prot · FX0974 · 1974-12-31 00:00:00 — Om jag bläddrar litet i de skrifter som ligger bakom mininterpellation finner jag bl, a, en uppgift från därvederbörande säger beträffande inlämnade och i vissa fall beviUadeexportansökningar: "Med kännedom om den mängd av möbler som vi vet lämnarlandet är även siffror mycket låga. Vi vet med säkerhet att antikvitetersäUs utan exportlicens till främst och , Helt säkert hadestörre delen av de illegalt utförda föremålen beviUats för export om ansökaninlämnats," Men sker, menar , denna utförsel heltokontrollerad. ser denna ström av föremål som lämnar landetsåsom en allvarlig åderlåtning av det svenska kulturarvet, I första hand önskarNordiska museet att åtgärder vidtages så alt den nuvarande lagen efterlevs,dvs. en skärpt tullkontroll. har i yttrande framhållit attmerparten av tillståndsansökningarna avser export tillVästtyskland. Vidare sägs: "Såväl ämbetet som är medvetetom att antalet av oss kända exporter av sådana föremål som lagen omfattar ickeär representativt för vad som i realiteten utföres." i har i en skrivelseframhållit att vandrar svenska 1 700-talsmöbler i stor mängd ut ur landetoch blir ibland omarbetade för att passa in i utländska miUöer. Hembygdsrörelsen hyser också, som jag antydde i mininterpellation, stark oro för den utarmning av bygdernas bestånd av gamlakulturföremål som håller på att ske. EnUgt en skrivelse från kretsav har ett möte enhälligt beslutat att verkaför tillkomsten av ett förbud mot export av antikviteter. Jag har ett intyg från en dam som heter ,hembygdsforskare, antikvilelshandlare m, m,, vari hon säger alt hon erfaritatt svenska återförsäUare gör stora inköp i av svenska antikamöbler, antik koppar, glas, smidesarbele, allmogeföremål, speciellt av trä, m,m, för utförsel till , där föremålen troligen säUs vidare. Om förbud mot utförsel av äldre kulturföremål Om förbud mot utförsel av äldre kulturföremål Slutligen kan jag referera till en muntlig förfrågan hospolisen, som uppger att man där är medveten om att en skärpt kontroll vidlandets gränser skulle hålla större delen av stöldgodset inom landet och attdetta därigenom skulle bli lättare att spåra. Det är ju så att det inte baraköps antikviteter utan de stjäls också. Jag tackar för att statsrådet har pekat påvad som har åtgjorts i detta fall, t.ex. förslaget 1964 att förbudet motutförsel av kulturföremål skulle utvidgas till att omfatta bl.a. vissaskrifter. Det fullföUdes tyvärr aldrig. Statsrådet säger att statsmakterna 1965 ansåg att ett förbud av detta slag inte kunde införas då, men jag är ganskaövertygad om att man måste ytterligare ompröva detta förslag. Andraländer, kanske framför allt vilket i och för sig inte på någotsätt är uppseendeväckande , har långt gående exportförbud. Jag skulle gissaatt det med den turistström som dessa länder har t. ex. inte skulle finnasnågra ikoner kvar , om man inte beträffande ikoner och andrakulturföremål hade en mycket skärpt kontroll. Jag tror att målsättningen även ivårt land måste bli ett generellt förbud. I varie fall har Samfundet förhembygdsvård vid sin årsstämma gjort ett uttalande i den riktningen.Samfundet säger att man naturligtvis är mycket tacksam för de medel som statenanvisat för t. ex. inköp av Ängsöpokalen men att det inte tillnärmelsevisräcker för att skydda mot icke önskvärd export. vill jag uttrycka den största tacksamhet överdet positiva svaret, vari bl. a. meddelas att en utredning skall tillsättas föratt pröva denna fråga eller att skall få utreda den i samråd medtvå statliga myndigheter, nämligen och Nordiska museet.Jag skulle önska att ocksä den frivilligt arbetande ideella hembygdsrörelsenvid en sådan översyn skulle få vara med på en kant såsom rådgivare. Vi hyser avnaturliga skäl en mycket stark önskan om att den nämnda utredningen skall ledatill effektiva resultat. Med det intresse som den nuvarande utbildningsministernhar för frågor av detta slag är jag förvissad om att direktiven för denkommande utredningen skall bli sådana att vi kan förvänta oss etttillfredsställande resultat. /ENKEL (fp): Det är en mycket väsentlig fråga som herrSvanström här har tagit upp. Jag hade formulerat en enkel fråga med precissamma innehåll, men när jag såg interpellation, som naturligtvisvar mycket mera utförlig med alla sina motiveringar, brydde jag mig into om attlämna in min fråga. Jag är också glad åt utbildningsministerns svar, som jagtycker andas en i mycket positiv inställning. Bakgrunden till min fråga var attjag hade tillgång till samma material som . Dessutom har jagpersonligen kommit i kontakt med uppköpare från som har rest runtpå landsbygden. Jag har faktiskt varit vittne till uppköp av detta slag,framför allt av gamla möbler. Därefter har jag försökt att hos tullmyndigheterla reda på om tullen kontrollerar långtradare som kommer lastade med gamla möbler.Jag har också frågat en person som sysslar med att föra ut sådana möbler urSverige, hur utförseln går till. Han sade då att det inte är så svårt. Manställer bara de gamla möblerna mitt i långtradaren och placerar några andra möbleromkring, och sedan är det lätt att få lasten över gränsen om jag nu får trovad denne man berättade. Jag håller med om att vi måste försöka fåtill stånd en skärpt tullkontroll, så att inte alla gamla kulturföremålförsvinner ur . Vi får göra som andra länder som har mycket starkarekontroll på detta område. Jag vUl tiU utbildningsministern också säga att jag ärmycket glad över hans svar. Jag hoppas att skall ta itumed detta problem tillsammans med och Nordiska museet.Det är nämUgen av synnerligen stor betydelse att vi får behålla dessakulturföremål. Om förbud mot utförsel av äldre kulturföremål Om vårt gemensamma intresse att försöka setill att de äldre kulturföremålen stannar inom länder råder det väl ingettvivel. Det är klart att vi alla kan känna oro inför rapporter om vad somförekommer, men jag tycker också att man skall vara ärlig och säga att dethandlar om hur mycket av total byråkrati vi vill vara med om. Jag skall inte gåin på någon längre polemik med , men jag vill ändå säga att detär rätt typiskt att man måste ta sina förebilder i för att hitta ensådan tullbyråkrati som det skulle bli fråga om att införa. Om vi startade meden sådan kontrollverksamhet i eller på andra ställen, tror jag attdet skulle bli ganska stor uppståndelse. Vi vill helt enkelt ha rätt storfrihet i vårt sätt att resa över gränserna. Det är något som vi upplever sompositivt. Jag tar dock för givet att tullen utövar en normal kontroll över denverksamhet som vi nu diskuterar. I debatten i anslutning till betänkandet ,som ledde års riksdagsbeslut, framhölls att det var fråga om enavvägning mellan tullens möjligheter att i detalj undersöka alla bilar sompasserar gränserna och vårt behov av en relativt stor frihet i resandet. Det är relativt lätt att peka på sådana exempel som gamlamöbler i detta sammanhang, eftersom det är ganska lätt att upptäcka dem vidtullkontrollen, men ni kan själva föreställa er hur det skulle bli med föremålsom speglar, vilka förvaras i handväskan, och annat sådant som relativt lättkan föras ut. Är ni beredda att rekommendera ett ingående snokande av modellöststaterna? Jag tror inte att någon av er är helt intresserad av detta. Men självfallet är detta en fråga av sådan karaktär att vibör överväga om det finns andra åtgärder att tillgripa. Man kan diskutera vilkakonstruktiva grepp som kan tas utöver vad som förekommer, t. ex. atttillföra statskassan särskilda resurser för inköp av äldre kulturföremål. Detär tänkbart att man kunde gå ännu längre och diskutera, om också kommunernaskulle ha ett visst inflytande i det sammanhanget. Man kan naturiigtvis ocksätänka sig att öka de repressiva åtgärderna på beskattningsområdet. Men jagtror att detta är så svåra ting att man bör fundera rätt noga på dem. Om förbud mot utförsel av äldre kulturföremål Jag är glad över att ni instämt i att vi bör väUa vägenatt låta studera denna fråga tillsammans med riksantikvarien ochNordiska museet. Beträffande hembygdsrörelsens roll i detta sammanhangföreställer jag mig, , att , som ju förväntats ha godafolkrörelsekontakter, också tar hänsyn till hembygdsrörelsen när det gälleratt skaffa sig expertis på området. Detta tror jag är det mest realistiska sättet att få framytterligare metoder för att föUa upp en bevakning på det här området, som jagtror att vi alla är intresserade av att få skärpt. Det är ju trivsamt att vi har gemensammasynpunkter i huvudfrågan. De små variationer som vi kan ha i vår uppfattningnär det gäller möjligheterna att genomföra ett förbud tror jag att en utredningkan komma till rätta med. Men, herr statsråd, faller vi inte i ofta förfrestelsen att låta bli ett förbud inför risken att inte hundraprocentigt kunnaföUa det i stället för att la till vara det värde som ändå måste ligga i attmänniskor fås att känna att de handlar olagligt? Jag menar inte att vi skallinföra någon tung tullbyråkrati, men sådana saker som möbler borde rimUgen varaganska lätta att upptäcka -jag är medveten om att det kan vara litet svåraremed små föremål av olika slag. Jag tycker atl det vore riktigt att diskriminerasådan här utförsel, och det kan vi inte åstadkomma annat än genom ett generelltförbud. Herr statsrådet tyckte att jag tog somförebild utan vidare. Ja, det flnns faktiskt ting i - bl. a. kulturbevarandet som är föredömliga. Vid mitt korta besök i öst har jag kommit underfund medatt bevarandet av kulturvärdena egendomligt nog tycks vara en angelägen sak förde här staterna. VisserUgen är det väl inte bara för kontroll av eventuell utförselav antikviteter som vi ibland får uppehålla oss ganska länge vid öststaternasgränser man har nog en hel del baktankar men om vi omvandlar en sådankontroll till svenska förhållanden och hanterar den på ett vettigt sätt, är jagövertygad om att vi gemensamt skall kunna åstadkomma regler som kan bringaordning och reda i det här sammanhanget. Jag är den förste att erkänna att dethär, lika väl som mycket annat lagstiftningsarbete, kan vara svårt att kommatill rätta med, men jag tror att vi skall lyckas. Det var trösterikt att höra attkulturrådet har förutsättningar att få hembygdsrörelsen väl etablerad, men jagskulle ändå gärna viya att vi som organisation finge vara med i den tilltänktautredningen. Det skulle vi sätta stort värde på. Vissa delar av kulturintresset i öststaternakan vi kanske se positivt på i den mån det innebär att de bevarar gamla tingär det väl bra - men deras tullbyråkrati skulle jag sannerligen inte vUja se idet svenska samhället. Jag vill erinra om att det finns ett förbud mot utförselav möbler och andra större husgeråd, om de är gjorda . Fraenkeloch har nämnt faller alltså redan under ett förbud. Man måsteformellt inhämta riksantikvariens tUlstånd för att få utföra sådana saker. Påden punkten är alltså era önskningar tillgodosedda. Vad problemet gäller är emellertid ting som är betydligtsvårare att kontrollera än de Uär stora föremålen. Sitsen är helt enkelt denatt skulle vi gå in med ett totalförbud, skulle vi få en tung byråkrati vidtullinspektionen, och det tyckte ingen av dem som var inblandade iremissbehandlingen av utredning egentligen skulle vara särskilt klokt. Om det nu igen finns anledning att ta litet mera seriöstpå detta och se efter hur det är med efterlevnaden av det förbud och de andraåtgärder som vi vidtog , så tycker jag att vi skall göradet. Men jag skulle viUa varna för att alltför hurtfriskt bara begäratotalförbud. Kan man inte i detaU genomföra ett sådant förbud, så tror jag skall vara litet rädd för att införa den sortens lagar. Om åtgärder mot skolelevers drogmissbruk, m. m. Jag känner inte så mycket tiU öststaternastullbyråkrati, men låt oss vara överens om att den gillar inte någon av oss. Beträffande remissvaren utredning har jagockså läst dem och uppmärksammat att det framför allt var sommotsatte sig tanken på ett generellt förbud på grund av sin oro för att intekunna effektivt övervaka det. Jag kan gott hålla med om att den här formen avlagstiftning inte är i första hand önskvärd. Men för vår del - ihembygdsrörelsen - är detta en målsättning. Med min kännedom omutredningsväsendets förmåga att komprimera fram ett förslag somkan tillfredsställa även de försiktiga, så hyser jag ändå i delta sammanhang debästa förhoppningar om att skall kunna lägga fram ett vettigtförslag, som vi gemensamt kan genomföra och även försöka få efterlevt. Ännu engång ber jag att få tacka herr statsrådet för svaret. Överläggningen var härmed slutad. §5 Om åtgärder mot skolelevers drogmissbruk, m. m. Fru statsrådet erhöll ordet för att i ettsammanhang besvara dels i (c) framställdainterpellation, nr 49, till herr socialministern, dels () den14 mars framställda interpellation, nr 5 2, och dels i Skärstad(c) framställda interpellation, nr 57, till herrutbildningsministern, och anförde; i har frågatsocialministern, om han är beredd att vidta sådana åtgärder att skolläkare ochmed dem jämförbar personal ges möjlighet att, då de får kännedom om missbruksproblemhos barn, meddela sig med föräldrar eller annan vårdnadshavare för att isamarbete med dem söka komma till rätta med problemen. harfrågat mig, dels om jag avser att föranstalta om entydiga Om åtgärder mot skolelevers drogmissbruk, m. m. reglerbeträffande kontroll av skolket i skolorna, dels om jag anser att reglerna omskolpersonalens tystnadsplikt är tUlfredsställande, dels - om detta ej ärfallet - vilka åtgärder jag ämnar vidta för att öka informationen från skolantUl hemmet och över huvud taget förbättra relationerna mellan hem och skola.Slutligen har i Skärstad frågat utbUdningsministern, om hananser det vara motiverat att utveckla de metoder som används i skolan i syfteatt förebygga giftanvändning bland eleverna. Enligt fastställd ärendefördelningankommer det på mig att besvara interpellationerna. Samtliga interpellationer tar upp frågor om skolansinställning till de elever som missbrukar narkotika eller andra gifter. Vilkaåtgärder som skolan bör vidta för sådana elever fär naturligtvis prövas förvarje elev särskilt. Vid valet av åtgärder skall skolan och dess anställda dockalltid beakta gällande bestämmelser och och anvisningar i bl. a. skollagen ochläroplanerna om nära samverkan mellan skolan, eleverna och hemmen. Närexempelvis en skoUäkare får reda på att en elev missbrukar narkotika, bör aUtsåläkaren i allmänhet överväga hur en kontakt med hemmet skall komma tillstånd. Därvid har läkaren självfallet att ta hänsyn även till elevensståndpunkt. SkuUe eleven motsätta sig en kontakt, åligger det läkaren att ilämplig form försöka övertyga eleven om att kontakten behövs och kan vara tillhjälp. Om eleven inte låter sig övertygas, får läkaren med hänsyn till barnetsålder och utveckling avgöra huruvida han på grund av sin tystnadsplikt ärförhindrad att underrätta föräldrarna om missbruket. Detta får självfallet inteleda till att eleven lämnas utan hjälp. Det bör här tilläggas att läkare undervissa omständigheter är skyldig att anmäla missbruket till barnavårdsnämnden. Det sagda kan möjligen tolkas som om tystnadspliktenutgjorde ett hinder för de åtgärder som behövs. Så torde dock, om läkarenagerar på det sätt som jag angett, i allmänhet inte vara fallet. Snarare tordeenighet råda om att tystnadsplikten fyller en viktig funktion. Den enskildeeleven som vänder sig till en skolans anstäUd med sina personliga bekymmerskall kunna räkna med en förtrolig behandling. Eleven skall inte av fruktan föratt uppgifter om honom förs vidare avhålla sig från kontakt, vilken kan ledatill lösning av det aktuella problemet. Det åligger , som meddelat anvisningar omtystnadsplikt för skolans personal och ,att överväga i vilken mån det kan finnas skäl att komplettera dessaanvisningar. På motsvarande sätt ankommer det på att övervägaom behov föreligger att lämna förslag till kompletteringar av bestämmelserna omtystnadsplikt enligt läkarinstruktionen. Mot denna bakgrund anser jag att detför närvarande inte behövs något initiativ från min sida i fråga omtystnadsplikten inom skolorna. I fråga om åtgärder inom skolan mot bruk av narkotika m.m. vill jag erinra om de olika insatser som görs från samhällets sida för attkomma till rätta med detta problem. har beredskapenskärpts betydligt, och de undersökningar som gjort pekar påen viss minskning av antalet skolelever som använt/använder tobak, alkohol,narkotika m. m. Detta får givetvis inte leda till en minskad vaksamhet ellerett minskat intresse från skolan sida. liginformation i samband med undervisningen och samarbete medungdomsorganisationerna bör även vara betydelsefulla instrument iskolans arbete på detta område. För att bistå skolorna arbetar man också inomskolöverstyrelsen med en rad olika projekt i fråga om alkohol, narkotika ochtobak. a. utförs en målanalys av undervisning om alkohol,narkotika och tobak, vilken skall kunna ligga tiU grund förläromedelsproduktion. Ett fortbildningsmaterial framställs. Jag vill ocksånämna att en uppföUning planeras av skolans och organisationernas arbete isyfte att undersöka hur dessa bäst kan stödja varandra. Jagövergår så till frågan om frånvaron från skolan. Låt mig först understryka att skolans elever givetvisskall föUa undervisningen. Förekommer frånvaro, är det skolans skyldighet attunderrätta sig härom och vidta erforderliga åtgärder. har den19 utfärdat anvisningar om åtgärder mot frånvaro från skolan utangiltigt förfall. Dessa har redovisats i Aktuellt från (1972/73:64). Detta nummer innehåller bl, a, en redovisning av gällandebestämmelser om elevers deltagande i undervisningen men också anvisningar förskolorna om de rutiner och åtgärder skolorna har att vidta för en förbättradnärvaro. Enligt min mening föreligger, med hänsyn tillutbildningsmyndigheternas aktivitet, inte behov av någraåtgärder från min sida i denna fråga. Det är en vUctig uppgift för skolan att söka uppnå bästamöjliga kontakt med hemmen. Frän skolans sida har man också utvecklat olikaåtgärder för att förbättra dessa kontakter; man rekommenderar t. ex. numera attläraren minst en gång har direkta samtal med föräldrarna. Jag ser detsom viktigast att detta samarbete intensifieras inom den enskilda klassens ram.Jag vill också erinra om att ökade medel ställts till förfogande från statenssida för den verksamhet som och skola bedriver. Samtliga tre interpellanter har tagit upp viktiga aspekterpå skolans elevvårdande uppgifter, frågor som delvis är föremål föruppmärksamhet inom utredningen om skolans inre arbete och den tillsattaskolhälsovårdsutredningen. Det förhållandet att vi byggt ut skolans och debarnavårdande organens insatser har givetvis inte minskat föräldrarnas ansvarför sina barns utveckling. Jag är ense med om att dagensföräldrar inte är mindre intresserade av sina barns framtid än tidigareföräldragenerationer. Min bedömning av de frågor interpellanterna tagit upp äratt problemen i första hand inte ligger i bristen på centrala bestämmelser ochdirektiv. Att skapa ett förtroendefullt samarbete mellan hem och skola är intetman kan nå enbart genom lagstiftning. Vad som behövs är att samhället med demöjligheter som står till buds gör särskilda ansträngningar för de elever somär speciellt utsatta. Om åtgärder mot skolelevers drogmissbruk, m. m. HerrBENGTSSON i (c); Jag ber att få tacka fru statsrådet försvaret på min interpellation. Narkotikaproblemet i vårt samhälle är omfattande och kräver själv- Nr 71 - 74 Om åtgärder mot skolelevers drogmissbruk, m. m. falletdärför stora insatser från samhällets sida. De förebyggande åtgärderna ärgivetvis de mest betydelsefulla, och därför är det alldeles uppenbart att ettgott samarbete mellan hem och skola är av utomordentligt stor betydelse. Jag har i min interpellation frågat om statsrådet ärberedd att vidta sådana åtgärder att skolläkare och jämförbar personal gesmöjlighet att, då de får kännedom om narkotikamissbruk bland barnen, meddelasig med föräldrar eller annan vårdnadshavare för att samarbeta med dem ochkomma till rätta med problemet. Det svar som jag nu har fått visar dock attstatsrådet uppenbarligen är nöjd med de regler som gällerrörande kontakten mellan hemmet, skolan och läkaren. Statsrådet säger iinterpellationssvaret: "Mot denna bakgrund anser jag att det förnärvarande inte behövs något initiativ från min sida i fråga om tystnadsplikteninom skolorna." Naturligtvis kan det vara en svår uppgift förden personal som skall hjälpa ungdomar som dragits in i farozonen. Men jag ärpersonUgen övertygad om att de allra flesta föräldrar önskar få information avläkare - och även från annat håll -om deras barn har råkat komma med i kretsardär drogmissbruk förekommer. Enligt de uppgifter jag fått är det också på detsättet, att när ungdomar har hamnat i sällskap där man missbrukar narkotika ochföräldrarna lått kännedom härom på ett tidigt stadium och sålunda kunnatsamtala med sina barn, då har barnen inte gått tillbaka till kretsen avmissbrukare. De har förstått den fara de varit utsatta för och dragit sigtillbaka från det gäng som missbrukat narkotika. I svaret säger statsrådet också föUande: "I fråga omåtgärder inom skolan mot bruk av narkotika m. m. vill jag erinra om de olikainsatser som görs från samhällets sida för att komma till rätta med dettaproblem. har beredskapen skärpts betydligt och deundersökningar som gjort pekar på en viss minskning avantalet skolelever som använt/använder tobak, alkohol, narkotika m. Omdet förhåller sig så som statsrådet säger i svaret, så är detta självfalletmycket glädjande. Men enligt de uppgitter jag fått är det inte riktigt så somdet sägs i interpellationssvaret. I stället lär det vara sä att bruket av haschvisar en klar ökning och att spridningen är omfattande. Jag vill här ocksåhänvisa till gårdagens eftermiddagstidningar, där det stod att läsa hur vissa personerunder våren har sålt narkotika vid ungdomsgårdar och skolor. På Aftonbladetsförsta sida kunda man också läsa om en chaufför som tydligen hade somnat vidratten, och ut ur bilen rann knark för 1 miUon kronor. Det är inte längre bara de stora städerna som harnarkotikaproblem. Spridningen av narkotika når mer och mer även andra städeroch tätorter. Härtill kommer också - vilket säkert är bekant för de alldraflesta - att missbruket nu har gått långt ner i åldrarna. Det har sålundainträffat att sex-, sju- och åttaåringar har fått skador genom missbruk av bl,a, thinner. Orsakerna till att ungdomarna missbrukar stimulantia är.självfallet många. Den debatten tänker jag inte ta upp vid detta tillfälle.Jag kommer senare, i anledning av en motion till årets riksdag, att ta uppfrågan om sniffningen, som ocksä är mycket omfattande bland ungdomar och barn. För den ungdom som drabbas av dessa gifterblir lidandet ofta mycket svårt. För famiUerna och för de anhöriga blir detsorg och bekymmer, och samhället åsamkas stora kostnader för att försökaåterföra och på medicinsk väg eller genom andra åtgärder hjälpa ungdomarna attåteranpassa sig till samhällslivet. Låt mig slutligen citera vad jag säger i sista stycket imin interpellation: "När det gäller missbruksproblemen skulle det vara avstort värde med elt väl fungerande samarbete mellan föräldrar och skola. Somdet fungerar händer det dock att exempelvis skolläkaren har kännedom omatt ett barn sniffar. Man han kun inte, genom den tystnadsplikt han är ålagd,underrätta föräldrarna om den situation deras barn befinner sig i och är alltsåförhindrad att i samråd med föräldrarna försöka finna lämpliga vägar att brytamissbruket. Trots att det är föräldrarna som har det yttersta ansvaret för sinabarns fostran och omvårdnad undanhålls de sådana uppgifter om barnet somkanske kan ha avgörande betydelse för barnets framtida utveckling, liv ochhälsa." Jag vill med detta understryka att det i vårtsamhälle är föräldrarna som har huvudansvaret för barnen. Därför harföräldrarna också rätt att kräva att bli informerade av myndigheter och andra,när dessa får vetskap om att ett barn befinner sig i farozonen, och att fåmedverka till att lösa problemen i samarbete med skola, läkare och eventuelltandra inkopplade parter.