prot · FX0938 · 1974-12-31 00:00:00 — Jag hänvisar dock till de positiva skrivningarsom ingår i utskottets betänkande. I övrigt beklagar jag att det inte har varit möjligt attuppnå enighet även med moderata samlingspartiet inom utskottet. För klarhetensskull vUl jag påpeka att moderata samlingspartiet frångått sitt eget motionsyrkandeom sänkning av momsen och i reservationen nu föreslår en sänkningmed . Det kan också nämnas att moderata samlingspartiet bl.a. föreslog en momssänkning . Sett mot denna skiftandereceptblankett är det inte så lätt att följa konsekventalinje. Jag vill till slut säga några ord omuppgörelsen i övrigt. Vi är helt överens om de föreslagna åtgärderna för ensänkning av priserna på de viktigaste livsmedlen. Också här kommermomssänkningen in i bilden. Det sägs av många att momssänkningen med 3 procentinte kommer att märkas, eftersom priserna i alla fall kommer att stiga. Dåmåste man komma ihåg att utan momssänkning hade det under alla förhållandenblivit dyrare för hushållen. Det faktiska resultatet blir att 3,41 procentkommer att avdragas på de priser som gäller eller kommer att gälla. Attavdragsprocenten blir så konstig som 3,41 sammanhänger med att sänkningeninnefattar moms på moms, vilket kanske för många är krångligt att förstå. Vi vet att det klagas över att vi politiker inte tänkt påallt det besvär som förorsakas handeln genom den relativt korta tid sänkningenvarar. Jag kan försäkra att vi under förhandlingarna visst varit medvetna omdetta. Jag har personligen haft kontakter med ledande företrädare för handeln,och vi har bevisligen åstadkommit jämkningar och förvissat oss om attredovisningsförfarandet begränsats. Det är min bestämda förvissning att detövervägande flertalet av handelns folk skall komma att uppskatta den stimulanssom momssänkningen dock medför i handeln. Med vad jag här anfört ber jag att få yrkabifall till utskottets hemställan på alla punkter. HerrBURENSTAM () kort genmäle; beklagade att inte ännu flerparter deltog i denna uppgörelse. Efter att i det inledande skedet ha resoneratmed de andra borgeriiga partierna tyckte vi att det fanns anledning att ståfast vid den typ av principiell uppläggning som man då valde. Det innebar bl.a. att vi frångick vårt krav på att momsen skulle sänkas , vilketkan tas som en tribut till vår önskan att åstadkomma ett borgerligt samarbete. föreslog vi momssänkning. Detekonomiska läget var då något annorlunda. Vi hade inte haft den utveckling somnu har skett. Det är rimligt att, när läget ändras, ändra sin uppfattning omvad som skall göras. hade många bra och viktiga saker att säga omprisstegringarnas oroande takt. Jag konstaterar att , som såvittjag kommer ihåg inte sade någonting om detta, i sitt anförande inte hade någonsynpunkt på hur pass effektivt det var med prisstopp, då bl. a. mot bakgrund avde erfarenheter som finns av prisstopp på bostäder. Jag gjorde i mitt anförandeen kommentar om de socialistiska misslyckandena på bostadssidan. Bland dessaingår snabbt stigande hyror trots det p:risstopp som rått på hyror. Vidareingår där den mycket kraftiga arbetslöshet som man just nu har i byggbranschen,det betydande antalet tomma lägenheter, vilket är mycket besvärande, samt denboendemiljö som rönt kritik från många olika håll. i kommenterade prisstegringarna påhyressidan med att säga att de beror på att storkapitalet hugger för sig. Ja,här är det väl snarare allmännyttiga dvs. kommunägda företag och andra sådanainstanser som svarar för de kraftiga prisstegringarna och inte någotstorkapital. hade också den uppfattningen att vad jag sagtpå något sätt skulle innebära att vi på vår sida alltid vore beredda att sägaja när det gäller att ge gåvor till storföretag. Men var och en som lyssnade påmitt anförande måste ha hört att jag faktiskt sade tvärtom, nämligen att det ärdumt att rycka pengar från jordbrukare och småföretagare i form av löneskatteroch sedan såsom olika bidrag inom regionalpolitiken betala ut dem till oftamycket stora företag. Jag vänder mig alltså mot en sådan konstig tågordning. Jag vill också konstatera, herr talman, att har givit någon synpunkt alls på detta att regeringen å ena sidan sägeratt det finns risk för en alltför stor konjunkturstimulans och å andra sidanlägger fram förslag till åtgärder som man sedan antagligen inte kan ta tillbaka. Två faktorer måste i hög grad få bliavgörande för hur vi skall inrikta den ekonomiska politiken under de närmastemånaderna: risken för en allmän avmattning i den internationella konjunkturenoch effekterna av höjda priser på olja och vissa andra råvaror. Målet måstenaturligtvis vara full sysselsättning. Redan innan oljekrisen blev akut och priserna på oljabörjade att pressas uppiit stod det klart att den internationella konjunkturenhöll på Uppgången hade lett till att det på många håll intelängre fanns kapacitetsutrymme för ytterligare produktionsökningar. Samtidigtskärpte åtskUliga länder sin ekonomiska politik i förhoppning om att kunnahålla tillbaka prisstegringarna och som ett led i ansträngningarna attvidmakthålla balans i utrikeshandeln. När oljekrisen blivit ett faktum var detanledning att räkna med att dessa faktorer skulle komma att förstärkas. I en situationmed kraftigt nedskurna oljeleveranser till industriländerna fanns det risk förett mer allmänt bakslag i konjunkturen. Men det stod också klart att enbart enbestående kraftig höjning av prisnivån skulle få omfattande verkningar på mångaländers ekonomi. Inte minst för vårt eget lands vidkommande skulle höjdaoljepriser kraftigt påverka ekonomin. Den höjning av oljepriserna som manrealistiskt kunde räkna med skulle kosta det svenska folkhushållet . Även om en sådan uppgång delvis kunde väntas blikompenserad med prishöjningar på våra egna exportvaror, så skulle nettoeffektenbli och få kraftiga återverkningar på den svenskaköpkraften. Till detta kom att uppgången i industriproduktionen i Sverigeunder i mycket stor utsträckning hade burits upp av den starkaexportökningen. Köpkraften inom landet förblev däremot svag medåtföljande negativa verkningar på sysselsättningen. En stagnation i exportenskulle i ett sådant läge snabbt slå igenom i sysselsättning och produktion, omexportbortfallet inte kunde kompenseras med ökad inhemsk efterfrågan. Trots att det således fanns ett klartdokumenterat behov av att göra den ekonomiska politiken mera expansiv, tog regeringendet ovanliga steget att i finansplanen inte ge några som helstförslag till riktlinjer för den ekonomiska politiken. Regeringen uttalade istället sin avsikt att hålla frågan om den ekonomiska politikens utformningunder öppen tills kompletteringspropositionen framlades, dvs, till . Hade samma linje fullföljts vid riksdagsbehandlingen, skulle vi i daginte ha haft något som helst underlag för beslut. Vi skulle då onekligen habefunnit oss i en mycket märklig situation. kunde inte godta den ståndpunkt somfinansministern intog i finansplanen. Behovet av stimulansåtgärder framträddeklart, och det framstod då för oss som riskabelt att flytta fram avgörandettill eller juni månad. Osäkerheten om utvecklingen på litet längre siktborde enligt vår uppfattning inte få leda statsmakterna till att avstå från attvidta mera kortsiktiga åtgärder. Tillsammans med lade vi under denallmänna motionstiden fram konkreta förslag till åtgärder. Vi förordade där en generellefterfrågestimulans i form av en tidsbegränsad sänkning av momsen, kombineradmed särskilda insatser för inkomstsvaga grupper som barnfamUjer ochpensionärer samt vissa andra punktinsatser. Glädjande nog närmade sig också snart regeringen vår ståndpunkt.Trots att det efter hand stod klart att den rent kvantitativa minskningen avolja och drivmedel inte skulle bli så påtaglig som man hade fruktat,tedde det sig tydligen även för regeringen som angeläget med snabbastimulansåtgärder för att bl. a. kompensera det bortfall av köpkraft som hadeföljt med prishöjningarna. regeringenoffentliggjorde under remissdebatten här i och som några dagar senarepreciserades i proposition nr 25 gick visserligen inte lika långt sommittenpartiernas förslag men hade åtskilliga beröringspunkter med detta.Regeringens förslag hade dessutom en mindre uttalad konjunkturpolitisk profilän mittenpartiernas förslag, eftersom det i stor utsträckning rörde sig omåtgärder som man måste räkna med skulle bli bestående, oberoende av kommandeväxlingar i konjunkturen. Inget paiti kan med nuvarande mandatfördelning i riksdagenpå förhand räkna med att dess förslag går igenom. De konkreta frågorna måste ien sådan situation antingen lösas i samförstånd mellan flera partier elleravgöras av mer eller mindre tillfälligt uppkomna majoriteter, och i sista handfår vi lita till . Det är enligt min mening utomordentligt viktigt attden politiska striden inte i ett sådant läge görs till ett självändamål. Vårauppdragsgivare, dvs. de olika partiernas väljare, skulle då säkert snabbt tappaförtroendet för oss som sina företrädare i . Sedan re:geringen väl hade bestämt sig för en uppläggningav den ekonomiska politiken som hade stora likheter med vad oppositionspartiernatidigare hade föreslagit, fanns det i det här faUet en bas för att diskutera engemensam lösning. Det hade enligt min mening varit oförsvariigt att inte prövaden möjligheten. En viktig förutsättning för att stimulansåtgärderna skallfå avsedd verkan är att de kan sättas in relativt omgående. En uppslitandepolitisk strid skulle inte bara ha försenat sådana åtgärder utan säkert ocksåskapat svårigheter för de beslutsfattare i produktionen, i handeln och påarbetsmarknaden som är beroende av statsmakternas ekonomisk-politiska beslut. nog kan det här i dyka upp frågor med meraprincipiell räckvidd, där partierna inte rimligtvis kan vara lika beredvilligatill kompromisser som i mera praktiskt betonade frågor. Också inför denutsikten är det angeläget att partierna tar till vara de möjligheter som finnsatt lösa löpande frågor i samförstånd. skulle annars lätt blioförmögen att lösa ens de mest näraliggande uppgifterna. Skulle det å andra sidan uppstå meningsmotsättningar genomatt principiella meningsskiljaktigheter inte kan överbryggas, kommer sakengivetvis i ett annat läge. I en sådan låst situation kan som jag framhöllredan under remissdebatten säkert nyval framstå som den bästa lösningen. Den kompromiss som ligger till grund för utskottetsförslag kommer att medföra en direkt ökning av efterfrågan med omkring 4miljarder kronor. Det innebär att socialdemokraterna i slutomgången anslutitsig till mittenpartiernas tidigare bedömning av stimulansbehovet. Den del av paketet som har mest påtagligkonjunkturpolitisk prägel är den tidsbegränsade sänkningen av momsen med 3procent i praktiken styvt - eller räknat på varans värde före skattomkring . är enligt min uppfattning bra att socialdemokraternahar godtagit en åtgärd av detta slag som det grundläggande momentet i en meraexpansiv ekonomisk politik. Allmänt verkande åtgärder och punktvisa åtgärderhar därigenom kunnat kombineras på ettsätt som jag trorkommer att ge betydligt bättre föratsättningar att lösa våra ekonomiska problemän den politik som socialdemokraterna tidigare ensamma signerat. Från våra utgångspunkter hade det naturligtvis i och försig varit önskvärt att göra mervärdeskattesänkningen något större. Man hade dåkunnat räkna med en klarare priseffekt. Men å andra sidan vore det helt fel som man har gjort på sina håll att frånkänna en mervärdeskattesänkning avden omfattning, som det nu är fråga om, allt värde. Sänkningen ger hushåll ochandra förbrukare av konsumtionsvaror ett köpkraftstillskott på närmare 1,5miljarder kronor. En inte obetydlig del av detta belopp faller på kommunerna.Effekten på priserna har dessutom sitt särskilda värde i en situation därrisken för fortsatta snabba prisstegringar är helt påtaglig. När det gäller de särskilda insatserna för barnfamUjer ochpensionärer rådde det i utgångsläget stor överensstämmelse mellan aUa partier.Vårt krav på en indexreglering av barnbidragen har det visserligen inte gåttatt nå förståelse för den här gången, men det föreslagna bidraget på 200 kronorkan sägas ge samma faktiska effekt på kort sikt. Rent principiellt håller vi icentern självfallet fast vid att barnfamiljerna bör vara garanterade denminimistandard som de en gång har blivit tillerkända på samma sätt somfolkpensionärerna redan är det genom folkpensionsbeloppets anknytning tillbasbeloppet. Det utvidgade matprisstödet utgör också en viktigkomponent i det stimulanspaket som , och socialdemokraternahar enat sig om i finansutskottet. Det är självfallet med tillfredsställelsesom vi i noterar att socialdemokraterna numera lägger mycket stor viktvid åtgärder av detta slag när det gäller att förbättra standarden för gruppersom har det dåligt ställt. Det är inte fullt som vi förde fram tankenpå ett stöd till konsumenterna just av detta slag. Vi mötte då kraftiga mothuggbåde från regeringen och från socialdemokraterna här i . Manhänvisade tiU att våra förslag skulle vara ett ingrepp i avtalsförhandlingarnaoch att de skuUe stå i strid med jordbruksavtalet. En mängd argument av dentypen redovisades då för att säga nej. Dess bättre tänkte socialdemokraterna snabbt om på den härpunkten. De har också accepterat den teknik med överförande av budgetmedel tillregleringskassorna som vi föreslog. Matprisstödet har därefter successivtbyggts ut så att vi numera har fått något av en s. k. mellanprislinje när detgäller jordbruksprissättningen, dvs. ett system där en del av konsumentprisetbetalas över statsbudgeten. Det utökade matprisstöd som utskottet nu har ställt sigbakom sätts in i två omgångar, dels den , dels . Insatsenden 1 aprU motsvarar ett årsbelopp på vid nuvarande nivå påmervärdeskatten, och det svarar mot 560 mUjoner kronor vid den lägre skattesatspå som majoriteten i utskottet har enat sig om skall gälla . Vid återgången till den högre mervärdeskattesatsen måstesjälvfallet livsmedelsstödet anpassas därefter, eftersom målsättningen helatiden ju är att hålla konsumentpriserna på baslivsmedel oförändrade. Detinnebär att statens kostnad för denna del av 4 protokoll 1974, Nr 38-39 matprisstödet,med nu kända förutsättningar, kommer att ligga mellan de två belopp som jag harnämnt för hela nästa budgetår. Insatsen per tar på motsvarande sättsikte på att hålla konsumentpriserna oförändrade när det nyajordbruksprisavtalet träder i kraft. Det går därför inte att i det falletprecisera det erforderliga beloppet innan jordbruksprisförhandlingarna äravslutade. Åtgärder av det här slaget har givetvis särskild betydelsei tider med snabba prisstegringar. Matprisstödet har ju också varitkombinerat med ett prisstopp på de berörda viktiga baslivsmedlen. harprisstoppet dessutom utvidgats till att gälla vissa andra varor, bl. I det fallet får dock åtgärderna en mera kortsiktig effekt,eftersom det rör sig om ett prisstopp i vanlig mening, och dispensmöjlighetenmåste självfallet komma till användning. Jag vill tUl sist säga ett par ord om enliten formulering i finansutskottets betänkande. Jag tänker på det avsnitt pås. 26 där man talar om vad avsermatprisåtgäiderna. Den formuleringen får inte förleda någon att tro att det nuaktuella matprisstödet skall upphöra med utgången av mars månad . Jagutgår som självklart från att regeringen när följdproposi-tionen framläggs förriksdagen kommer att på vanligt sätt anvisa medel för hela nästa budgetår. HerrBOHMAN (m); har regeringen fört enframgångsrik ekonomisk politik. har klarat lågkonjunkturenssvårigheter bättre än andra länder. Vi har haft liten arbetslöshet. Vi har intebesvärats av nämnvärda prisstegringar. Vår ekonomiska tillväxt har varit god.Folkflertalet har fått en betydande standardförbättring. Finns det någon i den här kammaren, herr talman, somskulle vilja påstå att det här är en riktig beskrivning av hur regeringenklarat den ekonomiska politiken ? Jag tror inte det finnsen enda av kammarens ledamöter som är beredd att kliva upp och säga detta. Inteens finansministern och allra minst alla de medborgare som har levat i denverklighet som regeringens ekonomiska politik har skapat tordevara redo att göra ett sådant erkännande. Hur har det varit i stället? Jo, konjunkturnedgången i har blivit djupare ochmera långvarig än i flertalet andra länder. Den ekonomiska tillväxten låg väsentligt under Västeuropasgenomsnitt. Hade vi kunnat hålla samma takt -jag har påmint om det här förut - somvåra konkurrentländer , skulle vi ha kunnat förfoga mera än vad vi nu kan göra. Vi har fått en betydligt högre arbetslöshet än någon gångunder efterkrigstiden, ungefär två arbetslösa per ledig plats i stället för -som - en och en halv eller två lediga platser per sökande.Arbetslösheten har drabbat nya grupper. Trots den inhemska stagnationen har priserna skjutit ihöjden. Inte sedan Koreainflationens dagar har prisstegringarna varit såkraftiga. Och frågan är om vi inte kommer att överträffa Koreainflationen. Sverigehar alltså drabbats av ekonomins engelska sjuka, av stagflation. Det skall gärna medges, att det finns länder vUkas ekonomihar brottats med ännu större svårigheter än i . Misslyckandena har därlett till regeringsskifte. med sina sedan lång tid tillbakakroniska ekonomiska problem utgör, liksom , ett aktuellt exempel pådetta. Men inte i något annat västerländskt industriland harregeringen haft så stora möjligheter att kontrollera ekonomin som i Sverige.Den offentliga sektorns sammanlagda inkomster uppgår tUl mer än halvabruttonationalprodukten. Genom AP-fonden behärskas halva kapitalmarknaden.Genom emissionskontroll och valuta- och kreditregleringar 'har regeringen ettavgörande inflytande direkt eller indirekt över kreditmarknaden i övrigt.Statens direktkontroll över näringslivet har steg för steg byggts ut. Genom enrik och växlande flora av bidrag och subventioner kan utvecklingen i vårtnäringsliv påverkas. Begreppet myglingsekonomi, som finansministern tyckerväldigt illa om, är inte min uppfinning det vet finansministern - men rätttolkat saknar det begreppet inte berättigande. Hela bostadssektorn har kontrollerats av statsmakterna. Vi har en skattebelastning som liggerpå världstopp. Orsakerna till att de senaste årens ekonomiska politikvarit så föga framgångsrik kan alltså inte rimligen vara att vår regering harsaknat nödvändiga kontroll- och styrmedel. Misslyckandet måste ha berott pånågonting annat på att regeringen utnyttjat sina poUtiska möjligheter på ettfelaktigt sätt. En känd ekonom har som bekant använt uttrycket"pervers" i sin rubricering av regeringens stabiliseringspolitikunder . Det finns mot den här bakgrunden anledning att påminna omatt en enig demokratisk opposition anvisat andra vägaroch lagt fram alternativa förslag, som syftat till att ge samhällsekonomin denstimulans som den behövde. Vid nio olika tillfällen sedan 1971har denna opposition genom reservationer i finansutskott lagt framförslag till en aktiv och effektiv ekonomisk politik. Det var kommunisterna ochsocialdemokraterna som i skön gemenskap sade nej till de här kraven påkraftfulla stimulansåtgärder. Det var de som valde att i stället föra enpolitik som bara gjorde problemen värre. Det var de två partierna somfördubblade löneskatten i ett läge av hög arbetslöshet . De föredrogatt med AMS-åtgärder söka bot, när friställning redan blivit ett faktum. Om det är några som har påmint om det svenskaskattesystemets starkt bidragande roll i den här negativa utvecklingen, så ärdet vi moderater. De orimligt höga marginaleffekterna har verkat återhållandepå initiativ och nyskapande. De har varit en starkt bidragande orsaktill höga lönekrav motiverade av i och för sig berättigade önskemål attkompensera inträffade prisstegringar. De har lett tUl att prisstegringsvågenhar fått ytterligare kraft. Normalinkomsttagaren har trots storalönepåslag i kronor och ören räknat - inte fått någonting över av sinlöneökning, när höjda skatter och stigande priser har tagit sitt. orsakssammanhanghar vi påtalat, och till en början stod vi som bekant ensamma. står vi inte längre ensamma i vår kritik avskattesystemet. Det vi sade för två talar aUa om. Inte baraskattebetalarna själva utan även fackliga företrädare har öppet erkäntskatteutvecklingens obönhörliga och förödande logik. "Avtalsarbetet som en väg till standardförbättringhåller på att tunnas ut" förklarade LO-chefen i intervju iVeckans Affärer. Och han tUlade att "politikerna måste föra en sådanekonomisk och social politik, att löntagarna får utrymme att avtalsvägenförbättra sin standard". Utan den utlovade skattesänkningen "skulle vi inte heller då kunna föra en lönerörelse". I en annan,något senare, intervju understryker' LO-chefen att skatteskalorna är för höga"för folk med vanliga inkomster" och gör dessutom gällande att dagensarbetsgivarskatt inte är "någon bra väg". Hans slutsatser är som hämtade ur de senaste årensmoderata motioner. Den tyngsta efterfrågefaktorn i vår svenska ekonomi är deenskilda människornas konsumtion, och konsumtionsmöjligheterna avgörs i sin turav skattebelastningen. Mellan efterfrågan och sysselsättningen föreligger ocksåett direkt samband. Om lönerna skall kunna ökas, måste produktiviteten öka. Menom produktiviteten ökar utan en motsvarande ökning av efterfrågan, blirresultatet obönhörligen arbetslöshet, eftersom det i ett sådant läge krävsfärre människor för att klara en oförändrad produktion. Man har som bekanträknat med att en årlig volymökning av mellan skulle behövasför att ge täckning för den ökande kostnadsbelastningen. De senaste årens lågaprivata konsumtion som till stor del beror på det orimliga skattesystemet utgör alltså en av förklaringarna till våra arbetslöshetsprobicm. Vår ekotYomi brottas dessutom med långsiktiga problem, somdelvis sammanhänger med det av socialdemokraterna högt älskade begreppet"det starka samhället". Den offentliga sektorn har växt alltförsnabbt -jag vet inte hur jag har tjatat om det. Stat och kommunhar alltför fort rest nya krav på skatteinkomster och på att få förfoga över enväxande andel av våra gemensamma resurser. Tendensen från mitten av 1960-taletoch fram till nu är alldeles klar. Men om vi ser framåt och drar ut de senasteårens utvecklingslinjer några tiotal år exempelvis eller 1990- blir resultatet rätt skrämmande. Det offentligas inkomster motsvarar något mera änhalva vår samlade produktion. skulle andelen ha stigit till 62 procentoch därefter till . betalar normalinkomsltagaren och till den gruppenhör som bekant större delen av den arbetande befolkningen omkring 60 procentav sin inkomst i skatt. Jag medräknar då de indirekta skatterna och tar ocksåupp arbetsgivaravgifter och arbetsgivarnas sociala kostnader som en del avlönen, vilket faktiskt blir allt nödvändigare ju längre diskussionen går om attföra över skatt från enskilda - och därmed eljest förväntade lönestegringar -till produktionen. Det är ett logiskt riktigt betraktelse- Omutvecklingen får fortsätta, kommer dessa att uppgå till 70och av inkomsten. Dessa siffror visar vUken litenlöneandel som den enskilde skulle få förfoga över om man tar hänsyn till heladen samlade "lönekakan". I detta räkneexempel förutsätts naturiigtvis att en vissökning av den privata konsumtionen måste ske även . Men denökningen blir beroende av olika slags sociala bidrag. Pengarna bUr alltsåbundna eUer beroende på att olika villkor för bidragens lyftande fullgörs. Ochpengarna blir dessutom "dyrare", eftersom ett ökat bidragssystem mednödvändighet förutsätter en växande byråkratisk administrativ apparat. Denenskilde blir därigenom mer och mer beroende av myndigheter. Men sannolikt, eller skall vi säga förhoppningsvis, kommerinte utvecklingen att följa denna trend. Den kommer att korrigeras, att läggastill rätta, därför att de enskilda medborgarna inte kommer att finna sig i attdessa "visioner" förverkligas. Väljarna kommer att framtvinga en nypolitik, som i ökad utsträckning tar hänsyn till deras individuella ekonomiskaintressen, till deras egen valfrihet.