oppositionen för s. k. ansvarslöshet, när vi har velat ta fram effektivastimulansåtgärder, verkar litet spökhka . Jag förstår att intevill bh påmind om dem; han får väl säga som sade till sin faders vålnad:Vik hädan! Jag skall inte göra plågan svårare, men en påminnelse kan jag väl fåkomma med. Det finns också en annan skillnad mellan mittenpartiernasförslag och förslagen i regeringspaketet. Ni har beräknat behovet avstimulanser på den försvagning av köpkraften som uppkommer efter deprisstegringar som ni själva fastställde i går. Vi har lagt vårt förslag medutgångspunkt i de priser som vi kände tUl när vi lade förslaget. Därför kan endiskussion när det gäller omfånget av stimulansåtgärderna vara motiverad. Vihar inte haft exakt samma utgångsläge. En sak i regeringspaketet är jag mycket glad för: man harinsett behovet av att både stimulera bostadsbyggandet och satsa på entyp av värmeisolering och energisnålhet som är nödvändig. Det är inga småsakerdet rör sig om. I ett småhus med bra isolering har kostnaderna för uppvärmningstigit med ca I , och för ett hus med sämre isolering harökningen varit . Här måste det både på kort och på lång siktlöna sig utöver den stimulans man får i fråga om att sysselsättabyggnadsarbetare - att kraftigt satsa på just värmeisoleringen. Det gäller intebara småhusägama utan också de vanliga hyresgästerna. Det är alltså den typen av åtgärder som det lönar sig attsnabbt satsa på. Däremot får vi inte i panikens tecken gripa till sådana sakersom har föreslagits under de gångna månaderna, nämligen att börja bygga uthittills outnyttjade älvar och därmed ta bort oersättliganaturvärden. Vad man kan acceptera är förändringar i vattenmagasinens nivå. Därär det fråga om tillfälliga obehag och tillfälliga skadeverkningar, men det ärinte fråga om att varaktigt förstöra för kommande generationer. sägerVattenfall att inte ens ändringen av nivån i vattenmagasinen behövs, menden är ändå en åtgärd som vi i svåra situationer får acceptera. Jag vet inte riktigt regeringens principiella inställningtill de ransoneringar som har använts. Jag vet att det finns andra socialisteroch vänner av statlig reglering som har sett dagens energikris som en välkommenanledning till att kräva ökad statlig makt, mer förstatligande och merreglering. De tycker sig se att energikrisen på lång sikt bara kan lösas genomatt statsmakterna tar över ansvaret för produktionen och styr konsumtionen. Demenar att dagens problem i stor utsträckning har sin rot i marknadsekonominssvagheter. Det vore välgörande att på den punkten få en redovisning avregeringens syn. Det är klart att vi har en svår verklighet att beskriva.Energislöseriet beror ytterst på ett gemensamt lättsinne hos oss alla,socialister och kapitalister, producenter och konsumenter i ungefär lika storutsträckning. borde vi ha slagit in pä den energisnålarekursen. Det gjorde vi inte. Men inte berodde det på marknadsekonomin. utan detberodde på att vi inte såg problemens räckvidd med tillräcklig klarsyn. Ettstatligt ägande kan inte vara någon garanti för att vi verkligen får dennödvändiga utvecklingen mot ett energisnålt och miljövänligt samhälle. Destatliga myndigheter och verk som sysslar med energifrågor och energiproduktionhar gjort sina insatser t. ex. för landskapsvården, men de har i många fallvänt tummen ner när det gällt att rädda oersättliga miljövärden. Risken att fåen snabbt svällande statlig byråkrati som skall reglera i varje vrå avsamhällsekonomin har i ett nötskal belysts då man varit tvungenatt improvisera fram personalförstärkningar inom de myndigheter som handharransoneringen. Jag tycker att de förhållandevis beskedliga ransoneringaroch regleringar som det varit fråga om borde vara en tankeställareför dem som tror att det skulle finnas någon genväg till ett rättvisare ochmänskligare samhälle. I släptåget på permanenta ransoneringar skulle det följaen hastigt svällande byråkrati, orättvisor och konstigheter, spekulanter ochsvartbörshajar. Problemet är hur vi skall skapa detta rättvisare och meramiljövänliga samhälle utan att bygga in oss själva i en sådan jättelikbyråkrati, utan att skapa en övertung statsmakt och en allt hårdaretoppstyrning. Det här är inget abstrakt prat, utan detta är någonting därSverige befinner sig väldigt nära ett avgörande. Vi är på väg in i en situationmed alltmera makt koncentrerad till regering och myndigheter, till några fåmäktiga organisationer och till ett rätt litet antal mycket mäktiga företag.Det finns en risk att de tre enheterna staten, organisationerna och de storaföretagen - skapar en nära nog gemensam makttopp. Det här yttrar sig på väldigt många sätt. I en rad fallfinns det till synes rationella argument för de stora enheterna. En mängdekonomer och tekniker tror att de kan hjälpa oss att lösa hela sjukvårdensproblem genom att samla alla uppgifterom patienterna i fasta dataterminaler.Här går det att spara liv och pengar, säger de optimistiskt. Men väldigt mängaav dem glömmer vart människan tar vägen, risken för att det blir ett fel ikodningen. Ta det triviala fel som gjorts vid kodningen nu under den gångnaransoneringsperioden! Översätt det till ett område som sjukvården där detverkligen skulle gälla enskilda människors liv och inte bara sådanaobehagligheter som att man fått en felaktig ranson. Jag skall försöka svara på min egen fråga hur man kanundvika att skapa den här övertunga statsmakten, den här kraftigacentraliseringen. Det finns några villkor som måste uppfyllas för attsamhällsutvecklingen skall stämma med vår liberala grundsyn. För det första måste vi skapa en jämnare och rättvisarefördelning av välfärden. Då får vi inte ett ögonbhck glömma bort att det är desvagaste som drabbas hårdast. Skulle vi falla för att odelat tala för destarkas frihet från tyngande skatter och annat elände, då fräter vi på densamhällsgemenskap som bara kan utvecklas genom att sociala och ekonomiskaklyftor utjämnas. Om vi skall kunna skapa ett mänskligare samhälle måste vi kännaen levande styrka i människans upplevelser av den sociala samhörighetens krav.Det liberala frihetskravet vänder sig mot en egoistisk mentalitet; det villskapa utrymme för idealitet, social rättfärdighet och ansvarskänsla. Det är något av detta som jag saknar i den livsform somman ibland benämner den nya individualismen och som moderata samhngspartietbara ibland och delvis markerar distans till. Existerar det en ny individualismfrågar jag mig på vad sätt den avviker från den urgamla egoismen. Det bliralltid något kallt och hårt i de krav på frihet som saknar gemenskapensdimensioner. För det andra måste vi ha en näringspoUtik som motverkarkoncentration och sammanblandningsekonomi. Risken med sammanblandningsekonominär att statsmakten kommersialiseras i stället för att företagen bhr mersociala. Och nog måste de som sitter i regeringen och gång på gång tarställning till de med näringslivet gemensamma projekten fråga sig; Kan vi i detläget bibehålla vår ursprungliga sociala målsättning? Vi måste här satsa på atti förväg begränsa utrymmet för en del av marknadskrafterna, nämUgen de somverkar för ökad koncentration och de som drivits på av statensnäringspolitik. slog larm omförhållandena på livsmedelssektorn. Han frågade bl. a.: Varför skulle intePågens kunna köpa sitt mjöl av Kungsörnen utan kartellavtal? Det var en frågasom ingen kunde besvara. Truster, karteller och avtal av den typ som näringsfrihetsombudsmannenslog ner på går ju ut över konsumenterna. Uppköpen avfamiljeföretagen går skrämmande fort. De måste i stället få en chans attöverleva. För det tredje måste vi skapa en offentlig sektor, som av personlig kontakt och gemenskap, mindre av byråkratisering och socialkontroll. Just därför att det är vård, utbildning och omsorg som kräver växanderesurser, skulle det ju te sig som ett rent hån, om vi misslyckades att varamänskliga i människovården. Då skulle ju P. C. få rätt i sin skrämmandeframtidssatir och parodi på hur den offentliga sektorn fungerar. Men han ochandra skriver ju inte för att få rätt utan för att sätta stopp föromänskligheten. Skolor skall inte byggas och hanteras så att lärare och eleverspringer om varandra och är rädda eller arga, utan så att man i små enheter kanse varandra i ansiktet och känna förtroende. Vi har alla haft svårt att inse att det moderna samhälletär oerhört mycket sårbarare än det gamla. Det hänger egentligen bara ihop tackvare sina nerver. De nerverna är inte enbart elektronik, väggar av betong ochvägar av asfalt utan också människor, människor som litar på att tåget går irätt tid, att flygplanet inte blir kapat, att rösthemligheten mte rubbas ochatt datarutinerna i sjukvården inte förtar deras rätt till privatliv. Så snartförtroendet går sönder, riskerar de mänskhga kommunikationerna att gå i stå.Man får sätta in dyrbara efterkontroller, som tar alldeles för mycken tid ochkraft. En hel mängd av det som borde göras blir då inte gjori. Såvitt jag förstår är detta ytterst en fråga omdemokratins villkor och arbetsmetoder. I många länder pågår en aUtmeroroad debatt om demokratins möjligheter. Många kommer till mycket pessimistiskaslutsatser. De varnar för den samlade effekten av ekonomiskt missnöje, föraktför politikerna och de demokratiska institutionerna samt känsla av vanmakt ochisolering. Men en del av kritikerna anar eller hoppas på nya möjligheter fören höger- eller vänsterreaktion, poujadiströrelser eller vänsterrörelsermed krav på extrema och våldsamma lösningar. Därför blir jag upprörd när mankallar den representativa demokratins normala samarbetsformer för mygel. måste jag erkänna att det finns anledning attbli än mer upprörd, när den representativa demokratins egna företrädare geruttryck för en inställning, som är helt oförenlig med vår egen uppgift och detansvar vi tagit på oss. Något så aningslöst skrämmande som det jag hörde ilunchekot i går av den socialdemokratiske riksdagsmannen , nämUgenhans principiella motivering för att man i domstolarna skall insätta enbartpersoner valda på ett partis mandat och utestänga andra, har jag inte upplevtpå . Det kan naturligtvis alltid inträffa olyckshändelser i ett parti enenskild medlem eller riksdagsman kan säga saker som partiet ogillar men dettavar så allvarligt att om inte den socialdemokratiska partiledningen tarställning tiU det inträffade , har det nog kommit för attstanna i den politiska debatten. brukar med skäl varna för enpolitisering av domstolarna. Här var det just detta som begärdes. Jag tror att vi verkligen måste anstränga oss för attskapa förtroende för de demokratiska institutionerna, och det kan bara skapasgenom förnyelse och utveckling och inte genom att endast försvara detbestående. Det är nödvändigt att gå till offensiv kamp mot dem somvill utnyttja ett misstroende mot demokratin i egna syften. upplever vi att kommunisterna i med storaåthävor talar om de mänskliga fri- och rättigheterna, om hur odemokratisk dennya grundlagen är. Vi är nog en del som har litet svårt att utan vidareacceptera detta nyväckta patos som äkta och djupt känt. Det är för det första inte ointressant att de mänskligafri- och rättigheterna som och hans vänner nu så varmt talar ominte i verkligheten - hur det är på papperet är litet olika - existerar i någotenda land där kommunisterna kommit till makten. kanske bedyraratt han ogillar det och att det är en annan sorts socialism som skall byggas iSverige, en friare och mer tolerant socialism än vad vi har sett provpå. Men liknande försäkringar har utfärdats av kommunistiskapolitiker fram till dess att de själva tillförsäkrat sig makten. Sedan har detinte varit mycket bevänt med de liberala attityderna. För det andra är det inte heller ointressant att herrHermanssons egna dokumenterade politiska planer går stick i stäv mot hans andraambitioner att framstå som de demokratiska rättigheternas försvarare. Läser mankommunisternas partiprogram är det inte lätt att tro att just vpk skulle varaett tryggt värn för de medborgerliga rättigheterna eller för demokratin. Därtalas t. ex. om en "revolutionär regering" som kommer att stödjas aven "majoritet i folkrepresentationen". Det är knappast av en slumpsom det inte står "majoritet i ", för villeju helt enkelt inte binda sig för att i varje läge respektera , närpartiprogrammet antogs. Han är tydligen i förlängningen beredd att upplösa riksdagenoch stödja sig på en folkrepresentation som den nya regimen själv konstruerar.När en av aktiva partivänner, med uppdrag i partiet,i skulle förklara hur detsystemet skulle fungera, skrev han att en förutsättning för den socialistiskademokratin var att de folkliga maktorganen som alltså inte var beväpnades. Det lär inte vara för att skydda alla medborgarnas fri- ochrättigheter som kommunisterna vill skapa sådana beväpnade organ. Ett parti som i vissa väsentliga delar står främmande förden demokratiska värdegemenskapen kan inte väcka förtroende när just detpartiet försöker framstå som en garant för individernas integritet. När herrHermansson engagerar sig för de demokratiska rättigheterna har jag svårt att seannat än att det är från rent taktiska utgångspunkter. Det är, som han självvidgår i en färsk, mycket öppenhjärtig artikel i senaste numret av vpk:sideologiska tidskrift debatt, därför att de demokratiska fri- ochrättigheterna i hans tolkning underlättar kampen för socialismen. Men det ärtydligen bara under ett visst historiskt skede som kommunisterna är beredda attförsvara och betjäna sig av just dessa medborgerliga rättigheter. När detskedet är över krävs en ny taktik, och då svalnar nog intresse för de liberala värdena. Det är glädjande att det på andra håll har blivit fart pådebatten om våra grundlagar. Jag tycker att det är glädjande därför att detkompakta ointresset ännu var ganska kvävande. Vi var en delsom försökte råda bot på det ointresset, men det räckte inte för att bryta detallmänna talet om att för författningsfrågor intresserar man sig inte längre iSverige. Det är klart att det var lättare på ett sätt förr, när iförfattningsfrågorna ingick en sådan sak som den allmänna och lika rösträtten,men ytterst är det ju fråga om en fortsättning på precis samma kamp som man dåstred från liberalt och socialdemokratiskt häll för att bryta de gamlaprivilegierna. Det finns ingen fråga som bättre binder ihop ledarna för denhberala och frisinnade rörelsen genom snart ett århundrade än den här: Hurskall en författning för ett demokratiskt samhälle utformas och utvecklas? Detgår en rak liberal linje från S. A. Hedins kamp mot den förtryckande byråkratinoch för den enskilde riksdagsmannen som folktribun, som folkets talesman detvar i slutet av förra århundradet , över envetna strider för denparlamentariska demokratin mot herremakt och kungamakt, för den allmänna ochlika rösträtten, över NUs Edens genomförande av rättvisa på valdagen åtkvinnorna, över mångåriga arbete för en enkammarriksdag somgjorde väljaren suverän på valdagen, fram till dagens liberala krav pånärdemokrati och på grundlagsskydd för de medborgerliga fri- och rättigheterna.Vi vill tvärtemot kommunisterna ha en riksdag, som hamnar i det politiskalivets centrum. Och vi kommer inte att förtröttas i de ansträngningarna. Det är mot denna bakgrund jag måste tycka att det på ettsätt varslar om friskhet i demokratin, när en sådan opinionsstorm kan blåsasupp mot grundlagsförslaget som den vi varit med om . Mensamtidigt måste vi ha rätt att peka på den chans som just den opinionenmissade. När vi och våras arbetade med en katalog över degrundläggande fri- och rättigheterna, som vi menade borde skrivas in igrundlagen, var det stört omöjligt att få i gång en motsvarande bred 3 protokoll 1974. Det är klart att vi saknade cirkulärbreven frånopinionsgrupperna. Vi hade önskat att det då funnits talonger i tidningarnaatt skicka in för dem som ville ge uttryck för sin mening. Vi tyckte att dethade varit motiverat med information om vad grundlagsförslaget innehöll, bådeom förtjänster och om svagheter. Men då kände vi det som om vi talade in i ensäck. har intresset vaknat, och jag skall inte sjunga någon grämelsens visaöver att det kommer sent. För även om den regeringsform vi har är ärdet inte meningen att den som skall antas skall vara och att nästa reform skall klubbas här av en annan talman . Vi vet attdet finns brister i de nya grundlagarna också. Det kommer Per och att särskilt gå in på senare i debatten. Men vi vet också - och det ärdet avgörande - att de är väsentligt mycket bättre än alltjämtgällande grundlag. Och här skulle jag vilja vända mig till hela svenskafolket som är intresserat och säga att godtar inget förslag som påminsta sätt skulle kunna misstänkas vara ett hot mot de grundläggande fri- ochrättigheterna. Det är inte sant att tryckfriheten berörs. Det är inte sant attmötesfriheten, religionsfriheten, föreningsfriheten och yttrandefriheten är ifara genom det nu vilande grundlagsförslaget. De får snarare ett starkare skyddän tidigare. Om det inte vore så skulle aldrig ge det vilandegrundlagsförslaget sitt stöd. Däremot är det sant att det vilande grundlagsförslagetinte ger tillräckligt skydd. Förslaget har vissa svagheter, men det blev bättreän det ursprungliga förslaget därför att majoriteten drog sig tillbaka vidutskottsbehandlingen och gick med på att skriva in fler rättigheter igrundlagen redan då, däribland rätten till fackliga stridsåtgärder.