prop · FX0388 · 1974-12-31 00:00:00 — Eftersom lagen om anställningsskydd är enminimi-lagstiflning, föreligger enligt SPNrs mening inte behov av att gå ifrånnuvarande regler på området. , , , oeh SRanser sig inte heller kunna acceptera att det nuvarande kravet på skrifthg formför uppsägning inom den offentliga sektorn slopas. AUmänt framhåUs attformkravet bör kvarstå åtminstone så länge möjligheten att anföra besvärföreligger. 3.3.6 Underrättelse i vissa faU Utredningens förslag att tUl den offentliga sektornutsträcka reglerna om underrättelseplikt då anställning för begränsad tid intekommer att förnyas lämnas utan erinran av så gott som samtliga remissinstanser.Bara ett par remissinstanser ifrågasätter den föreslagna ordningen. 57 avstyrker sålunda den föreslagna utvidgningen avunderrättelseskyldigheten till fall då en tjänsteman efter ett tidsbegränsatförordnande på en högre tjänst fär återgå tUl lägre tjänst. SJ påpekar attanställningsför-hällandet i ett sådant fall inte är hotat och att detförhållande, som föranleder återgången, oftast är antingen bekant för allaparter redan vid förordnandets början eller inte uppkommer förrän vid dendefinitiva tillsättningen av tjänsten, varvid särskilt varsel blir onödigtresp. Dessutom framhåller SJ att det förekommer andra förändringar ien anställds tjänstgöringsförhållanden, vilka kan medföra löneminskning och därdet inte förehgger någon motsvarande underrättelseskyldighet. SÖ pekar pä att tillämpningenav reglerna om underrättelseplikt, liksom reglerna om varsel och överläggning,kommer alt medföra synnerligen besvärande konsekvenser frän administrativsynpunkt. SÖ anser vidare att sakliga skäl i flertalet fall inte finns förtUlämpning av dessa regler. och SR, som tUlstyrker utredningens förslag, anseratt speciella föreskrifter bör övervägas beträffande icke behöriga lärare, förvilka frågan om fortsatt förordnande är beroende av huruvida behöriga lärarekan anskaffas att träda i den obehöriges ställe. Eftersom anställningsåret förextra lärare och timlärare f. n. är lika med läsåret, vUket underskrider tolvmånader, bör enligt och SR en särföreskrift utfärdas, som också tar hänsynhärtill. 3.3.7 Uppsägningstidens längd, lön och andra förmånerunder uppsägningstid m. m. SPN berör i detta sammanhang utredningens uttalande, attreglerna i 14 § första stycket lagen om anställningsskydd om skydd mot förflyttningtUl annan ort under uppsägningstid skall gälla också på den offentliga sektorn.Enligt SPNrs uppfattning bör detta komma tUl direkt uttryck istatstjänstemannalagen. SPN anser vidare att regeln i 14 § andra stycket lagenom anställningsskydd angående rätt tUl ledighet för besök på arbetsförmedlingenbör tiUämpas ocksä i sädana fall när tjänsteman förenar tjänst pä olika orter. SPN erinrar också om att permittering förekommer bl. a.för skogsarbetare, anstäUda som tjänstemän vid domänverket, och att eventueUsamordning med reglerna härom i lagen om anställningsskydd därför kan behövaske. 3.3.8 Regler om turordning, företrädesrätt till nyanställning m. m. Flertalet-remissinstanser godtar de av utredningenförordade principerna angående turordning etc. Vissa statsmyndigheter anmälerdock tvekan om hur principerna bör göras tUlämpliga på den statliga sektorn. Kammarrätten i anser att turordningsreglerna ochreglerna om företrädesrätt tUl ny anställning inte bör sättas i kraft pä detoffentliga området förrän behovet av särreglering har kartlagts. ,som anser det oklart hur turordnings- och företrädesreglerna skall tUlämpas påden offentliga sektorn, ifrågasätter om inte aktuella anpassningsfrågor skullekunna lösas avtalsvägen. RFV anser att stora svårigheter uppkommer i anslutning tUlreglerna om turordning vid uppsägning och företräde till ny anställning ochifrågasätter om de eventuella vinster som skulle uppstå ur trygghetssynpunktför de anställda motsvaras av de många särregleringar, författningsändringaretc. som en dylik tUlämpning skulle medföra för personalfunktionens behörigafullgörande hos myndigheterna. Dessa frågeställningar har enligt RFVrs meninginle belysts av utredningen och har inte heller ställts mot effekterna av att istället fortsätta uppbyggnaden av SPN oeh dess resurser samt ökautbUdningsinsatserna inom statsförvaltningen, särskilt i anslutning tUlorganisationsförändringar. RFV anser att turordningslista inte skall behövaupprättas förrän frågan om omplacering prövats, inte bara inom myndigheten utanockså centralt hos SPN, utan att ge resultat. RFV efterlyser vidare en närmaredefinition av det offentliga arbetsgivarebegreppet i olika sammanhang. Om meddriftsenhet inom den statliga sektorn skall förstås myndighets verksamhetsområdemåste detta enligt RFVrs mening regleras med beaktande av att myndighet kan hasitt verksamhetsområde förlagt till olika orter och att vitt skildaverksamheter kan inrymmas inom samma myndighet. Vidare anser RFV särregleringvara erforderlig i fråga om regeln att turordning skall fastställas för varje avtalsområde och erinrar därvid om att hos flertalet administrativa myndigheter så gott som allpersonal är hänförlig tUl samma avtalsområde. SÖ avstyrker regler om företrädesrätt tUl ny anställningpå läraromrädet. Om företrädesrätt likväl skall gälla, anser SÖ att sådan rättbara bör tillkomma behörig lärare och att vid konkurrens om företrädesrättmellan lärare, som haft visstidsförordnande, modifierade turordningsregler börgälla. Företrädesrätten bör enligt SÖrs mening vidare bara gälla anställningsom omfattar minst halvtid under en termin. SÖ pekar vidare på de särskildaproblem som uppkommer när anställningsförhållandet kvarstår men omfattningen avtjänstgöringsunderlaget minskar. Enligt SÖ:s uppfattning bör uppsägning,varsel, överläggning etc. inte behöva förekomma så länge en anställning kanberedas som omfattar minst halvtid. Det administrativa förfarandet skulleannars bli orimligt kostsamt och komplicerat. SJ påpekar att turordningsreglerna inom statsförvaltningenbör gälla anställda med samma anstäUningsform, eftersom en grundprincip fördeloffentliga anställningsförhållandet alltid varit att en fastare anställningsformskall ge ett bättre anställningsskydd. TCO anser att reglerna om turordning och företrädesrätttill ny anställning i lagen om anställningsskydd kan tillämpas oförändrade inomden offentliga sektorn med undantag för skolområdet och kyrkomusikerna, därsärskilda föreskrifter synes nödvändiga. TCO konstaterar att turordningsreglernai nämnda lag emellertid innebär en klar försämring av den enskUdetjänstemannens rättsskydd, eftersom ett av arbetsgivaren fattat beslut iturordningsfråga inte kan ogiltigförklaras vilket f. n. är möjligt vid enfelaktig uppsägning. TCO kan inte acceptera en sådan försämring och anser detnödvändigt att särskUda bestämmelser införs, så att nuvarande regler alltjämtkan tillämpas. och SR framhåller att det är angeläget att reglernaom turordning och om företrädesrätt till ny anställning utformas sä att depassar de särskUda verksamhetsområdena. SärskUda föreskrifter måste därförutfärdas av Kungl. Majrt beträffande skolområdet. Utredningens uppfattning, atticke behörig lärare med läng tidigare undervisningsvana vid företrädesrätt tUlny anställning bör medges dispens från kraven på föreskriven utbildning avvisasav och SR. Under detta avsnitt har bara ett par remissinstanserframfört synpunkter. Kammarrätten i anser att de föreslagna reglernainte bör träda i kraft innan en genomgäng har gjorts av specialförfattningarna,eftersom konsekvenser som inte har varit avsedda annars kan uppstå. Enligtkammarrättens mening kan det också te sig naturligt att avvakta annatutredningsarbete, som berör de aktuella författningarna. anför att genomförandet av den föreslagnalagstiftningen innebär att ett omfattande arbete måste ske hos vederbörande myndigheter och att i många fall ytterligare personalmåste anställas för att sköta bevakningen av att de nya reglerna efterlevs.Enligt styrelsens bedömning torde dessa åtgärder komma att kräva en tämligenstor arbetsinsats och föhaktligen bli tidskrävande. Styrelsen anser därför atttidpunkten för ikraftträdandet bör senareläggas tUl . 4 Följdändringar i allmän arbetsrättslig lagstiftning4.1 Arbetsfredslagstiftningen 4.1.1 Nuvarande ordning Lagen om kollektivavtal 1 lagen om kollektivavtal föreskrivs skyldighet förarbetsgivare, arbetstagare eller förening, som åsidosätter sina förphktelserenligt kollektivavtal, att ersätta därav uppkommen skada. Skadeståndsskyldighetkan åläggas part som bryter mot ett kollektivavtal eller mot självakollektivavtalslagen. Skadestånd kan avse både s. k. ekonomisk skada och skadaav ideell natur. Enskild arbetstagare kan inte ådömas skadestånd med högrebelopp än . Skadestånd enligt kollektivavtalslagen kan under vissaförutsättningar jämkas. Lagen om förenings- och förhandlingsrätt Enligt 3 § första stycket FFL försläs med föreningsrätt enrätt för arbetsgivare och arbetstagare att tillhöra förening, utnyttjamedlemskap i förening samt verka för förening eller för bildandet av sådan. Denpå detta sätt definierade föreningsrätten skall enligt 3 § andra stycket ilagen lämnas okränkt. Kränkning av föreningsrätten föreligger enligt 3 § tredjeStycket om på arbetsgivar- eller arbetstagarsidan åtgärd vidtas mot någon påandra sidan för att förmå denne att inte utnyttja sin föreningsrätt, liksomeljest om åtgärd på endera sidan vidtas till skada för nägon pä andra sidan föratt denne utnyttjat sin rätt. Den som vidtagit en föreningsrättskränkandeåtgärd är enligt 20 § skyldig att ersätta skada som uppkommit genomförfarandet. Ersättning skall enligt 23 § utgå också för personligt lidande samtför inträng i den kränktes (föreningens) intresse av att ostört bedriva sinverksamhet (ideell skada). Sådan ersättningsskyldighet åvilar också enligt 22 §förening på arbetsgivar- eller arbetstagarsidan, som erhåller kännedom om attmedlem vidtar föreningsrättskränkande åtgärd som faller inom föreningensverksamhetsområde, men underlåter att där sä kan ske hindra medlemmen frän attfortsätta det olovliga förfarandet eller underlåter alt förebygga skada av det. Enligt 4 kap. I § skadeståndslagen (1972:207; ändradsenast 1973:215) är arbetstagare, som genom fel eller försummelse i tjänsten vållar skada, skyldig att ersätta skadan endast i den månsynnerliga skäl föreligger med hänsyn tUl handlingens beskaffenhet, arbetstagarensställning, den skadelidandes intresse och övriga omständigheter. Dennabegränsning i arbetstagarens skadeståndsansvar gäller ocksä i förhåUande tiUhans arbetsgivare, alltså i ett rent konlraklsrältsligt förhållande. 1 1 kap. 1§ skadeståndslagen anges emellertid att lagens bestämmelser om skadestånd skalltillämpas endast om annat inte är särskilt föreskrivet eller föranleds av avtaleller i övrigt följer av regler om skadestånd i avtalsförhållanden. 4 kap. 1 §skadeståndslagen är aUtså i princip inte tillämplig i den månavtalsbestämmelser eller stadganden i speciaUag innebär att fullt skadeståndskall utgå eller, då jämkning skaU ske, bedömandet skall göras enligt grundersom inte överensstämmer med dem som anges i 4 kap. 1 § skadeståndslagen (se prop.1972r5 s. 639). Bestämmelsen i 8 § kollektivavtalslagen utesluter sålundadirekt tillämpning av regeln i skadeståndslagen. Motsvarande gällerskadeståndsbestämmelserna i lagen om förenings- och förhandlingsrätt. Lagen om skydd mot vräkning vid arbetskonflikter 1 1 § lagen (1936r320) om skydd mot vräkning vidarbetskonflikter stadgas att arbetsgivares yrkande om att arbetstagare skallvräkas från tjänstebostad i visst fall inte fär bifallas, även om arbetstagareni och för sig är skyldig att avflytta från lägenheten. Det fall som avses är dåarbetslagaren deltar i strejk vid arbetsgivarens företag eller är föremål förlockout från arbetsgivarens sida. Först från detarbetstagaren i anledning av konflikten upphörde med arbetet får vräkningsyrkandetför sådant fall bifallas. I 2 §anges vissa undantag från skyddet mot vräkning aven arbetskonflikt. Undantag görs där bl. a. för det fall att arbetsavtaletingåtts för bestämd lid utan att viss uppsägningstid avtalats eller skall ansesavtalad, samt den i arbetsavtalet stadgade tiden gått till ända. Syftet medlagen är att ge arbetstagare med tjänstebostad, som blir indragen iarbetskonflikt ett visst rådmm för att kunna ordna sin bostadsfråga på annatsätt. Arbetstagaren skall inte behöva räkna med att genast i samband med enkonflikt bli vräkt från bostaden innan han hunnit ordna ersättningsbostad.Arbetstagarsidan skulle eljest i arbets-stridens inledningsskede oeh iförhandlingarna komma i underläge i förhållande tiUarbetsgivarsidan. Det senast sagda ägde större giltighet förr, dä det varvanligt att arbetsgivaren tillhandahöll arbetstagaren bostad. förekommerdelta huvudsakligen endast för fastighetsarbelare och lantarbetare. Sedan 1968är hyreslagstiftningen tillämplig även pä Ijänstebostad. Rätten tillförlängning av hyresavtal gäller dock inte arbetstagare med s. k. egenthgatjänstebostäder, dvs. bostäder som är nödvändiga för att innehavaren avtjänsten skall kunna fullgöra denna på ett riktigt sätt. Även vissa andrabegränsningar i besittningsskyddet gäller för innehavare av tjänstebostad. 1 fråga om arbetstagare som anställts harlagstiftaren inte ansett det erforderligt med skydd mot vräkning vid arbetskonflikterlängre än tills anställningstiden gått till ända. Skulle sammanfallamed tidpunkten för konfliktens början möter av den nu berörda anledningen intehinder mot vräkning. Lagstiftaren har menat, att arbetstagaren i dessa fallvarit medveten om att anställningen och därmed även hyresförhållandet skulleupphöra viss dag och därför sannolikt redan ordnat sin bostadsfråga på annathåll. 4.1.2 Utredningen om kollektivavtal Utredningen konstaterar att teoretiskt såvälskadeståndsbestämmelserna i lagen om anställningsskydd som motsvarandebestämmelser i lagen om kollektivavtal kan bli tiUämpliga på ettskadefall. Detta beror på att frågor som avses med lagen om anställningsskyddkan regleras även i kollektivavtal. Utredningen anser det självklart, att ettsådant sammanträffande av de båda regelsystemen inte kan ge den skadelidandedubbel ersättning för uppkommen skada. Enligt utredningens uppfattning tordedock en tolkning av det föreliggande kollektivavtalet i allmänhet ge vidhanden, att bara den ena lagens skadeständsbe-stämmelser, och då normaltbestämmelserna i lagen om anställningsskydd, skall tillämpas. mening synes det nämligen i princip böra antas, att avtalet iavsaknad av uttryckliga bestämmelser som motsatsen innebär att bara desistnämnda bestämmelserna skall tillämpas vid brott mot sådanaavtalsbestämmelser som har sitt ursprung i lagen om anställningsskydd. Är dethärvid fräga om en avtalsreglering av en tvingande bestämmelse i lagen om anställningsskyddanser utredningen det givet att man inte med bindande verkan.kan uteslutatillämpning av skadeståndsreglerna i lagen på brott mol den tvingandebestämmelsen. Mot bakgrund av att påföljdsbeslämmelserna i lagen omanställningsskydd har påtaglig beröring med motsvarande regler ikollektivavtalslagen, har utredningen övervägt om någon ändring ikollektivavtalslagen behöver göras. Inte i något fall har utredningen funnitatt detta fordras. 1 de fall dä båda lagarnas skadeständsbestämmelser i och försig kan vara tillämpliga anser utredningen att del ytterst ankommer på denskadelidande att utforma sitt yrkande och genom hänvisning till lag bestämmagrunden för talan. Den skadelidande är därvid oförhindrad att bestämma sintalan pä det för honom i skadeståndshänseende mest fördelaktiga sättet. Lagen om förenings- och förhandlingsrätt När del gäller FFL framhåller utredningen, alt ocksä dennalag främst i fråga om päföhdssystemet har beröringspunkter med lagen om anställningsskydd.Skadeståndsreglerna i sistnämnda lag kan nämligen komma i konkurrens med desärskilda skadeståndsregler som finns i FFL. Utredningen anser emellertid attlagen om anställningsskydd inte heller här i nägot fall skapar sädana konfliktsituationer som börföranleda lagändring. VUken lag som i det enskilda fallet kan bli tillämpligfår enligt utredningens uppfattning bedömas enligt allmänna processregler.Därvid är avgörande hur talan bestämmes. Utredningenerinrar om att bestämmelsen om skydd mot sakligt ogrundade uppsägningar f. n.finns i flertalet kollektivavtal och att det också i fråga, om dessabestämmelser kan bli aktuellt med en samtidig tUlämpning av flera lagarsskadeständsbestämmelser. Utredningen påpekar att detta inte synes ha vållatnågra svårigheter i rättstillämpningen. Utredningen framhåller att, om ensamtidig tillämpning av flera lagars skadeständsbestämmelser skulle yrkas,ekonomisk skada inte gärna kan ersättas mer än fullt ut och att härigenom ensamtidig tillämpning har en naturlig begränsning. Utredningen päpekar att detemellertid kan bli aktuellt att döma ut skadestånd enligt flera lagarsamtidigt. Detta är fallet om samma gärning har inneburit olika skadefall avvilka något omfattas bara av en lag och nägot bara av en annan lag. mening är en samtidig tUlämpning av lagen om anställningsskydd ochFFL i vissa situationer både lämplig och nödvändig. Att de båda lagarna efterordalagen är tillämpliga vad avser en uppsagds egen ekonomiska skadakan visserligen till synes vålla problem. Utredningen anser dock att dennaiakttagelse generellt inte ger fog för att exempelvis bryta utuppsägningsfallen ur FFL för att låta dem exklusivt bedömas enligt lagen omanställningsskydd. Utredningen anser inte heller att det på grund av nyssnämndaförhållanden finns anledning att på annat sätl genom ändring av FFL elimineravalsituationen. Lagen om skydd mot vräkning vid arbetskonflikter Utredningen erinrar om att i 15 § lagen omanställningsskydd föreskrivs skyldighet i vissa fall för arbetsgivare attunderrätta arbetslagaren minst en månad före den bestämda tidens utgång, omarbetsgivaren vill att en visstidsanställning skall upphöra vid dennatidpunkt. Enligt utredningens uppfattning bör motsvarande synsätt avspeglas ocksåi lagen om skydd mot vräkning vid arbetskonflikter. 1 1 §lagen om skydd mot vräkning vid arbetskonflikter föreskrivs att arbetsgivaresyrkande om att arbetstagare skall vräkas frän tjänstebostad inte får bifallasnär arbetstagarna deltar i strejk vid arbetsgivarens företag eUer är föremålför lockout frän arbetsgivarens sida, även om arbetstagarna i och för sig ärskyldig att avflytta frän lägenheten. 1 2 § b) samma lag görs undantag frän denangivna regeln för det fall att arbetsavtalet ingåtts för bestämd tid utan attviss uppsägningstid avtalats eller skall anses avtalad samt den i arbetsavtaletstadgade tiden gått till ända. Utredningen har stannat för att föreslå denändringen av undantagsregeln i 2 § b) nämnda lag att densamma inte skall gälla ifräga om anställningar eller visst arbete beträffande vilka arbetsgivarenåsidosatt skyldighet att lämna underrättelse enligt 15 § lagen omanställningsskydd. Motsvarande begränsning anser utredningen däremot inte varaerforderlig för säsonganställningar. Utredningen har funnit det nödvändigt att föreslå en övergångsbestämmelse tilllagändringen. Övergångsbestämmelsen innebär, att äldre bestämmelser skalltUlämpas även i fråga om sädana anställningar eller visst arbetevUka upphört efter den dag då lagändringen trätt i kraft, men arbetsgivarenenligt punkt 4 i övergångsbestämmelserna till lagen om anställningsskyddsaknade skyldighet att lämna underrättelse enligt 15 § samma lag. Utredningens överväganden under förevarande avsnitt lämnasutan erinran av sä gott som samtliga remissinstanser. De synpunkter somframförts vid remissbehandlingen är till stor del av teknisk natur. Sveahovrätt anser att det är svårt att bilda sig en uppfattning om i vad månproblem faktiskt kan komma att uppstå i rättstillämpningen med hänsyn till attett inträffat faktum, på sätl utredningen har antytt, kan vara att bedömaenligt olika regelkomplex. Hovrätten anser vidare att det också kan vara svårtatt mer generellt ange, hur dylika problem i olika fall skall lösas och attdetta, såsoin utredningen har framhållit, ytterst är en uppgift för derättstillämpande organen. En strävan bör dock enligt hovrättens mening vara atti möjligaste män åstadkomma en enhetlig reglering av exempelvis sanktioner ochandra rätlsföhder enligt olika lagar, som kan bli tillämpliga på en uppsägningeller ett avskedande, och hovrätten pekar härvidlag på möjligheten bl. a. attskapa en längre gående parallellitet mellan exempelvis reglerna om skadeståndm. m. i FFL och motsvarande regler i lagen om anställningsskydd för fall avföreningsrättskränkning genom uppsägning eller avskedande. LO anser att risk uppenbarligen föreligger att fall oftakommer att uppstå där flera lagars skadeståndsregler i och för sig kan varatillämpliga. LO finner det vara ett alltför lättvindigt resonemang att, somutredningen gör, förutsätta, att kollektivavtal i avsaknad av uttryckligabestämmelser om motsatsen skulle innebära att vid åsidosättande av avtalsbestämmelsesom har sin grund i lagen om anställningsskydd, denna lags skadeståndsbestämmelsersjälvklart blir tillämpliga. LO anser att det bör klargöras på vilka grunderdomstolen skall döma vid konkurrens mellan olika lagarsskadeståndsbestämmelser. fäster uppmärksamheten på det resjudicata-problem som kan bli aktuellt i sådana fall då en arbetstagare harmöjlighet att som grund för sitt anspråk pä skadestånd åberopa mer än en lag.Som exempel anför samfundet att en arbetstagare väcker talan enligt en avlagarna oeh får denna talan ogillad genom lagakraftägande dom. Är han dåoförhindrad att väcka ny skadeståndstalan under åberopande av någon annan avlagarna. Lagen om kollektivavtal samt lagen om förenings- ochförhandlingsrätt vid päpekar att en konsekvens av den av utredningen föreslagna regleringen blir att kollektivavtalslagens skadeståndsregler, med devisserligen små avvikelser detta kan medföra, kan bli giltiga också genomkoUektivavtal som sluts utan den kontroll av huvudorganisation, som lagen omanstäUningsskydd förutsätter för avvikelser från lagen. Fakulteten anser vidareatt det är betydelsefullt att gränsdragningen mellan FFL och lagen omanställningsskydd görs klar, som omotiverade skillnader iskadeståndsregler m. m. utmönstras. Enligt fakultetens mening är det avutredningen förordade systemet komplicerat och risken för rättsförlusteruppenbar. Fakulteten anser att det ur många synpunkter skulle vara en meratUlfredsställande ordning, om lagstiftningen förenklades så att avskedandenoch uppsägningar av föreningsrättskränkande natur särbehandlades i FFL. vid , som anser utredningensförslag i denna del vara svåröverskådligt och svårtillämpat, är inte övertygadom att behov av samordnande åtgärder från lagstiftarens sida inte skulleföreligga. Fakulteten framhåller vidare att tiUkomsten av lagen omanställningsskydd synes förändra förutsättningarna för den bevisbörderegel somsedan länge tUlämpas i mäl om föreningsrättskränkningar. Enligt fakultetensuppfattning torde det inte finnas anledning alt behåUa regeln, attarbetsgivaren får försvara sig mot ett sannolikt påstående omföreningsrättskränkning endast genom att styrka att uppsägningen föranletls aven objektivt godtagbar faktor. För att en talan om föreningsrättskränkningskall ogillas i en sådan situation bör det enligt fakulteten vara tillräckligtatt arbetsgivaren styrker att en annan faktor, sakligt godtagbar eller ej, haftavgörande betydelse för uppsägningen. TCO utgår ifrån att det i ett och samma'mål skall varamöjligt att få ideellt skadestånd enligt såväl FFL som lagen omanställningsskydd, eftersom den arbetstagare, vars föreningsrätt kränkts, kanha lidit också annan ideell skada än den som avser självaföreningsrättskränkningen. påpekar att tidsfristerna förunderrättelse till motparten om skadeståndsanspråk och för väckande av talan ärolika i FFL och lagen om anställningsskydd. Samfundet ifrågasätter om inte ensamordning bör ske på denna punkt. Lagen om skydd mot vräkning vid arbetskonflikter