prot · FX0949 · 1974-12-31 00:00:00 — Medden goda samförståndsvilja, som inte minst statsministern har uttalat attregeringen är besjälad av, borde det gå att lösa dessa frågor utan att deskador som utredningen pekar på uppstår och som naturligtvis ingen vUl skaUuppstå. Att vi i reservationen förordar att förslag skyndsamt utarbetas berorpå att vi anser att det skaU vara fråga om övergångsåtgärder. Frågan om att mer uppmärksamma arbetsmiUöfrågorna iutbildningsverksamheten har vi också tagit upp i motionen. Den skall jag intespiUa många ord på, eftersom utskottet har tiUgodosett våra synpunkter i så måttoatt man betonar att när den översyn av utbUdningen som pågår är utförd,skall man återigen ta upp frågan om en mer allmän översyn av utbildningen påolika linjer, för att på det sättet få in mer upplysning om arbetsmiUö i skildautbildningsgångar. I vår motion framför vi en del arbetsdemokratiska krav.Vår inställning är att ett ökat löntagarinflytande är en väsentlig drivkraftför att få till stånd en bättre arbetsmiljö. Utgångspunkten är att man påarbetsmiUöområdet skall eftersträva en situation där arbetstagare ocharbetsgivare blir jämställda. Det leder tanken till att företagsnämnderna fårett ökat ansvar. Vi föreslår att man som ett mål för arbetet på detta områdeuttalar att företagsnämnderna skall kunna få en arbetsmiUöbudget att besluta om,liksom att de får ansvaret för företagshälsovården. Det är klart att de storaoch viktiga åtgärderna för att förbättra arbetsmiUön inte kan rymmas i någonsärskild arbetsmiljöbudget, därför att de gäller hela fältet inom produktionen.Men det finns åtgärder som är mer direkt inriktade på förbättringar avarbetsmiUön, och där borde företagsnämnderna kunna få beslutanderätt. Det har betonats hur viktigt det är attföretagshälsovården får en opartisk ställning i förhållande till företaget. Ettsätt att ge företagshälsovården det förtroende, som den måste ha från arbetstagarnassida, vore att lägga ansvaret för den på företagsnämnderna. Vi vill också attriksdagen' skall uttala att målet bör vara en obligatorisk företagshälsovård. Statsministernsade att det här att viUa ha principbeslut var en nyteknik från oppositionen och att sådana beslut inte har någon betydelse. Idetta fall är jag av en annan mening. Jag tror att det på många områden ärviktigt att sätta upp ett klart uttalat mål, därför att det får verkan på deåtgärder som man vidtar . Ett uttalat mål för företagshälsovårdenpåverkar t. ex. utbildningen av personal som kan tjänstgöra inom den. Det äregentUgen ganska fantastiskt att just en socialdemokratisk ledare säger attprincipbeslut och långsiktiga målsättningar inte har någon större betydelse,men uttalandet var kanske inte så genomtänkt. När det gäller obligatorisk företagshälsovårdsom målsättning kan jag, som också framhålls i reservationen 5, peka på att detär en målsättning som har stöd från åtskilliga av de diskussionsgrupper somhar yttrat sig under arbetsplatsremissen inför förra höstens beslut. Med detta, herr talman, ber jag att få yrka bifall tiUreservationerna 2, 3, 4 och 5. HerrHAGBERG i Boriänge (vpk); antog riksdagenregeringens lagförslag om åtgärder för bättre arbetsmiljö. Lagförslagetpresenteras ute på arbetsplatserna som en av de viktigaste reformerna påarbetslivets område och som ett led i en s. k. förnyelse av arbetsUvet. Vidarepresenteras lagförslaget som om skyddsombuden skulle ha fått en avgörande makti arbetsmiljöfrågor. Frågan är hur skyddsombuden och arbetsplatsens folk iverkUgheten uppfattar de förändringar som skett i arbetarskyddslagen. Jag görinte anspråk på att tolka alla stämningar bland skyddsombuden, men med erfarenhetfrån skyddsombudens praktiska arbete kan man beteckna de förändringar somvidtogs i arbetarskyddslagen som endast margineUa. Skyddsarbetet har tidigare bedrivits utifrån deöverenskommelser som finns i samband med huvudavtalet. Skyddsarbetet är enföljd av , som bygger på samarbete meUan arbetarna ocharbetsköparna. Några förändringar därvidlag har inte ändringarna iarbetarskyddslagen medfört. Regeringen har fortsatt i gamla invanda hjulspår. I39 § arbetarskyddslagen förklaras att arbetsgivare och arbetstagare skallsamverka för att åstadkomma sunda och säkra arbetsförhållanden. Årtiondens utveckling på arbetsplatserna med ständigt nyafaromoment av både fysisk och psykisk art visar att samförståndsUnjen mellanarbetare och arbetsköpare inte leder tUl en avgörande förbättring avarbetsmiljön. Så länge som vi har en samhäUsordning, där enskilda kapitalistertiänar pengar på att utnyttja arbetskraften så intensivt som möjligt och därnödvändiga skyddsåtgärder betraktas som något kostsamt som minskar vinsten, ären god arbetsmiljö något som lönearbetarna måste tUlkämpa sig i strid motföretagsägarna. När arbetsplatsens folk skall bedöma värdet av de förändringarsom har skett i arbetarskyddslagen avslöjas detta genom att både LO:s ochSAF:s representanter i allt väsentUgt varit överens i den utredning som liggertUl grund för förändringarna. Den nya arbetarskyddslagen framställs nu i olika materialfrån arbetarskyddsstyrelsen, fackföreningarnas centrala studieavdelningar m.fl. som innebärande avgörande förändringar. Visst är det bra att skyddsombudennu kan få disponera den tid de själva vill till skyddsarbete. Det är även braatt de får förhandsgranska nya arbetslokaler m, m, och delta i planeringen. Meninskränkningarna på andra områden gör lagen ihålig. Skyddsombuden skall fåavbryta visst arbete som innebär "omedelbar och allvarlig fara" förarbetarens liv eUer hälsa. Men har han inte kunnat göra det förut också?SkUlnaden mot tidigare är hårfin. Denna lagparagraf står även i stark kontrasttiU vad som sker på våra arbetsplatser. De flesta experter är eniga om att detförekommer smygande hälsorisker som på lång sikt ger skador och därför utgör enfara. Borde inte skyddsombuden också ha befogenhet att avbryta ett visst arbetenär det misstänks att fara för hälsan kan uppstå, även på lång sikt? medgerlagen inte detta. Vidare gäller endast skyddsombudets åtgärd intiU dess attyrkesinspektionen har avgett sitt omdöme. De som drabbas och de som verkar iden lokala fackföreningen har här ingen makt. Den makt de borde ha har lagtshos en myndighet som har bristfälliga regler att rätta sig efter. I arbetsmiljödebatten sägs att om arbetsmiUön skall kunnaförbättras, så behövs, med de ökade uppgifter skyddsombuden skall ha, enförbättrad utbildning av dessa. I lagen sägs att skyddsombuden skaU få ledigtför UtbUdning med fuU lön under utbUdningstiden. Det är mycket bra. Den andradelen, om innehållet i utbUdningen, är däremot lika dåUg som det första är bra.Utbildningen skaU ske i samarbete mellan arbetsköpare och lönearbetare. Precissom om det inte meUan dem skulle finnas någon motsättning när det gäller att sepå arbetsmiljön. Att blunda för detta förhållande är allvarligt. Man kan tänka sig att företagsläkarna i denna utbildningkommer att undervisa i ergonomi. Deras bedömning har inte varit i arbetarnasintresse. De har blundat för orsaken till att arbetarna slits ut, och de harnöjt sig med att bota sjukdomar som är symtom på sjuka arbetsmiljöer. Mot dessadåliga arbetsmiUöer har företagsläkarna satt in inga eller ringa åtgärder. Exemplen på arbetsköparnas bedömningar i utbUdningenskulle kunna mångfaldigas. Bara ett exempel till: Kommer inte arbetsköparna atti sin bedömning trycka på den s. k, ekonomiska reaUsm som hävdar: "Det gårinte att vidta åtgärder för de kostar för mycket"? Borde inte dessaaspekter om prioritering av arbetarens hälsa gentemot ekonomiska intressen varanågot som skyddsombuden i sin egen lokala fackförenings regi diskuterar ochstuderar? Jag har här bara velat påvisa att den nya lagen inte gerdet verkliga inflytande som är nödvändigt för att lönearbetarna i lag skall hadet stöd som är erforderligt för att förändra arbetsmiUön, Det behövs därförbetydligt mer långtgående åtgärder. kommunisterna har ställtföUande frågor i centrum för ett verkligt inflytande: skall ha rätt till förhandlingar iskyddsfrågor, där strejk kan tiUgripas om förhandlingarna inte ger resultat. SkyddsombudskaU kunna avbryta arbetet när det är fara för den anställdeshälsa - denne skall tillförsäkras full lön. Den lokala fackföreningen skall vara suverän att bedömadet berättigade i ett skyddsombuds åtgärder. Fackföreningsrörelsens centrala och lokala organ skallutforma utbUdningen av skyddsombud, skall stå för kostnaderna. SkyddsombudskaU kunna tillkalla utomstående expertis. Skyddsombud skaU kunna tolka föreskrifter omförelägganden, t, ex, lagbundna gränsvärden, och övervaka atl dessa föUs, Skyddsombud skall kunna ta del av handlingar och erhållaupplysningar utan att bindas vid sekretess. Skyddskommitténskall utformas till ett organ i de anställdas intresse. Företagshälsovården stäUs under de anställdas ledning ochunder huvudmannaskap. Vi har sagt det tidigare och upprepar det igen - den storabristen i regeringsförslaget tUl åtgärder för en bättre arbetsmiljö var intevad som fanns med i förslaget utan vad som inte fanns med. Arbetsmiljöutredningensmålsättning är helt obefintlig. Hur skaU arbetsplatsen se ut? Vilka hygieniskagränsvärden skall vi ha för luftföroreningar på våra arbetsplatser? VUkenarbetstakt skall vi tillåta? Vilka regler skall gälla för att förhindra denfortgående utslagningen av arbetskraft? Dessa frågor är obesvarade. Statsråd,generaldirektörer ooch andra som försvarar dagens arbete rörande arbetsmiUön talarofta och länge om målsättningen utan att precisera sig. Lagar som skall vara ett stöd för lönearbetarna får juinget värde om inte lagarna förenas med en bestämd målsättning. Socialutskottethar i sitt avslagsyrkande på kommunisternas förslag om lagbundnahygieniska gränsvärden hänvisat till att arbetarskyddsstyrelsen håller på attförändra den nuvarande rekommenderande listan. Vidare att arbetsmiUöutredningenhar denna fråga att behandla. De enda som kan väntas bli nöjda med arbetsmiUöutredningensförslag på denna punkt kan vara arbetsköparna. Arbetarna har där inte mycketatt hoppas. Det senaste delbetänkandet ger belägg för den saken. Målsättningenär tydligen att LO:s och SAF:s representanter skall lägga fram gemensammaförslag. Detta är inte i linje med arbetarnas krav på en lagstiftning omarbetsmiljöns utformning. Det är för alla välbekant att den svenskaUstan över rekommenderade hygieniska gränsvärden för luftföroreningar på arbetsplatsenär en kopia av den amerikanska listan. Man kan fråga sig varför det är denamerikanska listan som kopierats och inte den tjeckoslovakiska eller densovjetiska. De båda senare listorna har mycket lägre värden och förefaller mersäkra än den amerikanska. De svenska rekommendationerna har en dåligunderbyggnad. Tittar vi på några exempel finner vi att en kraftig revideringmåste ske. Om etylacetat skriver med, kand, nr 19'74: "De svenskaarbetsmedicinarnas gränsvärdeslista är i stort sett kopierad efter denmotsvarande amerikanska listan. Den amerikanska gränsvärdeskommissionen ger uten bok, där den motiverar gränsvärdeslistan. När det gäller etylacetat hänvisasbl, a, till en tidskriftsartikel som några forskare skrev efter att haundersökt hur frivUligaförsökspersoner reagerar på etylacetat. börjadeett flertal av försökspersonerna tycka att koncentrationen var för hög. Vid 400ppm tyckte av försökspersonerna att koncentrationen var för hög, och viUeinte ha en sådan arbetsmUjö. Det berodde främst på irritation i näsa och svalg. VUket gränsvärde sätter då den amerikanska kommittén företylacetat? En god bit under 200 ppm, så att aUa utan besvär kan arbeta i ensådan miljö? Eller åtminstone vid 200 ppm, så att bara en del av arbetarna harsvårt för att stå ut- med ångorna i luften? Nej, man fastställer gränsvärdettill 400 ppm med vett och vilja, och man motiverar det genom att hänvisa undersökning som bevisar att tycker att 400 ppm är en för högkoncentration för att de ska vilja arbeta i den, eftersom de får irritation inäshåla och svalg. Sedan har detta gränsvärde kopierats av de svenskamyndigheterna, och användes i , I är gränsvärdet för etylacetat 110 ppm,aUtså nästan bara en fjärdedel av det svenska värdet. En studie av denmedicinska litteraturen ger vid handen att 110 ppm nog är en betydligtrimligare gräns än 400 ppm," Det är bara några exempel som påvisar de bedömningar somligger tUl grund för gränsvärdena, och man skuUe kunna fortsätta. Gränsen förbly är i /m. En japansk undersökning visar att blodbrist ochandra tecken på blyförgiftning uppträdde hos en fjärdedel av arbetarna därblyhalten i luften var /m. Jämförbara gränsvärden i andra länder är förUngern /m, för /m och för /m. Gränsvärdet för toluen är 100 ppm trots att huvudvärk kankomma vid 50 ppm. För ättiksyra sätter man gränsvärdet vid 25 ppm, fast man vetatt huvudvärk uppstår vid 20 ppm. För butanol är gränsvärdet 100 ppm;slemhinneirritationer uppstår vid 25 ppm. Detta är bara några exempel; de kanmångfaldigas. säger säkert utskottets majoritet: Varför tala om dessagamla gränsvärden, vi har ju i vår avslagsmotivering till kommunisternasmotionskrav om lagbundna gränsvärden som förebygger skadeverkningar, ohälsaoch obehag hänvisat till att den svenska listan skall revideras. Ja, deninvändningen kan utskottsmajoriteten göra om man inte bryr sig om vilkenmålsättning gränsvärdena skall ha, "Arbetarna har rätt att kräva säkragränsvärden." Den rubriken står att läsa i fackförbundstidningenMetaUarbetaren nr 11 . Artikelns ingress fortsätter: "De hygieniska gränsvärden för kemiska ämnen somanvänds i är mycket osäkra. I de flesta fall skyddar de mot påtagligaskador, men om de skyddar arbetarna mot mera smygande förändringar, kanverkligen ifrågasättas. kommer vi att få en ny Usta på hygieniskagränsvärden från Arbetarskyddsstyrelsen, Den listan är lika osäker som dengamla. Ska inte arbetarna, som lever i den miljö där giftkoncentrationernaär högst, ha rätt att kräva säkra gränsvärden? Varför skavi ha samma 'industrivänliga' målsättning som i ? Det frågarTord , forskarassistent vid Hygieniska institutio- nen vid ," Det intressanta är här att målsättningen för gränsvärdenasällan diskuteras. efterlyser just en debatt innan den nyalistan fastställs, och han ställer också två viktiga principiella frågor:Vilken grund står arbetarskyddsstyrelsen på när den fastställer gränsvärdena?Är det bara medicinska faktorer man tar hänsyn till, eller avväger arbetarskyddsstyrelsenockså vad som är tekniskt möjligt eller möjligt av ekonomiska skäl? "Är det sådana faktorer som ekonomi och teknik somavgör gränsvärdena måste det vara väldigt svårt för skyddsombud, företagsläka re, ingenjörer o a att bedöma hur de olika värdena ska användas, vUken säkerhetsmarginal som behövs osv, ," Att de senare skälen, de teknisk-ekonomiska, har fått rådaär det inget tvivel om. Dess värre förstärks det intrycket när man läsertidningen nr 1974, där fU, kand, vidyrkesinspektionen i avslutningen av en artikel talar om att det naturligtvisgår att sätta gränsvärdena lågt, men det vUctigaste, menar han, är"realistiska möjligheter att efterleva värdena". Dessa tankebanor gerju vid handen att skall vi vänta på att arbetsköparna själva skaU driva framtekniska och ekonomiska möjUgheter tUl att sänka gränsvärdena, ja, då får vivänta - tyvärr alltför länge, för det är redan hög tid att handla snabbt. Snarare är det väl så, att man måste sätta ett mål somtryggar arbetarnas hälsa och därmed tvingar fram ekonomiska och tekniskalösningar. Människan måste ha förtur. Vi har kommunisternas sida förordatatt vid en revidering t. ex. den sovjetiska Ustan kan stå som förebild. Vi har.även gett exempel på några gränsvärden som speglar den enorma skillnaden sområder. Ett exempel är aceton, där har /m'' och 24 /m. Eter är ett annat exempel: har /m och /m''.Dessutom bör ju gränsvärdena få sådan status att de är lagbundna och måsteföUas. och försöker komma undan fråganom hygieniska gränsvärden genom att hänvisa till utredningar och tiUarbetarskyddsstyrelsen. Men det avgörande ansvaret har genom att denfastställer målsättningen, och därför vUl jag fråga socialutskottets talesman:Är inte den målsättning som den ryska listan har något att ta efter även iSverige? Där sägs det nämligen att "arbetarna ska kunna arbeta hela sittaktiva liv utan att få sjukdomar eller avvikelser från det normala tillståndet,vUka kan upptäckas med sådana medicinska metoder som finns tillgängliga. Skadorska varken kunna uppstå arbetaren jobbar eller efter det att hanslutat exponeras genom att byta jobb." Med denna målsättning ärgränsvärdena ofta 10-1 000 gånger lägre i än i . kommunisterna framhåller i sin partimotionom arbetsmiUö till årets riksdag, att Uka viktigt som att få nya hygieniskagränsvärden är det att utarbeta regler mot arbetshets och utslagning.Effektiviteten har varit en helig ko som ingen har fått 5 protokoll 1974. ifrågasätta- trots att den har medfört en ständigt ökande ström till arbetsvärden, att aUtfler har blivit utslagna ur arbetslivet, att allt fler äldre har pensioneratspå grund av att de har varit utslitna, att försUtningssjukdomar har blivit alltvanligare och att utslagningarna har drabbat allt lägre åldrar. 1effektiviteten ingår för en vanlig arbetare rationaliseringar av olika slag.Gamla arbetsuppgifter rationaliseras så att arbetet blir effektivare. Nyaarbetsmetoder införs som är mer högeffektiva. Den heUga effektiviteten är helatiden motivet. Människan som skall utföra jobben "glöms bort". Löpande band är ju den form av avancerat tempoarbete somvi mest känner till. Många varianter av löpande band finns. Kännetecknande ärenformigheten, det höga arbetstempot och isoleringen från övrigaarbetskamrater. Löpandebandmetoderna är exempel på hur teknikens landvinningarhar skett i syfte att göra produktionen så effektiv som möjligt utan att tahänsyn till de mänskliga aspekterna. Man kan fråga sig varför dessa produktionsmetoder, som finns på många av våra arbetsplatser, har kunnat införas. Svaret finner vii att arbetsköparna haft initiativet i kraft av sitt ägande. Varjegång en ny metod införs känner man igen tendenserna. Arbetarna har fått entemporär löneökning så att man har godtagit den nya metoden. Men har man väl engång godkänt den, så sitter man där. De negativa sidorna framträder sedan. Enbidragande orsak är ju kollektivavtalslagen med dess strejkförbud.Arbetsköparna har under gällande avtalsperiod kunnat förändra arbetsvillkoren,medan arbetarna förbjudits att tillgripa sitt främsta stridsvapen - strejken.Lagstiftningen har här varit på arbetsköparnas sida. Detta förhållande måsteändras. Lagstiftningen mäste i stället värna om arbetarnas intressen. Bestämdaregler mot arbetshets och utslagning är nödvändiga. Det ter sig nödvändigt att snabbt ingripa mot denfortsatta arbetshetsen. Människan måste få förtur. Effektiviteten - med dessnuvarande föUder - som ett medel för att öka tillväxten och, som det sägs,skapa utrymme för reformer, drabbar den arbetande människan. Förändringarnamot det sämre i arbetslivet går i blixtfart, medan reformerna som skalleliminera vådorna av denna effektivitet kommer på efterkälken i snigelfart. Det har från flera arbetsplatser med tempoarbeten förtsfram krav på regelbundna pauser som skaU ingå i den ordinarie arbetstiden.Dessa pauser skuUe vara ett verksamt bidrag till att minska arbetsintensitetenoch även hindra utslagningar. Vi har föreslagit att man inför en10-minuterspaus varje timme vid tempoarbeten. Utskottet för sin del hänvisar helt kort till attarbetsmiUöutredningen har dessa frågor att behandla. När det gäller sänkning avarbetstakten liksom vid en total revidering av de hygieniska gränsvärdena är frågan vilken målsättning man har. Skall det här vara ekonomiska realiteter,och i så faU ekonomiska realiteter för vilka - arbetarna eller företagsägarna?De frågorna är obesvarade av utskottet. Eftersom dessa frågor är obesvarade återstår misstankenatt det blir företrädarna för de ekonomiska intressena, ägarna till produktionsmedlen,dvs. kapitaUsterna, som bestämmer. Denna realitet, att arbetarna får kämpa mot högrearbetsintensitet som de måste kämpa för högre löner på grund avinflationen, gör att den första frågan får vika. Högre lön för att man skallförsörja sin famiU kräver en ökning av arbetsintensiteten, som i sin tur slårut fler ur arbetslivet och gör arbetsplatserna allt omänskligare. Många stressforskare har belyst arbetarnas ibland hopplösasituation, framför aUt vid tempoarbeten. I brist på målsättning blir dessaläkares varningar bara som en ropandes röst i öknen. Eftersom socialutskottets majoritet har hänvisat tillutredningen skulle jag vilja fråga: Är det, enUgt utskottets sätt att se påtempoarbeten, angeläget att arbetsmiljöutredningen lägger fram förslag somminskar arbetsintensiteten, bl, a, genom att regelbundna pauser införes vid tempoarbeten? I arbetsplatsremissen, som följde påarbetsmiUöutredningens betänkande, framkom det mycket klart att skyddsombudenefterlyste lägre gränsvärden. De arbetare som sysslar medarbetsmUjöfrågor hävdar med all rätt att trots lagstiftningens brister på dettaområde måste kampen på arbetsplatserna fortgå. Man måste hävda att finns detmisstanke om att en arbetares hälsa kan vara i fara skall en förändring ske. Vivet att arbetarna själva hävdar detta, trots att lagstiftningen inte lämnar någotstöd härvidlag. En lagstiftning som ger arbetsköparna möjlighet attprofitera på bekostnad av arbetarnas hälsa är en lagstiftning som inte stöderarbetarnas kamp. Därför ställs kraven från arbetsplatserna att lagstiftningenskall stödja arbetarnas intressekamp. Det effektivaste bidraget är attfastställa målsättningen för hur en arbetsplats skall se ut. Resultatet skullebli att yrkesinspektionen och skyddsombuden med arbetarskyddsstyrelsens hjälpskulle kunna ge ålägganden och åstadkomma förändringar. I utskottets betänkande har även kommit meden motion som egentligen hör samman med arbetstidsförkortningen - det gällerarbetstidsförkortningen vid skiftgång. Yrkandet i motionen går ut på attskiftarbetet skall begränsas. Jag vUl bara påpeka att den fortgående tekniskautvecklingen innebär att med nuvarande inriktning binds människan allt hårdarevid sin arbetsplats, vid sin maskin e. d. Ävenså binds arbetarna längre tUlobekväma arbetstider genom att arbetuppgif-terna i allt högre grad dras in iskiftgång. Denna utveckling är mycket oroande. Skiftgång med arbete undernätter och , när andra vanligtvis är lediga, är något onaturligt sommåste begränsas. Som regel måste gälla att enbart produktionstekniska skäl kangodtas när det gäller skiftgång. Den alltmer utbredda meningen att ekonomiskaskäl skaU läggas som grund för att bedriva arbete i skiftgång måste bestämtavvisas. Bestämda regler på detta område är utan tvivel en styrka,enär det i förhandlingar aUtmer blir en köpslagan där krav på ekonomiskt utbyteoch förkortad arbetstid får betalas med ett vidgat skiftarbete. I betänkandet behandlas även ett krav på attindustrimaskiner skaU varudeklareras. Detta krav, insatt i ett sammanhang därman har låga gränsvärden som i lag reglerar hur en arbetsplats skall se ut, kanunderiätta planering av nya arbetsplatser samt förändring av gamla arbetsplatser.Vidare skulle en varudeklaration pä ett tidigt stadium sortera ut maskiner sominte håUer måttet, och forskningen och därmed produktutveckUngen skuUe få enbestämd inriktning. Skall vi få en bättre arbetsmUjö krävsavgörande förändringar. Detta kan inte ske i samverkan mellan arbetare ocharbetsköpare. Årtiondens erfarenhet bevisar den saken. Visserligen kan småförbättringar göras, men det är inte små förändringar som behövs utan en heltny syn på arbetsmiUöfrågorna. Arbetsmiljöns förbättring är en kampfräga frånlönearbetarnas sida mot de intressen alltså arbetsköparnas - som berikar sigpå deras arbete. Denna kamp ute på våra arbetsplatser fortgår ständigt; fråganär bara om viU stifta de lagar som underlättar denna kamp för bättrearbetsmiljöförhållanden.