prot · FX0997 · 1974-12-31 00:00:00 — Jag skall anföra två citat av socialistiska klassiker eftersom herrSträng har börjat med den metoden som sammanpressat svarar på båda frågorna. Det första citatet är ur ' Kapitalet och talar om vadsom händer när en ekonomisk kris avvecklas. En del av kapitalet förlorar ivärde, en del företag särskilt småföretag går under, arbetslösheten pressarner lönerna, kapitalisterna söker stegra produktivkraften genom nya maskineroch ökad utsugning. Profitkvoten böriar stiga igen. citatet: "Och sålöper man på nytt cirkeln runt. En del av kapitalet, som förlorat i värde,återvinner sitt gamla värde. I övrigt genomlöpes åter samma felaktiga kretsloppmed utvidgade produktionsbetingelser, med utvidgad marknad och med höjdproduktivkraft." En ny ekonomisk kris väntar med andra ord i slutet avdetta kretslopp. Den svenska kapitalismen har kommit in i ettkonjunktur-mönster med en relativt stark nedgång i produktionsvolym ochsysselsättning . Nästa nedgång kan väntas bli som djupast 1976,dvs. det år dä nästa riksdagsval skall äga rum. Om den sittande regeringentänkt några djupa tankar omkring detta sammanträffande i tiden synes ovisst. För ögonblicket förefaller den helt fängslad av denkapitalistiska högkonjunkturen. En stor tillfredsställelse är grundtonen såväli proposition nr 100 om komplettering av riksstatsförslaget som ifinansministerns anförande här . Politiken byggs upp på kortsiktigakombinationer med något av de borgerliga mittenpartierna. Regeringens handlandepräglas av en total brist på långsiktiga och genomgripande åtgärder avsedda attförändra maktstrukturen i samhället och lägga grunden för en planmässigutveckling. Alltjämt stämmer vad den då ännu revolutionäre marxisten Kautsky iseklets början skrev: "Det behövs bara av högkonjunktur för attsocialdemokratin skall glömma all socialism," Det är emellertid, herr talman, en säregen högkonjunktursom den svenska kapitalismen upplever och regeringens belåtenhet ärdärför dessto mer anmärkningsvärd. Högkonjunkturen har fått sin prägel av delångsiktiga tendenserna under kapitalismens nedgångsperiod, som vi lever under.Under tidigare högkonjunkturer pressades arbetslösheten ner och försvann nästanur statistiken. är trots den starka ekonomiska uppgången arbetslöshetenhögre än den varit , dvs. om man ser del på någotlängre sikt än finansministern gjorde här . Den genomsnittligaarbetslösheten av 1970-talets fem första år var merän högre än vad den var under motsvarande perioder under 1960-taletsfem första år. Samtidigtsom arbetslösheten emellertid tillfälligt pressats ner som resultatav en tillfällig konjunktur- och säsongförändring måste det alltså konstaterasatt det ingalunda råder "ett starkt förbättrat läge" påarbetsmarknaden, såsom påstås av regeringen, om man därmed menar någotbeständigt. Arbetslösheten ökar tvärtom långsiktigt från konjunkturcykel tillkonjunkturcykel. Den arbetslöshet som även högkonjunkturen lämnar kvar har förvarie period blivit allt större. Man kan därför inte begränsa sig till kortsiktigaåtgärder, till att söka skapa balans mellan utbud och efterfrågan i enhögkonjunktur. Kärnan i regeringens poltitik är inte att försöka styrautvecklingen utan enbart att öka arbetskraftens anpassning till en ekonomiskutveckling som bestäms av kapitalets profitjakt. Och det måste vara en felaktigpolitik. Lägger man inte om den långsiktiga ekonomiska politikenunder högkonjunkturen, då det ändå finns ett större ekonomiskt utrymme för reformåtgärder,så har man ju ingen god beredskap och har missat det nödvändiga förberedandearbetet när den nya krisen kommer. Och vi vet att det med hundraprocentigsäkerhet kommer en ny ekonomisk kris. Man får Inte glömma detta bara för attdet råder en tillfällig högkonjunktur med stigande produktion, stor efterfråganpå vissa slag av arbetskraft, raskt stigande börskurser och höga bolagsvinster.Om man inte under den bättre ekonomiska tiden planerar för den sämre tid somkommer, så beter man sig precis som haren som tycker att det ärvarmt och skönt och långt till den kalla vintern, och därför försummaratt bygga sig ett hus. Under den ekonomiska krisens år har vänsterpartietkommunisterna med eftertryck krävt en långsiktig politik för arbete ochekonomisk utjämning. Dessa krav upprepar vi också och vi anser detansvarslöst av regeringen att inte planera inför de sämre tider somofelbart kommer. Våra viktigaste krav i detta sammanhang är följande: En långsiktig plan för att öka sysselsättningen. 750 000nya arbetstillfällen måste skapas . Den är nödvändig för en kontrolleradoch balanserad ekonomisk utveckling. Samhälleliga intressen och inte kapitaletsspekulation skall avgöra var, när och vilka industrier som skall startas. Statliga industrier skapas för medel ur AP-fonderna.Lönarbetarnas pengar i AP-fonderna bör mobiliseras för en aktiv statligindustripolitik och Inte som för att förse aktiebörsen med riskvilligtkapital. Förstatligande av affärsbankerna. Detta är ett krav somställs av en bred opinion inom arbetarrörelsen. Dess genomförande skulleunderlätta och förbättra förutsättningarna för en samhällelig ekonomiskplanering. privatägd energiproduktion förstatligas. Energikrisen äringalunda över. Enda möjligheten att lösa energifrågorna på ett riktigt sätt äratt förstatliga samtliga energitillgångar. Bostadsbyggandet har pressats ner påett orimligt sätt, som hundratusentals människor fortfarande saknaregen eller god bostad. Hyrorna är för höga. Resultatet har blivit tommalägenheter som det råder brist på bostäder. Stora problem haruppstått för byggnadsarbetarkåren. Det måste bli ett slut på metoden attanvända byggnadsarbetarna som ett slags dragspel för att söka reglera konjunkturen. Det nuvarande läget på bostads- och Den ekonomiska politiken, ni. Nr 97 hyresmarknaden har uppkommit genom att man inte ingripit mot Fredaeenden markspekulationen, mot monopolpriserna på byggnadsmaterial och 31 ma'1974 byggande, mot högräntepolitiken ochmot finanskapitalets makt. ---------------- let skall inte tillåtas spekulera i människornas behov av bostäder. Denekonomiska nödvändigt att bostadsbyggandet ökar. Målsättningen bör vara100 000 politiken, m. m. lägenheter under i förstahand den närmaste treårsperioden. Skärpta åtgärder mot kapitalexport. Den storakapitalexporten har inneburit att otillräckliga medel använts för utveckling avnäringslivet i . Den storfinans som alltjämt kallar sig svensk harräknat med högre profiter vid kapitalinvesteringar utomlands. Den har samtidigti betydande utsträckning stöttat fascistiska och andra reaktionära regimer. Denskärpning av lagstiftningen som beslutade i går är otillräcklig. Denmåste kompletteras med direkta förbud. Åtgärder av detta långsiktiga slag är nödvändiga också föratt få bukt med det andra stora ekonomiska problem som präglar den nuvarandehögkonjunkturen, nämligen den allt starkare inflationen. Denna är underkapitalismens förfallsperiod, som präglas av allt större makt för monopolen,visserligen inte ett problem enbart för högkonjunkturen. Prisstegringar ochinflation utmärker också tiderna av ekonomisk nedgång ochkris. Kriserna skiljer sig numera från t, ex, 1930-talets ekonomiska krisergenom att de inte åtföljs av prisnedgång, utan i stället av fortsattprisuppgång. Men under den ekonomiska uppgången och högkonjunkturentillspetsas detta. Ekonomin präglas av feber. Givetvis kan man någon månad fåfeberkurvan att sjunka något genom att tillfälligt sänka den statliga mervärdebeskattningen,som man nu har gjort, men detta kommer ju dubbelt igen när mervärdeskatten återskaU höjas. Den metoden, som de borgerliga partierna lyckats pressa igenom medregeringens bistånd, är alltså i själva verket en Döbelnsmedicin och ingentingannat. Prisstegringarna har oupphörligt tilltagit under1960-talet, För varje femårsperiod har de ökat i takt. Det går inte att somregeringen gör väsentligen skylla.på den internationella utvecklingen. Dennasker inom ett system som självt är del i. Det betyder inte attprisstegringen inom landet inte kan bekämpas. Men detta förutsätter kamp motkapitalägarnas prishöjningspolitik. Det betyder att man måste bryta monopolensmaktställning. Det betyder att samhällsorgan måste planera och kontrollera huvuddrageni den ekonomiska utvecklingen. Regeringenhar ju i samband med överläggningarna på och i kanslihuset ställt frågan till de övriga partierna om de är beredda att ge sin anslutning till en politik som aktivt bekämpar inflationen, Alla partier har givetvis svarat ja även de partier som genom sitt stöd till monopolen och storkapitalet i själva verket befordrar och försvarar inflationen. Även i denna fråga möter vi alltså det offentliga hyckleriet. Men inflationen kan självfallet inte bekämpas med proklamationer och önskningar utan endast genom bestämda åtgärder. Och på denna punkt kvarstår samma tomhet även efter det att regeringspartiet gjort sina överenskommelser med om ett gemensamt program för den ekonomiska politiken. Där finns i stort sett inga konkreta utfästelser om 102 åtgärder i kampen mot inflation ochprisstegring för dit kan man inte räknaåtgärder för att höja sparavdragen, så att de bättre motsvarar det redanförsämrade penningvärdet, eller för att sänka marginalskatterna, med sammamotivering. Dit kan inte heller räknas enigheten om att beslutade reformerskall täckas med statsinkomster. Detta är en gammal och konventionell regel,som finansministern redan har erinrat om. Ett avsteg från den regeln en linjesom hårt driver kommer givetvis att ytterligare öka takten iinflationen. På den punkten vill jag ge finansministern helt rätt i hans kritikav de både borgerliga och socialdemokratiska ekonomer som hävdardoktrinen att det egentligen inte spelar någon roll att staten har ett stortbudgetunderskott. De samverkande partierna har avstått från en sådan härytterligare underbalansering, och det är i och för sig klokt, men det beslutetär ju ingen åtgärd mot de redan verkande inflationsdrivande krafterna isamhällsekonomin, I det här sammanhanget vill jag ta upp vad om vår inställning till finansieringsfrågan. Han noterade att vi varvilliga att betala för de reformer vi vill ha genomförda, men ansåg att vi inteviUe betala i, som han sade, en valuta som är gångbar. Här förstår jag inte vadhan menar. borde erkänna att vår ståndpunkt under dessadiskussioner var att man skulle höja arbetsgivaravgifterna precis på det sättsom skatteutredningen och pensionsålderskommittén hade föreslagit. Var detnågot fel på deras förslag? Ja, tydligen, eftersom regeringen nu har gått ifråndem i sin överenskommelse med . Men ute på var ju dessa förslagfortfarande sakrosankta. De fick inte ändras, och för vår del framställde viinget förslag om att de skulle ändras utan stödde dem helt. När man här får ta del av perspektiv förprisutvecklingen - alltså att det blir en ökning av priserna med 1215procent framstår ju tomheten i socialdemokratins och folkpartietsöverenskommelse som ännu mera skrämmande. kommunisterna ärfaktiskt det enda parti som i den aktuella debatten kräver konkreta åtgärdermot inflation och prisstegring. Det är framför allt följande åtgärder vi menaratt man måste vidta: Ett utvidgat prisstopp, som gäller alla dagligvaror ochinte bara en del livsmedel, som , Hyresstoppoch åtgärder för hyressänkningar. Sänkningav matpriserna genom slopad moms på maten. Skärpt beskattning av stora förmögenheter, arv, gåvor ochbolagsvinster. Exportavgiftersom används för prissänkningar inom landet. Bestämdaåtgärder mot kapitalexporten. kallade i sitt anförande detta alltför enklalösningar. Själv talar han allmänt om kampen mot monopolen och kampen motinflationen, men vill inte göra något konkret. Är det inte en sådan ståndpunktsom är mycket enkel, ? Allmänheten uppskattar våra konkreta krav. Vårt krav skall slopa mervärdeskatten på livsmedel har enligt deopinionsundersökningar som gjorts rönt uppslutning av en stark majoritet blandallmänheten. Dessaåtgärder det måste vi erkänna - gör inte slut på inflationen. Den ekonomiska politiken, m. m. Den ekonomiska politiken, m. ni. Det kanman göra definitivt endast genom,att avskaffa kapitalismen. Men dessa konkretaåtgärder skulle begränsa prisstegringen och även möjliggöra prissänkningar påtre områden som är de viktigaste för alla lönearbetare, för alla barnfamiljer,för aUa pensionärer, nämligen skatten, maten och bostaden. Att kämpa för ett meningsfullt arbete åt alla och motpris- och hyresstegringarna innebär att befordra en fördelningspolitik i dearbetandes intresse. Kapitalägarna har lyckats vända den senaste tidens utveckhngtill sin ekonomiska fördel. Förbättrade konjunkturer, starka prisstegringaroch en central avtalsrörelse med ett magert resultat har lett till kraftigastegringar av bolagsvinsterna. Och det är inte luft i profiterna, som herrBohman försökte inbilla oss, utan väsentligt mer materiella ting. Inteminst har exportföretagen gjort utomordentligt höga vinster genom att de kunnathöja exportpriserna så kraftigt. Det finns ett par siffror som illustrerardetta i finansplanens nationalbudget. Exportvärdet beräknas öka 1974 med 13miljarder kronor. Härav beräknas volymökningen svara för 3 mUjarder kronor,medna utgör effekten av högre priser. Uppgifterna i pressen om de stegrade bolagsvinsterna ochutvecklingen på . fondbörsen, där oupphörligt nya rekord slås vad gäller bådeomsättningen och aktiekursernas höjd, illustrerar den reaktionära fördelningspolitiksom blivit följden av olika åtgärder. Den redan genomförda räntehöjningen, somtroligen kommer att efterföljas av ytterligare höjningar, av riksbankensdiskonto och därmed av hela räntenivån, drabbar konsumenter och hyresgäster mengynnar finanskapitalister och stora kapitalägare över huvud taget. Det sker nu en omfördelning i samhället tillkapitalägarnas fördel. Denna utveckling måste stoppas. En av de viktigasteomfördelningsreformerna i folkflertalets intresse är fortfarande det krav somvänsterpartiet kommunisterna har ställt i förgrunden. Det gäller:slopa momsen på maten beskatta i stället kapitalet. Mot detta krav har tidigare aUtid anförts avfinansministern och andra - att statskassan inte tål en så kraftiginkomstminskning som det skulle innebära att slopa mervärdeskatten på mat,nämligen 4-5 miUarder kronor. Men detta argument kan ju inte vara användbartsedan 1972 års skatteutredning föreslagit en sänkning av statsskatten med ettlika stort belopp. Samtliga politiska partier har ju för övrigt förklarat sigvara anhängare av en så stor sänkning av statsskatten. Även regeringen har isina deklarationer i princip ställt sig bakom en sådan åtgärd. Men därmed harman ju eftertryckligt sagt att de tidigare invändningarna mot ett slopande av momspå maten inte var hållbara. Vad man Invände mot var verkningen av dennaskattereform i olika inkomstlägen, inte vad den kostade. Socialdemokraterna och de tre borgerliga partierna äranhängare av en skattereform som ger i skattesänkning tillden som riänar 30 000 men över 2 000 i skattesänkning till den somtjänar 100 000. Genom att avdragsrätten för sjukförsäkringsavgiften föreslåsvara kvar , som själva avgiften avskaffas, blirfördelen för högre inkomsttagare i verkligheten ännu större. Den gynnar inte låglönegrupperna. Den ger alltför litenskattesänkning för inkomsttagare med lägre inkomster. Den har som helhet ingenjämlikhetsprofil. bättre för grupper med lägre inkomster, förbarnfamiljer, för pensionärer är det att i stället slopa moms på maten somvänsterpartiet kommunisterna föreslår. Detta bör då kombineras med en skärpningav den direkta statsskatten i högre inkomstlägen. Jag vill betona att på andra punkter har vi varit helteniga i skatteutredningen när det gäller förbättringen för pensionärernagenom en förändring av avdragssystemet och annat. Det handlar alltså inte härom någon specieU fråga som drivits av , som man möjligen kunde troefter ett tidigare anförande här i kammaren. Några ord måste tilläggas för att göra bUden av. denföreslagna skattereformen fullständig. Kostnaden för reformen är avsedd att täckasav olika arbetsgivaravgifter. Denna omräkning är ju ingalunda av regeringen ochde borgerliga partierna avsedd att utgöra någon belastning på företagen.Arbetsgivaravgifterna är för det första avdragsgilla vid taxeringen. För detandra förutsätter man att en minskning kommer att ske av lönehöjningarna vidnästkommande avtalsrörelse. Företagen kan aldrig förlora på en sådan politik,som det för övrigt konstaterats i skatteutredningen och som ingen där opponeratmot. De kan bara vinna på den. Men detta vågar man inte säga öppet. Man söker istället ge sken av att det skulle handla om en faktisk skattesänkning. Så äralltså inte fallet. kommunisterna har en annan uppfattning. Vikämpar för en verklig skattesänkning åt löntagargrupperna. Vår förhoppning äratt lönarbetarna genom aktiv facklig kamp skall kunna använda skattereformenbåde för en höjning av sina reallöner och för en höjning av lönarbetets andelav produktionsresultatet på bekostnad av profiten. Detta innebär klasskamp. Regeringen och de borgerligapartierna söker däremot inbilla medborgarna att det skulle råda enintressegemenskap mellan olika klasser om hur inflationen skall bekämpas. Ensådan uppfattning är bedräglig. Monopolen och andra kapitalistiska intressengör i själva verket stora vinster på inflationen. Man kan därför i verkligheteninte bekämpa inflationen utan att bekämpa monopolen, utan att brytakapitalägarnas prishöjningspolitik, utan att inskrida mot spekulationen. Sökerman Inbilla allmänheten att Inflationen kan bekämpas under samverkan mellanarbetarklassen och storfinansen hjälper man i själva verket de krafter somdriver fram inflationen och gör stora vinster på den. Regeringens samgående med när det gäller denekonomiska politiken är i själva verket den politiska överbyggnaden på ensamverkan mellan regeringsapparaten och storfinansen. Den innebär att man givitavkall på att driva en egen socialdemokratisk regeringspolitik. Den innebär gjort just det som LO-ordföranden varnade för efter valet,när han sade: "Fackföreningsrörelsen avvisar varje form av organiseratsamarbete mellan regeringen och något borgerligt parti. Efter den härvalrörelsen kan det inte bli fråga om någon draghjälp av mittenpartierna." Den ekonomiska politiken, rn. Nr 97 Att regeringen valde justfolkpartiet är ingen tiUfällighet. Fredaeenden heller inte på att avnågon egendomlig slump råkade svara 31 mai1974 " ''* P regeringens lika mångafrågor. -------------------- tillde övriga partierna var till sin art precis som ett sådant där pusselspel Denekonomiska sysslar med, ett sådant där man skurit ut stora figurer och politiken, m. m. lämnat motsvarande hål kvar somfigurerna skall passas in i. hadeprecis de bitar som passade till regeringens pussel, och det visste . Regeringen tycker naturligtvis att den har genomfört ettskickligt taktiskt spel. Det borgerliga blocket är splittrat. Regeringen har fått en partner som garanterar majoritet vidvoteringarna i . , herr talman, tänker jag anföra någonting som herrHelén redan har omtalat för kammaren. I sammanhanget vill jag säga att jagtycker att det är ojust av en ledamot av kammaren att utnyttja ettförhandsreferat som tidningar bett om för att polemisera mot sådant som man vetstår i mitt manuskript och som jag tänkt säga. Jag tycker att somgammal journalist skulle ha känsla för detta. Om man använder den metodenkommer det i hög grad att försvåra massmedias arbete, ty de kan då inte betalarna om förhandsreferat av deras inlägg. Och det tror jag skulle skapabesvärligheter för dem. Citatet är ingen större sak, men jag tyckte att det varträffande. Jag har nämligen en känsla av att herrar och känner sigungefär som det står i Predikaren: "Likaledes, om två ligga tillsammans,så hava de det varmt; men huru skall den ensamme bliva varm?" Ja, det ärdet som den samlade liberal-socialdemokratiska pressen nu frågar . När LO-ordföranden varnade för samarbetemed något av de borgerliga mittenpartierna, så värdet förvisso av kunskap omderas art och natur, en kunskap förvärvad under ett långt liv iarbetarrörelsen. Det är en farlig politisk linje regeringen slagit in på.Arbetarpolitik kan aldrig genomföras i samverkan med ett borgerligt parti. Herr andre vice talmannen, somunder detta anförande övertog ledningen av kammarens förhandlingar,tillkännagav att anslag utfärdats om sammanträdets fortsättande . Efter att ha lyssnat på partiledarnas inläggvill jag nu pliktskyldigt göra ett par ytterst korta kommentarer. gjorde en deklaration som i varje fall på migverkade rätt överraskande. Han förklarade situationen om sitt engagemang för en indexreglering av skatterna och hur det går att förena med hans allmänna syn på skattepolitik som en utjämnande faktor olika inkomsttagargrup- per emellan. förklarade det på det sättet att man först skall ha ett bra skattesystem och sedan en indexreglering. Jag måste då göra litet besviken. Även om den kommitté som sysslar med dessa frågor, och som består av skickligt folk med mycket stor sakkunskap, så 106 småningom kommer fram till ettskattesystem som man kan kalla för litet merpermanent än det provisorium som vi kommer att diskutera , så kommerman ändå aldrig ifrån att en ny skatteskala tar ut en högre skatt perhundralapp av de högsta inkomsttagarna än vad man tar ut per hundralapp av delägsta inkomsttagarna. Och kvarstår problemet att en indexreglering även ien ny skatteskala med givna förutsättningar alltid får den konsekvensen att devälbesuttna inkomsttagarna tar ut samma procent i skattesänkning som de lägstainkomsttagarna. Då saknas fortfarande en utjämningspolitisk ambition i frågaom det nya skatteförslaget. Man kan aUtså inte klara sig genom att säga: först ettriktigt skattesystem och sedan en indexreglering. En indexreglering, i vilketskattesystem det vara månde, ger automatiskt favörer i kronor räknat till dehögre inkomsttagarna. Det var naturligtvis ett lugnande besked vi fick av herrFälldin då han sade: Jag säljer aldrig fåren. Det föU en sten från bröstet hososs alla som lyssnade till det. Åtskilligt av charm och politiskaprofil skulle försvinna om han skilde sig från sina kära får. ställde en del retoriska frågor, t. ex.:Varför har den offentliga sektorn fått expandera? Det är riktigt att den harfått expandera och även . Det är det endamedel vi haft till vårt förfogande när den privata sektorn i konjunkturernasvågdalar tappat av sin aktivitet. Det har dessutom funnits mycket starka skälför det, och dessa skäl har varit förankrade hos folket. Man har begärt enbättre service från den offentliga sektorn, och vi har velat tillmötesgå dessakrav. Den offentliga sektorns expansion har helt enkelt varitnödvändig. har vi reformerat hela utbildningssektorn: vi hargenomfört en obligatorisk grundskola , en gymnasieskola och enutbyggnad av den högre utbildningen. Vi har genomfört en stark expansion påsjukvårdens område och när det gäller tryggheten på ålderdomen osv. Dessareformer ligger det svenska folket varmt om hjärtat. Det är förvånansvärt attherr nu sätter ett anklagande finger i vädret och säger: Varför har nilåtit den offentliga sektorn svälla? Skall det vara någon mening med enarbetsmarknadspolitik och en ekonomisk aktivitet som är föUsam I förhållandetill konjunkturen, är det också naturligt att låta den offentliga sektorn fyllaen del av det tomrum som den privata har lämnat efter sig närkonjunkturdoppnlngarna aktualiserats. I vilket land, frågar , fortfarande retoriskt,har man på samma sätt som här i vägt krona för krona iutgiftspolitiken? Ja, , det finns åtskilliga nationer där man harfallit för det lättvindiga talet att man kan föra finanspolitik ochbudgetpolitik med utgångspunkt från de abstrakta begreppen kapacitetsutrymme iallmänhet och samhällsekonomiska möjligheter i allmänhet. Det finns såförtvivlat små möjligheter att precisera något av dessa utrymmen, och då blirman lätt lurad. Varför försökte man i genomföramycket starka begränsningar av de statliga utgifter man hade kostat pä sig?Därför att man i efterhand kom underfund med att man gått för snabbt fram.