prot · FX09114 · 1974-12-31 00:00:00 — Föregen del kan jag inte se förslaget annat än som ett ytterligare steg i riktningmot statligt förmynderskap över enskilda företagare -helt i linje med ensocialistisk samhällssyn. I del avseendet är det klargörande, men det är heltoch hållet emot våra strävanden inom moderata samlingspartiet. Eftersomjord och skog i stor utsträckning slår i kombination i vårt land, vill jag mednågra ord beröra också jordbruksproblemen. De har just nu särskild aktualitetgenom all väridens ögon är riktade mot i . Jag villi delta sammanhang påpeka att det inte är sedansocialdemokraterna i hävdade alt 1 miljon hektar skulle lasur produktionen och att vi här i skulle kunna höjavår egen standard genom att köpa billigare livsmedel från . Redan då,1967, - och även tidigare - protesterade vi från moderat håll mot dettasynsätt. Jagvill bara påpeka alt den kraftigast formulerade gensagan mot vad som sedan blev1967 års jordbrukspolitik levererades av vårt partis representant i 1960 årsjordbruksutredning, . Hans reservation är kanske meraktuell och mer givande att läsa .än vad den var den gången den skrevs. Hanförutsåg helt enkelt denna utveckling. Jag vågar säga att inget parti harkraftigare pekat på riskerna än moderata samlingspartiet. Det visade sig sedanatt farhågorna inte var skrämskott utan alt de tyvärr skulle bli besannade. Vihar aldrig accepterat en dirigerad nedläggning av åkerjord. Vi har hela lidentalat om att den situation i världen, som är en kuslig realitet, skullekomma. kan vi vara lacksamma för att socialdemokraterna lyckades sådåligt att fullfölja sina intentioner att snabbi ta 1 miljon hektar åkerjord urproduktionen. Svenska bönder är nu en gång ett seglivat släkte - de klarade t.o. m. av ett antal socialdemokratiska jordbruksministrar. Jordbruket klaradeav svårigheterna de kalla , då priserna på inhemskajordbruksprodukter var utsatta för prispress från statsmakternas sida. Deltagör alt vi har en situation som ur jordbrukets synpunkt är heltannorlunda. Vi har haft en rekordskörd, och det skall vi vara utomordentligttacksamma för. En del av skörden är inte bärgad , men även den delen oräknadär det den största skörd vi har fåll i det här landet . Detta innebäratt vi har en möjlighet att exportera spannmål till en behövande världsmarknad.Det innebär all vi kan skaffa valulainkomster och förbättra vårbetalningsbalans med . Del är ungefär lika mycket somvärdet av hela den svenska malmexporien. Det är inte dåligt all delta kunnatåstadkommas av en näring som mer eller mindre fick en halvdödsdom utfärdad av ensocialistisk majoritet i riksdag. Låt vara att denna förbättring på 1miljard beror på - som jag nämnde - den exceptionellt goda skörden. Men även,vägar jag säga, med en normalskörd skulle vi ha haft en betydandeexporlkapacilet. Jagstod här i kammaren och hävdade att man i slutet på 1970-lalelskulle kunna odla spannmål här i landet för avsättning på världsmarknaden medsamhällsekonomisk vinst och blev den gången av socialdemokraterna betraktad somnågot av en himlasiormare. Jag kan bara säga att jag fick rätt myckel snabbareän jag någonsin hade anat. Föratt säkerställa vår egen försörjning av livsmedel till rimliga priser måste vipå alla sätt utveckla det jordbruk vi har. Marken är ju en av våra absolutviktigaste naturresurser, och ulan tvivel är den svenska åkermarken denvärdefullaste naturresurs vi över huvud taget har all förvalla. Därför är detangeläget att jordbruksutredning, som arbetar, så snart som möjligtkan lägga fram förslag till hur en tidsanpassad och realistisk jordbrukspolitikskall utformas i framliden. Låtmig slutligen göra en reflexion. Socialdemokraterna, som sedan fyra decenniersitter vid regeringsmakten, anser sig ofta i kraft av sin regeringsrutin varade som sitter inne med lösningar på problemen. Vi har fått det bekräftat idagens debatt, när vi lyssnat till statsministern, och det kommer väl - om jaginte gissar fel - att ytterligare bekräftas när finansminister i kvällskall svara för sin del av verksamheten. Då skall vi observera alt det i allafall rör sig om samma människor, samma regeringsuppsätlning, som gjorde denkatastrofala felbedömningen vid jordbruksbeslut. Jag vill inte hängaden dåvarande jordbruksministern för detta, utan det är ju ett ansvar som heladen samlade regeringen får bära. Deltavisar att även en mångårig - kanske i egna ögon ofelbar - socialdemokratiskregering kan fatta felaktiga beslut - beslut som är grundade på felaktigapremisser. Jag vägar faktiskt hävda - för att återknyta till skatterna - attsocialdemokraternas vägran att inse betydelsen av en dämpning av dettotala skattetrycket på någon sikt kommer att visa sig vara en felbedömning somtill sina konsekvenser och värdemässigt kan mäta sig med den felbedömning somman gjorde 1967. Det är i och för sig bra med starka regeringar som harsjälvförtroende, men skulle del också vara riktigt skönt, herrtalman, att få uppleva en något självkritisk regering. (vpk): "Arbete åt alla" - under bl. a. den parollen demonstreradedet socialdemokratiska partiet i de senaste försiamajmanifestationerna. Det äringet fel på parollen som sådan - del är bara fel på de åtgärder som manvidtar, eller rättare sagt att åtgärder för alt stegvis förverkliga parollenuteblir. Jag är medveten om all mani vårt kapitalistiska samhälle aldrig kan garantera arbete ål alla -men man kan, åtminstone när man sitter i regeringsställning, föra en politiksom positivt medverkar till parollens förverkligande. Detta gör man emellertidinte. Såkan t. ex. kvinnornas likställighet på arbetsmarknaden aldrig uppnås med dennuvarande bristfälliga barntillsynen. Om kvinnans ställning på arbetsmarknadenskall kunna stärkas och rätlen till arbete skall gälla även för henne, måste ensnabb utbyggnad av barnstugeverksamheten ges en framskjuten plats i kommunernasplanering och verksamhet. Ja, delta säger man från alla håll, och det är ocksåriktigt. Men det räcker ju inte bara med ett sådant konstaterande. Det handlarom myckel mer - det handlar om pengar, om kommunernas ekonomi, som jag längrefram skall komma till. Enligtsocialstyrelsens kommunenkät finns det i landet drygt60 000 daghemsplalser och knappt 18 000 platser i fritidshem. nästaår skall det finnas 71000 daghemsplatser och 23 000 frilidshemsplatser.Motsvarande siffror skulle bli 77 600 och 25 000. Låtmig mot bakgrund av dessa siffror få hänvisa till vad LO;s ordförande framförde i ett tal . Han sade: "Enligt vårtprogram 1969 skulle vi ha 120 000 daghemsplatser motsvarande 50 procentav behovet. Med nuvarande planerade utbyggnadstakt uppnår man 1980 bara 37procents behovstäckning. Mot som barnsiugeutredningen räknade medoch mot som LO ville se ." Ochden aktuella enkäten från lyder pä att inte ens 37 procentsbehovstäckning, som här talade om, kommer alt uppnås . Avett pressmeddelande från delegationen för jämställdhetmellan män och kvinnor framgår bl. a. följande. bygger kommunerna 8 400nya daghemsplatser. Del är rekord . Men planerna för 1975 och 1976uppvisar en myckel kraftig nedgång. blir det t. ex. bara ca2 000 nya daghemsplatser. Detta framgår också av kommunenkäli år. Givetvis är siffrorna preliminära, men tendensen är helt klar. Tilldelta säger statsrådet , som är ordförande i delegationen förjämställdhet mellan män och kvinnor, följande; "Del är glädjande altkommunerna bygger så mycket . Tydligen har regeringens stimulanspaket hafteffekt. Del innehöll bl. a. en tillfällig fördubbling av de statligaanordningsbidragen.'' Menhon fortsätter också; "Men bilden av utvecklingen är istället myckel dyster. Vi finner del helt oacceptabelt, att kommunerna underdet kommande året planerar alt bygga färre daghem än de gjorde t. ex. år 1973.Vi hade räknat med en större vilja hos kommunerna all fortsätta på deninslagna vägen och verkligen satsa på en snabb expansion av sin barnomsorg. Nuhoppas vi på att de här siffrorna skall väcka livlig debatt på det lokalaplanet." 6 protokoll 1974. Ja,nog kommer siffrorna att kunna väcka debatt i den omfattning som de blir kända,men detta räcker ju heller inte. Av en aldrig så livlig debatt blir det inte enenda daghemsplals ytterligare. Här behövs andra verkningsfulla åtgärder, ochden absolut främsta av dessa åtgärder ligger på det ekonomiska planet frånstatsmakternas sida. Häranmäler sig med ökad aktualitet frågan om en radikalt ändrad kostnadsfördelningmellan stat och kommun. Vi har sett alt många kommuner tvingas höjautdebiteringen på grund av att del ekonomiska trycket fortsatt att öka. Vi vetockså alla alt kommunalskatten hårdast drabbar de lägre inkomsttagarna. Och denrestriktiva linje som genomförts i kommunerna för att sökaundvika höjd utdebitering eller all begränsa den så mycket som möjligt har hafttill följd uppluckring av sociala förmåner eller med andra ord sänkt standardoch service. Vänsterpartietkommunisterna har här i men också i kommunalaförsamlingar rest krav på en annan kostnadsfördelning mellan stat och kommun.Och vi har liksom krävt att några frågor skulle lyftas ut ochbli föremål för ställningstaganden redan innan den kommunalekonomiskautredningen är klar med sina utredningsuppdrag. Ett sådant tillvägagångssätttillhör inte ovanligheterna och är helt genomförbart. Det hänger på denpolitiska viljan att åstadkomma en lättnad i kommunernas ekonomiska situation. Enav de frågor som härvidlag måste prioriteras är kommunisternasgamla krav alt staten övertar personalkostnaderna vid barnstugorna. En kommunsom kan erbjuda 100 barn plats i daghem får statligt bidrag med 650 000kronor men har egna utlägg för personalen med . Givetvisskulle, liksom är fallet med skol-lärarlönerna, ett statligt överlagande avdessa utgifter på ett verkningsfullt sätt påskynda både den kvantitativa ochden kvalitativa utbyggnaden av daghemmen. Någonannan väg än den ekonomiska finns inte om man vill att kommunerna skall kunnainfria de förhoppningar som man på alla håll hyser när det gäller en verkligsatsning på barnstugeulbyggnaden. Och en sådan utbyggnad måste ovillkorligenkomma till stånd, om man menar allvar med talet om att man vill åstadkommajämställdhet mellan män och kvinnor, då del här i första hand gäller attåstadkomma alla kvinnors rätt till arbete. Vaddaghemmen betyder för barnen själva och för deras utveckling kan vara minstlika viktigt - men del är en annan sida av frågan, och den skall jag inteberöra . Jag vill bara nämna detta därför att denna aspekt på daghemmenunder inga omständigheter får komma bort. En annan fråga som jag vill ta upp och som också har synnerligen storbetydelse för alt kvinnan skall få bättre förutsättningar på arbetsmarknaden ärkravet om sex limmars arbetsdag. Underhela arbetarrörelsens historia har kravet om en kortare arbetstid ställ iförgrunden. har vi i en arbetsmarknad som inte bara äruppsplittrad mellan könen ulan också mellan unga, friska och äldre, utslitnaarbetare. Föräldrarmed små barn har svårt att kombinera föräldraskapet med ett heltidsarbete.Finns daghemsplats kan barnen tvingas att tillbringa tio limmar eller mer idaghemmet. Föräldrarna tvekar alt lämna barnen så lång lid. Arbetsplatsernaligger som regel långt bort från bostaden, restider på sammanlagt två timmarper dag eller mer är vanliga såväl i storstäderna som i glesbygden. Till dettakommer avlämning och hämtning av barnen på daghem samt de dagliga inköpen. Frånsocialdemokratiskt och borgerligt håll har man visat sig positiv till enkortare arbetsdag för småbarnsföräldrar. Man har också ibland talat om enspeciell föräldraförsäkring som skulle ge dem större möjlighet all stannahemma. Ja, man har framfört åsikter som kort sagt innebär alt man föreslår enspeciell ansiällningskonslruktion just för småbarnsföräldrar, givelvis ikombination med proporlionerlig reallönesänkning och slandardminskning. Vänsterpartietkommunisterna avvisar sådana resonemang. Vi vet myckel väl alt heltidsarbetandeföräldrar till små barn har det väldigt pressande, men all låtasextimmarsreformen bara omfatta dessa är enligt vår uppfattning en klartolämplig väg - delta även bortsett från att reformen då på intet sätt skullebelasta arbetsköparna, eftersom förespråkarna för en sådan inskränktförändring klart säger ifrån att lönen måste sänkas eller att statskassan skallbetala. Sexlimmarsdagenonödiggör vidare en uppdelning mellan hel- och deltidsanställda och skaparreella förutsättningar för lika villkor mellan män och kvinnor påarbetsmarknaden. Men kravet får inte bara ses som en strikt kvinnopolilisk ochfamiljesocial fråga. Kravetpå sexlimmarsdagen är t. ex. också viktigt för dem som har kommit upp iåldrarna. De flesta inom industrin, där vi finner cirka 1,5 miljonersysselsatta, har ett fysiskt och/eller psykiskt ansträngande arbete med hårdarbetstakt. Av dessa är drygt miljonen , och många kommer inte attorka med ända upp till pensionsåldern. I bästa fall kan de kanske få ett mindretungt men mer okvalificerat arbete till lägre lön. De får - trots storyrkesskicklighet - se sig ersatta med unga friska personer. Det skulle finnas många ytterligare skäl all anföra för all viomedelbart skall besluta oss för att irappstegsvis nedbanta arbetstiden per arbetsdag, men jag skall nöja mig med delta. Vänsterpartietkommunisterna har här i som enda parti krävt en successiv förkortningav arbetstiden till . Över elappmålel 7 limmar, som skalluppnås , skall målet om sexlimmarsdagen vara uppnått vid ingångenav 1980-ialei. Delta skall gälla alla. Redan tidigare, dvs. , måsteen sänkning av arbetstiden ske för vissa utsatta grupper av arbetare,underjordsarbetare och andra. Iår har värt partis motion behandlats och avslagils av de övriga partierna. Menvi kommer igen. Tiden arbetar för detta rättmätiga krav liksom en växandeopinion ute i arbetslivet. Vad vi behöver är inte enmassa positiva uttalanden om reformens nödvändighet, utan enbeslutad plan för handling som stakar ut vägen för dess fulla ikraftträdande. Enarbetstid om sex limmar per dag innebär en slandardökning, dä den kan medverkatill att väsentligt höja det kvalitativa innehållet i vår tillvaro och ökamöjligheterna till aktivitet . Sex timmars arbetsdag måste bli enverklighet för alla, för män lika väl som för kvinnor, för de med minderårigabarn lika väl som för andra. Vid kammarens behandling av konstitutionsutskotlets belänkande angåendeden kommunala demokratin kom debatten även att röra sig om en intressantuppgörelse mellan företrädarna för mittenpartierna om den s. k. Hagaöverenskommelsensinverkan på den kommunala ekonomin. I det sammanhanget åberopades jag somnågon sorls attentatsmän mot den kommunala självstyrelsen, eftersom jag påstods- och påstås väl fortfarande på sina håll - ha presenterat ett förslag omborttagande av den kommunala beskattningsrätten. Så här säger man: "Ordförandeni kommunalekonomiska utredningen kastar in en brandfackla i skattedebalten,förslag om att kommunerna skall berövas sin beskattningsrätt, troligen enförsöksballong - uppsänd med finansministerns goda minne." Efter någradagar påstods det att jag skulle ha gjort avbön om kommunalskatterna. Ja, jagvet inte allt vad man hittade på i den i stort sett ilskna presskören. Jagkänner behov av att närmare redogöra för de funderingar jag haft i den härfrågan, eftersom jag anser att skatteproblematiken i vårt samhälle bliralltmer komplicerad ju längre det dröjer innan vi får en allsidig belysning avhela skattesystemet. Härvid kan, som jag ser det, inte kommunalskatten lämnasutanför - i varje fall inte alltför . Vadvar det nu som hände och som utlöste en sådan intensiv och förvirrad debatt ipress, i radio, vid landstingsmöten och i fullmäkli-geförsamlingar? Ja, det varjust i tider då man suttit och brottats med en på de flesta håll otillräckliginkomst av skatt enligt den gamla skröpliga kommunalskatlelagen, som de bådauldebilerande församlingarna -landsting och kommun - har att rivalisera om. Ochvid den remissdebatt som hölls vid mitt hemmalandslings höslmöle i förramånaden anförde jag några synpunkter rörande vårt skattesystem. Minframlidsbedömning i det länga perspektivet var en kritik mot och en oro för denbrist pä samordning som är rådande och som kommer att försvåra ennödvändig balans mellan ekonomisk tillväxt och skaller i vårt land. Jag var välmedveten om att många kunde ställa sig undrande inför mina funderingar. Jagräknar mig fortfarande som kommunalman, men jag har dristat mig till altframföra en del kritiska synpunkter på "den heliga kommunala beskattningsrätten". Förekällskatlesystemets införande i slutet av 1940-talel kunde skattebetalarnaverkligen skilja på skatt till den egna kommunen och församlingen, landstingetoch staten. Därefter har gränserna suddats ut. och det är säkeriigen ettbegränsat antal skattebetalare som verkligen sätter sig ner och studerar vartskattepengarna tar vägen. Skatteavdraget görs vid varje avlöningstillfälleunder året, och när slutskattsedeln sedan kommer påföljande årär säkeriigen intresset koncentrerat till frågan: Blir det pengar tillbakaeller har jag fått kvarskatt? Jagtror inte att det är fel om jag påstår, att många vid sitt studium avslutskallesedeln blir överraskade. Skattedebalten rör sig ju mest omstatsskatt, moms m. m. - "det som belastar det svenskafolkel med". Man är säkert inte medveten om hur stor del av skatten somgår till landsting och kommun. Del är därför angeläget framhålla all ända upptill en inkomst av är kommunalskatten större än dendirekta statsskatten. Visseriigen läses väl varje höst om den utdebitering somlandsting och kommun fastställer, men det är förvisso inte alla som omsätterdenna utdebitering i skattebelopp. över till minafunderingar vid det åberopade landstingsmötet. 1min egenskap av ordförande i är det ganskanaturiigt att jag med oro ser på utvecklingen när det gäller ekonomi ochskatter. Liksom alla andra statliga utredningar har vi fått direktiv för vårtarbete. Jag ser mig föranlåten att framhålla några av de ramar vi fått förbegrundande. Jag gör det därför att förväntningarna på kommunalekonomiskautredningens resultat är alltför stora när man ser till de direktiv som utredningenhar. Jag citerar då först vad finansministern har anfört i direktiven; "Desnabba ökningarna i kommunernas reala resursförbrukning och i skattesatser ochbidragsanspråk utgör enligt min mening ett växande problem. På längre siktframstår en fortsatt expansion av samma storlek som den under1960-talets senare del som klart oförenlig med kravet på en balanseradsamhällsutveckling. En fortsatt utveckling i samma takt kommer att i alltförhög grad beskära andra sektorers utvecklingsmöjligheter och även alltförkraftigt begränsa de privata hushållens köpkraft. Takten i den kommunalautgiflsexpansionen måste således nedbringas till en nivå som står i bättreöverensstämmelse med tillväxten i landels totala inkomster ochproduktionskapacitet." Häravdrar finansministern i direktiven slutsatser som sammanfattningsvis innebär: altutrymmet för en fortsatt stegring av den kommunala utdebiteringen är ytterstbegränsat, attdel inte torde kunna räknas med annat än ett i huvudsak oförändrat framlidaupplåningsulrymme i relativ mening för den kommunala sektorn, och atten fortsatt ökning av statsbidrag inte framstår som meningsfull eftersom dylikfinansiering i sista hand drabbar de medborgare som även är kommunalaskattebetalare. Ianslutning till den första alt-satsen vill jag erinra om att utredningen enligtdirektiven har att pröva frågan om en begränsning av den kommunalabeskattningsrätten, vilket ju förekommer i en del andra länder. Del har tydligen kommitsom en överraskning för många, som ändå har påstått sig veta vadkommunalekonomiska utredningen sysslar med, att vi enligt direktiven har attpröva frågan om en begränsning av den kommunala beskattningsrätten. Vidareskall vi undersöka om det är möjligt att åstadkomma en effektivare avvägningmellan olika kommunala konsumtionsändamål och en för hela del kommunala områdetöverbryggande utgiftsprövning. Vi vet alla hur del går till. Lät mig bara, herrtalman, anföra ett exempel. I ett landstingsområde, där man hade ett långtframskridet projekt om utbyggnad av ett hundratal platser för långtidssjuka,ansåg sig av ekonomiska skäl inte kunna fullfölja den planen. Menendast några kvarter därifrån beslutade primärkommunen att bygga ettfriluftsbad för . Skattebetalarna måste säga sig alldet är riktigt att den kommunalekonomiska utredningen prövar huruvida eneffektivare avvägning kan göras mellan olika kommunala konsumtionsändamål. Jaghar ingenting emot friluftsbad, men vill bara med detta visa hur prioriteringennu tyvärr ibland sker. Idirektiven framhålls att den snabba landstingskommunala expansionen kan länkasvara en följd av att huvudmannen-landstinget i stort sett för ett endakonsumtionsområde - nämligen hälso- och sjukvården - tillerkänts självständigbeskattningsrätt. Kommunalekonomiska utredningen kan aldrig komma förbi attpröva även den frågan. Desom riktat kritik mot mina funderingar tycks inte ha läst direktiven för denkommunalekonomiska utredningen. Där finns sannerligen stöd för minafunderingar, men jag är, herr talman, angelägen att betona alt det fortfarandeendast är funderingar. Utredningen har ännu inte kommit så långt att den börjatbedöma just dessa frågor. Del är emellertid med de här förutsättningarnautredningen har att arbeta. Vår uppgift är att klarlägga vad som inträffarbeträffande efterfrågeutveckling på de olika områden som har ett kommunallhuvudmannaskap. Vi måste ställa oss frågan; Vart bär del hän och hur kanutvecklingen styras bättre i fortsättningen? Förmånga är lösningen förvånansvärt enkel. Genom en annan kostnadsfördelningmellan stal och kommun löses alla problem. Statsbidragen skall höjas eftersomdet är som pålägger kommunerna uppgifter. När jag talar omkommunerna menar jag givetvis även landstingen - alltså hela den kommunalasektorn. Vidare, säger man, beslutar om ändringar i skattereglerna,vilket medför all del kommunala skatteunderiaget naggas i kanten. Denfråga jag har ställt mig är om det inte kommer att framstå somnödvändigt alt göra en total översyn av värt skattesystem. Landstingsskattenhar ökat i landet, och den primärkommunalautdebiteringen har stigit . Kommunalskatterna uppgår nu tillnågot . Om statens bidrag till den kommunalaverksamheten ökar mer och mer kan man fråga sig om det inte är rationellt althuvudparten av skatterna tas in på ett enda håll. Enläsning av Svenska kommunförbundets yUrande skatteutredningssenaste betänkande ger vid handen att förbundet räknar med att effekten förkommunerna och landstingen av skattereformerna kommer att bli ett minus på för och hela 8 190 miljoner för det därpå följandeåret. Förbundethar till sitt remissyttrande fogat en bilaga rörande effekter för kommunernaoch landstingen av vissa skattereformer, nämligen slopande avfolkpensionsavgiften och dess ersättande av arbetsgivaravgifter, slopande avsjukförsäkringsavgiften, ändrade grundavdrag och ändrade skatteskalor m. m. ochdessa ändringars finansiering med arbetsgivaravgifter samt förslaget avseendeneutral bostadsbeskattning. När man, herr talman, räknar fram slutsumman iSvenska kommunförbundels sammanställning till 1980 får man en fordran påstaten på 3 360 miljoneri Jagkan inte hålla med förbundet på alla punkter i beräkningen. Den är osäker, ochförbundet går ganska lätt förbi att det innebär fördelar för kommunen om enavtalsrörelse kan hållas på lägre nivå genom att skallereglerna ändras. Det häryttrandet visar emellertid påfrestningarna på den kommunala ekonomin - men ävenpå staten om den brist redovisat skall läckas heltgenom ökade statsbidrag. Men kommunalpolitikern gör det alltför lätt för sig!Om staten nu överför del där beloppet på 8 190 miljoner till landstingoch kommuner betyder del att en motsvarande inkomstförstärkning behövs förstaten. Var tar man de pengarna av skattebetalarna? Kanske genom en höjning avden 15-procenliga momsen? Den ger för innevarande budgetår drygt 15 miljarder.En procent på momsen innebär i runt tal en miljard.