prot · FX0941 · 1974-12-31 00:00:00 — Ang. studieavbrotten i gymnasieskolan, m. m. Förhandlingarna leddes av herr andre vice talmannen. § 1 Justerades protokollet för den 7 innevarande månad. § 2 Herr andre vice talmannen meddelade att tUl kammareninkommit läkarintyg för , som var sjukskriven den 9mars8 maj. Herr andre vice talmannen anmälde att frånoch med inträdde som ersättare för under hans ledighetfrån riksdagsmannauppdraget. studieavbrotten i gymnasieskolan, m, m. Fru statsrådet erhöUordet för att besvara () framställdainterpellation, nr 14, och anförde: har frågat mig dels hur storavgången har varit av elever som icke avslutat sin gymnasiala utbildning ochvilka orsaker jag bedömer ligga tUl grund för sådan avgång, dels hur vanligtlinjebyte är på gymnasieskolan och vilka erfarenheterna är av linjebyte, delsvilka åtgärder jag ämnar vidtaga för att den ursprungliga målsättningen, av varje årskurs skall genomgå gymnasieskolan, skall uppnås. Som framgår bl. a. av årets statsverksproposition (bil. 165) får man skilja mellan gymnasieskolans intagningskapacitet, mätt iförhållande till antalet l6-åringar, och det faktiska antalet 16-åringar iutbildning. Gymnasieskolans intagningskapacitet har successivt - enligt bl. a.1968 års riksdagsbeslut med anledning av propositionen 1968:140 - vidgats tillatt nästa läsår svara mot av 16-åringarna. Av de ungdomar somslutat har duekt därefterpåbörjat studier i gymnasieskolan. Målet har aldrig fixerats så att ungdomarnaskulle gå direkt över till gymnasieskolan från . Som jag ser det kandet för många ungdomar tvärtom vara en fördel att de går ut iarbetslivet efter . Jag vUl dock framhålla vikten av att samhälletvidtar åtgärder så att dessa ungdomar senare får reell möjlighet att återkommatill utbildning. I årets statsverksproposition har förslag lagts fram om enförsöksverksamhet med uppsökande studie- och yrkesorientering för bl. a. deungdomar som inte sökt gymnasieskoleutbildning. Ang. studieavbrotten i gymnasieskolan, m. m. och redovisarsuccessivt uppgifter som kan belysa fråga om avgången frångymnasieskolan. Uppgifterna avser hela riket och bygger på gruppdata, varförnågra slutsatser för den enskilde eleven inte kan dras ur materialet. Efter ettår var elevantalet i årskurs 2 i gymnasieskolan lägre än iårskurs 1. Andelen varierade dock meUan olika linjer. Andelen avgångna medslutförd lärokurs motsvarar av samtliga elever i årskurs I.Även här har vissa studievägar en högre och andra en lägre andel. Av deutpräglat yrkesinriktade linjerna redovisade t. ex. el-teleteknisk linje enprocentandel över 91, medan motsvarande tal för konsumtionslinjen var 71. Detkan påpekas att yrkesutbildningsberedningen förutsatte viss avgång efterårskurs 1, bl. a. på vårdlinjen. Utredningen om skolans inre arbete () har redovisat tvådelrapporter som belyser frågan om studieavbrott. Undersökningarna avser deelever som påbörjade studier i gymnasieskolan i och ärännu inte avslutade. Varken denna eller andra undersökningar ger en fullständigbUd av orsakerna tUl studieavbrott. För en del elever upplevs studierna som alltför krävande.Detta har ansetts vara en förklaring till att påfallande många elever lämnarden naturvetenskapliga Unjen. Inom arbetar man bl. a. medläroplanen just på denna linje. Nära sammanhängande härmed kan sägas vara de fall dåförväntningarna på UtbUdningen inte infriats. Detta kan bl. a. bero på attinformationen om studierna inte varit tillräcklig. Den utbyggnad som sker avstudie- och yrkesorienteringen bör kunna leda till mer realistiska studieval. För gymnasieskolans del har resurserna förspecialundervisning inte varit så omfattande. Det har bl. a. därför inte varitmöjligt att göra tUlräckliga elewårdsinsatser. Även detta kan påverka elevernasvUja att gå kvar i skolan. I årets statsverksproposition föreslås utvidgadeinsatser på detta område. En del elever som planerar att söka tUl en viss utbildninggör s. k. taktiskt betingade avhopp för att senare ha större chans att komma invid denna utbUdning. Denna fråga tillhör betygsutredningens arbetsområde. Bakom elevernas studieavbrott kan givetvis också dölja sigsociala problem som har sin rot i andra förhållanden än de skolmässiga. I dennämnda SIA-undersökningen nämns bl. a. avsaknad eller brist på studiestimulanseller stöd från hemmen som en tänkbar orsak bakom studieavbrof-t. Elevernas studieintresse har svängtmot yrkesutbUdning. Detta i förening med gymnasieskolans organisation kan ocksåbidra till att elever söker sig ut på arbetsmarknaden utan avslutadgymnasieskolutbildning. Jag har i detta sammanhang önskat peka på exempel påfaktorer och förhållanden som kan leda fram till avgång före lärokursens slut.Men jag vUl betona att en sådan avgång inte i och för sig aUtid behöverinnebära något negativt. a. den pågående utbyggnaden av vuxenutbildningenoch beslut om nya kompetensregler kommer att ge störrevalfrihet på utbUdningens område. När utbildning inte längre förbehållsungdomsåren, kan de studerande göra avbrott i studierna och senare återupptadessa när studieintresset ökat. Ett sådant uppehåU i studierna kan vara tiUfördel för både den enskUde och samhället. I vad gäller frågan om linjebyten - något som av naturligaskäl är möjligt praktiskt taget bara på de tre- och fyraåriga - saknasheltäckande information. Andelen hnjebytare på de tre- och fyraåriga linjernatorde utgöra . Benägenheten att byta linje synes dock ha minskatnågot . Jag vUl slutligen nämna att under nästaår avser att närmare kartlägga skälen tiU och omfattningen av studieavbrottrespektive linjebyte inom gymnasieskolan. Ang. studieavbrotten i gymnasieskolan, m. m. FruSUNDBERG (m): Jag skall be att få börja med att tackastatsrådet för svaret denna i fridfullafredagseftermiddag. Särskilt uppskattade jag den allra sista delen av svaret,där statsrådet säger att avser att närmarekartlägga skälen till och omfattningen av studieavbrott respektive Unjebyteinom gymnasieskolan. Det är, som jag bedömer det, ett erkännande av att dettaär ett så stort problem att det fordrar en närmare översyn och därav följandeåtgärd. Jag tycker också att statsrådet svar varmera positivt än det som dåvarande utbUdningsministern gavfröken när hon ställde en interpellation i denna fråga för snart ettår sedan. Jag finner det vara en god utgångspunkt för vår diskussion att vigemensamt är angelägna att lösa problemen, att vi har en gemensam önskan attstudieavbrotten minskar och att så många som möjligt får den gymnasialautbildning som i enighet beslutat om. Man kan betrakta gymnasieskolan ur två olikaytterlighetssynpunkter. I det ena fallet jag utgår då från att det finnsutrymme för av alla 16-åringar - går ungefär denna andel direktvidare, och en minst elvaårig skola skulle därmed vara genomförd för praktiskttaget aUa ungdomar. Att denna målsättning har funnits och på många håUfortfarande finns skall vi inte bortse från. Inte minst i diskussionen omutformningen av vår nuvarande gymnasieskola tryckte man hårt på målsättningenatt så många som möjligt skulle få en elva- eller tolvårig sammanhållenUtbUdning, givetvis med möjlighet tUl studieuppehåll för dem som så 'önskardet. Min uppfattning har inte ändrats, och jag tror att det är väsentligt attdet redan från början slås fast att en sammanhållen gymnasiestudietid direktovanpå skall vara det normala. Det är också för ett sådantförfarande som gymnasieskolan är uppbyggd. En annan typ av gymnasieskola, fortfarande med ett utrymmesom i antalet platser motsvarar av antalet 16-åringar, kan seannorlunda ut. Allt färre går t. ex. vidare till en två-, tre- eller fyraåriggymnasial utbUdning, och för att klara målsättningen att fylla antaletgymnasieplatser ökar man i stället antalet specialkurser och vänder sig därmedtUl andra kategorier utbildningssökande. Ang. studieavbrotten i gymnasieskolan, in. nadsutbildningeni högre grad gå in i gymnasieskolan och fylla på för att på det sättet få framen statistik som visar att dimensioneringen är riktig och att någon nedgång iantalet elever på gymnasieskolan inte kan konstateras, .lag vill med det intepåstå att det är denna gymnasieskola vi har, men att vi i allt högre gradnärmar oss respektive fjärmar oss från den gymnasieskola som hade till mål attge så mänga elever som möjligt en minst elvaårig sammanhållen utbUdning ärsjälvklart. Detta är en farlig väg därför att den innebär att man frånstatsmakternas sida sticker huvudet i busken, ger upp inför utvecklingen ochtar till metoder som kanske, mer har att göra med räddandet av eget skinn änönskan att se tiU att vi i vårt land får den utbildningssituation som riksdagenhar beslutat om. Jag StäUde tre frågor tiU . Den förstavar; Hur stor har avgången varit? Statsverkspropositionen redovisar att imitten av september fanns , dvs. 6 100 platser i gymnasieskolandisponibla. Det intressanta och vad jag hade hoppats på att genom statsrådetssvar få kännedom om är, hur många platser som finns disponibla närvårterminen är i full gång. Hur stora har avbrotten varit under detta pågåendeläsår? Statsrådet kanske kan ge mig några riktUnjer som svar på den frågan. En annan intressant siffra kan man läsa ut av statsrådetssvar. Antalet avgångna med slutförd lärokurs är . Det innebär att 20procent under gymnasieutbUdningens gång hoppat av. Om vi nu antar attproportionen avhoppare är lika stor för dem som går igenom fuUständigtgymnasium som för dem som går de kortare specialkurserna, får vi fram att 80procent av - , säger statsrådet i sitt svar är 55,2procent. Det är alltså så stor del av 16-åringarna som slutför engymnasieutbildning av dem som avslutar vid . gåraUtså vidare, och av dem är det som hoppar av. är det väl troligtatt antalet studieavbrott är större på de fullständiga linjerna än när detgäUer specialkurserna. Det innebär grovt räknat att ungefär hälften av våra16-åringar genomför en gymnasieutbUdning i direkt anslutning till grundskolan.Mot bakgrund av den diskussion som fördes i när vi beslutade om detnya integrerade gymnasiet är det en skrämmande låg siffra. Inte minst IngvarCarlsson men också i viss mån statsrådet påpekar då att ettstudieavbrott inte enbart är en negativ företeelse och att samhället skallsatsa på åtgärder för att se tUl att dessa elever återkommer i utbildningen. Påden punkten är vi givetvis helt överens. Vi är däremot kanske inte helt överensnär det gäller möjligheten att få dessa elever tUlbaka till skolan. Elever somhoppar av från en pågående utbildning får och har nämligen i många fall ennegativ attityd tUl utbildning och till skolan över huvud taget. Vi kan i dettasammanhang bl. a. undanta de taktiska avhoppen. Jag skulle dessutom vilja se litet på situationen före 1970.Sedan det året har antalet behöriga sökande tUl de två- och treåriga linjerna,dvs. den gamla gymnasieskolan samt och yrkesskolan, kontinuerligtminskat, även om man nu tror sig uppleva att denna utveckling har stoppats. Menvad som är helt klart är att till de tre- eller fyraåriga gymnasielinjerna fortsätter nedgången. Det gäller alltså de teoretiska Imjerna.Från 1968-1969 och fram till nu har antalet ansökningar tUl sådan utbUdningnedgått . Detta skall ses mot bakgrunden av ett expanderandeutbUdningssamhälle. Vi kan alltså konstatera att allt färre viU ha teoretiskgymnasieutbUdning. Man kan då diskutera om det är riktigt att i stället föratt på olika sätt försöka få flera elever att välja sådan utbildning satsa påantalet specialkurser, bl. a. på antalet högre specialkurser som vänder sigtill sådana som redan har fått en gymnasial utbildning. En fråga jag då skullevilja ställa till fm är: Hur stor andel av dem som går igymnasial skola har bakom sig en avslutad gymnasial utbUdning? Jag vet genom upplysningar jag fått att det bland dem somgår på många av de högre specialkurserna, t. ex. jordbrukets gymnasieutbUdning,finns åtskiUiga som har en avslutad gymnasial utbUdning bakom sig. De får medandra ord dubbla examina. Dessutom är de högre specialkurserna särskiltinriktade på sådana som redan har en avslutad gymnasial utbildning bakom sig. Jag ställer min fråga också mot bakgmnden av min önskanatt få fram en realistisk sifferuppgift när det gäUer i vilken grad vi harlyckats genomföra en minst elvaårig utbildning för våra ungdomar. Men det helaär en djungel av procenttal och siffror, ständigt varierande och säkerligenockså för statsrådet liksom för mig i många fall omöjliga att klart uttyda. Vi är i alla fall eniga om att studieavbrotten ökar ochatt detta måste undersökas. Det är särskUt glädjande att sådana undersökningarnu inte stoppas under förevändning att skall lösa dessa problem. har juunder utgjort ett hinder som dess verksamhet naturligtvishar varit av positivt värde - för att få i gång undersökningar av olika slagsom inte minst vi i de tre oppositionspartierna har funnit vara angelägna. a. bidragit med den Örebroundersökning tiUvUken statsrådet hänvisar i sitt svar. presenterades dess andrabetänkande, där orsakerna till studieavbrotten i gymnasieskolan tas upp.Statsrådet säger dock att Örebroundersökningen inte ger en fuUständig bUd avorsakerna tUl studieavbrotten, och det är säkerligen helt riktigt. Må så vara,men det är den enda aktuella undersökning vi har. Mot den bakgrunden är detkanske litet förvånande att statsrådet i sin uppräkning av tänkbara orsaker inteberör alla de skäl som bedömts vara väsentliga vid elevundersökningen. EnligtÖrebroundersökningen lämnade av gymnasieskolans elever skolan underförsta året, om man undantar dem som lämnade skolan under de förstaveckorna. Enligt statsrådets svar skulle genomsnittet i riket vara 10 procent.Kanske ligger sanningen någonstans mitt emellan. Örebroundersökningens material angående orsakerna tUlavbrotten är emellertid mycket intressant, både de skäl som statsrådet anför isitt svar och de som inte finns med där. Vad som tydligt framgår avÖrebrounder-sökningen när man har intervjuat eleverna i första årskursen är önskar fortsätta i årskurs 2. Där finns alltså ett tänkbart avhopppå . När man då frågar dem som har hoppat av om huvudskälen till detta, är det betecknande att så många säger att Ang. studieavbrotten i gymnasieskolan, m. m. Ang. studieavbrotten i gymnasie-skolait, m. m. informationenom gymnasieskolan har varit dålig. De har inte vetat vad de har gett sig in i,de har inte känt tiU studiemetoderna osv. Jag vill gärna erinra om det beslut som fattademed anledning av motioner från de borgerliga partierna när det gäUde införandetav syo-verksamheten i . Vi vUle behålla yrkesvalslärarna, och vifick med på att göra detta under en form av försöksperiod fram till1979, när syo-verksamheten och yrkesvalslärarna skall existera jämsides medvarandra i . Det lyckliga var, som jag bedömer det, inte att vi infördesyo-verksamheten utan att vi i alla fall tills vidare har möjlighet attbehålla våra yrkesvalslärare. När man läser materialet frånÖrebroundersökningen ser man nämligen tydligt hur angeläget det är för elevernaatt stå i nära kontakt med sin lärare. Ingen torde väl heller säga emotpåståendet att när det gäller att ge eleven den individueUa bedömningen av hansframtida studiemöjligheter är en lärare mer skickad , som någon sade tUl mig,"en tant som kommer från AMS och svamlar". Jag tror inte att alla somkornmer från AMS svamlar, men bland de elever jag har talat med i den härfrågan och de är ganska många - har man ställt sig betydligt mera negativtill syo-funktionärerna än till yrkesvalslärarna. SkuUe syo införas - den harju införts när det gäller gymnasieskolan - är det min absoluta uppfattning atteleverna inte kommer att få det lättare när det gäller att klara upp vad deskall studera och i övrigt bedöma sin egen studiesi-mation. Ett viktigt skäl kommer fram när eleverna säger att blanddet allra viktigaste är att lärarna kan undervisa bra lärarnas förmåga attmeddela kunskaper tror jag det talas om. Där vill jag gärna ställa en direktfråga till statsrådet; Kommer detta att beaktas i den nya lärarutbildningsutredningen?Den diskussion som har föregått tiUsättandet av den utredningen har ju i mycketringa grad berört lärarnas kunskapsförmedlande uppgift, medan deras socialauppgifter däremot har diskuterats mycket. Det är kanske träffande att elevernai det här fallet tycker att lärarnas förmåga att meddela kunskaper är viktigareän deras förmåga att skapa trivsel i arbetet. Gymnasieskolan är ingen flexibel skola.Utbildningsutskottet gjorde en resa tiU , och vi fick påett par stäUen höra klagomål över hur svårt det är för gymnasieskolan attinrätta kurser - här är det ju specialkurser som är på tal - som svarar mot denefterfrågan som just finns hos de studerande. Man kan naturligtvis sägaatt skolan är ansvarig inför arbetsmarknadens krav och att det finns mycket -inte minst anslagstilldelningen i statsverkspropositionen - som binderskolöverstyrelsen, men jag förstår vederbörandes förtvivlan när de konstateraratt AMS med mycket kort varsel kan inrätta precis samma kurser men med andraoch lägre krav när det gäller antalet elever. Dessutom får eleverna i mångafall en bättre finansiell situation när de går på AMS-kurser. Jag vill fråga statsrådet: Hur många platser i dagensgymnasieskola fylls av AMS-elever? Har man inom departementet sin uppmärksamhetriktad på den dubbelutbUdning på det gymnasiala stadiet som finns pä många hållberoende på att AMS så att säga föregriper när detgäller utbildning och startande av olika kurser? I den debatt som fördes mellan fröken ochstatsrådet diskuterade man de ekonomiska konsekvenserna av avhoppen.Man räknar med att en utbUdningsplats i gymnasieskolan kostar perelev och år. Om vi har 10 000 tomma platser och jag tror att det är enrealistisk siffra så blir det med en enkel multiplikation 100 miljonerkronor. Det är väldigt mycket pengar. Särskilt vUl jag här beröra kommunerna,som ju direkt åsamkas ett ekonomiskt lidande i och med att de har resurser sominte kan utnyttjas. Vi kan inte tvinga eleverna till utbildning. Men då måstevi i stället göra utbildningen sådan att den blir attraktiv. Jag anser detalldeles speciellt viktigt mot bakgrund av vad statsrådet sade, att vi Utar påatt eleverna återvänder tiU skolan. Jag tror att de återvänder, men inte tillgymnasieskolan. Vi kan bl. a. konstatera det ännu större ras som den kommunalavuxenutbUdningen har varit utsatt för. Den kommunala vuxenutbUdningen blev påriksdagens förslag den form av utbUdning som skulle svara för påbyggnaden inomgrundskolans och gymnasieskolans ram för de människor som inte hade fått enfullständig grandskole- eller gymnasieutbUdning. Där har bortfallet varit ännumycket större. Studieförbunden är väl vårt hopp på den sidan. Men bortfalletinom vuxenutbildningen tror jag kan kopplas samman med avhoppen frångymnasieskolan. Det är nämligen ett tecken på en otillfredsställelse medutbildningens utformning . Jag viU gärna säga tUl statsrådet attjag är helt övertygad om Er vilja att göra det bästa för att undanröja demissförhållanden som i många faU också från min sida bara är anade, som ärsvåra att bevisa men om vilka tecknen i alla fall är tydliga. Jag är ocksåövertygad om att vi skall kunna återuppta de utbUdningspolitiska positivamålsättningar som fanns gemensamt hos alla partier i för fem, sex årsedan. Ang. studieavbrotten i gymnasieskolan, m. m. Självfallet är det en viktig fråga som fruSundberg tar upp - detta att vi genereUt kan konstatera att vi har ett minskatutbildningsintresse. Men detta gäller inte alla utbildningar. Ser man påantalet behöriga förstahandssökande till gymnasieskolan, kan man snararekonstatera en viss ökning. 1971 och 1972 motsvarade det totala antalet behörigaförstahandssökande till gymnasieskolan av antalet 16-åringar. Är1973 var motsvarande tal - det är alltså en ökning. Den allmänt förändrade situationen med visst avtagande avutbildningsintresset sammanhänger sannolUct med medvetenheten om att det interäcker enbart med skolutbildning för att vara framgångsrik på arbetsmarknaden.Arbetsgivarna fäster allt större avseende vid erfarenhet från arbetsmarknaden.Det öppnare skolsystem vi har, med nya kompetensregler, gör att allt fler serchansen att återkomma. Möjligheterna till utbildning är heller inte slut i ochmed att barna- och ungdomsåren passerat. Dessutomvisar dagens elever ett påtagligt större intresse för yrkesin- Ang. studieavbrotten i gymnasieskolan, m. m. riktadestudier och väljer därför i stor utsträckning annan utbildning än dentraditionella gymnasieskolans. Kortare yrkesinriktade specialkurser igymnasieskolan är ett område, och att dessa kurser finns beror på ett behov hosoch ett önskemål från eleverna - det är inget sätt för skolmyndigheterna attbättra pä statistiken. Det tror jag heller inte ytterst menar. som vi kan konstatera detta att aUt större värdesätts på arbetslivserfarenhet menar jag att man bör understryka att utbildningalltid lönar sig. Oavsett om individens utbildning är förlagd till ungdomsåre:neUer tUl senare tidpunkt i Uvet gör den individen bättre i arbetslivetoch i samhället i övrigt. Studieavbrotten kan man enligt min mening graderapositivt-negativt enligt en skala. Bäst- är naturligtvis det är den förstapunkten på skalan att uppehållet i studierna görs antingen mellangrandskolestudier och gymnasieskolestudier eller meUan gymnasiestudier ochhögskolestudier. Den andra punkten på skalan skuUe avse studieavbrott somsker efter avslutad årskurs i gymnasieskolan, och det menar jag att man kanacceptera. Den tredje punkten avser att studieavbrott görs underpågående läsår, vilket självfallet i möjligaste mån bör undvikas. Men det är viktigt att vi hjälps åt så att studieavbrotteninte betraktas som ett misslyckande, för jag tror att det i studieavbrott kanfinnas positiva effekter för individen. Med positiva effekter menar jag att detär positivt att få arbetslivserfarenhet - skoltröttheten försvinner, studiemotivationenkan komma tiUbaka och t. o. m. förbättras. Självfallet ställer det stora krav på skolan att de eleversom avbryter sina studier skall ses som potentiella återvändare till skolan.Jag vet också att goda resultat har åstadkommits där skolor har satsat på enuppsökande verksamhet och på det viset nått eleverna. Vi har ett resultat frånStockholm som kan peka i den riktningen: man följer genom en rad åtgärder uppde elever som går ut ur och som spontant inte söker tiUgymnasieskolan eller inte kan beredas plats där. Man har bl. a. genom yrkesvalslärareoch syo-konsulenter haft en uppsökande verksamhet bland dessa ungdomar, ochresultaten har alltså varit positiva. , som redan tidigare hade en höggymnasiefrekvens, har ökat den väsentligt. Man fick av samtligaelever att söka till gymnasieskolan mot året innan. Detta visar att man genom medvetna insatser på det lokalaplanet kan bemästra problemen, i varje fall i tämligen stor utsträckning. Diskussionen här är ju viktig, för det är självklart attvi alla har ett intresse av att de gymnasieplatser som finns verkligen ocksåutnyttjas. Och vi har tomma platser i gymnasieskolan. Genomsnittligtfinns det - för att svara på fråga - om man gör en teoretiskberäkning nästan fem lediga elevplatser t årskurs 2 mot drygt två i årskurs 1.Detta innebär tiUsammantaget, om man räknar i elever, att ytterligare 17 000elever kunde ha fått plats, om samtliga klasser haft maximalt elevantal. Det ärockså av denna anledning som det i årets statsverksproposition uttalats attdet ankommer på att i sin detaljerade planering beaktamöjligheterna att fylla det inte obetydliga antalvakanser som finns i skolans organisation. Vad man dä har att arbeta med ärgivetvis dimensioneringen, innehållet och organisationen, som ständigt måstehåUas under uppmärksamhet. har här ställt två frågor som jag inte kan genågot svar på, och jag vet inte om det över huvud taget finns några svar attge. Den första frågan var hur många av de elever som går i gymnasieskolansom har avslutad grundskola bakom sig och hur många inom gymnasieskolans ramsom kommer dit via AMS. Jag har inte några uppgifter om det med mig ochvet inte heller om det finns några sådana siffror att få. Men jag skulle intetro att de sistnämnda eleverna uppgår tUl något större antal.