prop · FX0395 · 1974-12-31 00:00:00 — Under ifrågavarande rubrik förutsätts det att målsägandehörs i utan försäkran. Promemorian lämnar inle svar på frågan om manfrån finsk sida varit villig att undanta svensk målsägande från reglema om allmålsägande kan höras under sanningsförsäkran. Föreningen anser att lagtextensynes oklar i fräga om tillämpligheten av 2 § på målsägande. I 5-8 §§ anses attdessa lagrum gäller även målsägande. I 2 § första och iredje styckena talasdäremot endast om vittne och vittnesutsaga. Vid de nordiska överläggningarna har övervägts att införaen plikt också för parter att inställa sig vid domstol i annat nordiskt land.Del har påpekats att partsförhör ofta är en lika viktig upplysningskälla somvittnes-och målsägandeförhören. Enighet har därvid rått om att en sådan inställelseplikti huvudsak borde inskränka sig till mål som rör vårdnaden om barn,faderskapsmål och mål om äktenskaplig börd. I fråga om de nu nämnda måltypernaär det ofta mycket angeläget att rätlen kan höra parterna personligen, vare sigdet sker under sanningsförsäkran eller inte. Det harunder överläggningarna rått enighet om alt inslällelsepliklen bör anknytas tillde bestämmelser som gäller för nordiskt vittne och sålunda endast avse den somfyllt . Inställelse skall endast kunna påfordras under de förutsältningarsom gäller för vittnesförhör. Med hänsyn till de aktuella målens art tordemålen praktiskt taget alltid få anses vara av tillräcklig betydelse. Hämtningskall endast få ske av part som uppehåller sig i domstolslandet. Förekommandehinder mot hörande av part under sanningsförsäkran eller annars angåendesärskilda förhållanden bör kumuleras. Edilionsplikten skall också gälla partoch han bör skyddas av De angivna bestämmelserna bör tillämpasockså när parten inställt sig personligen ulan kallelse. Promemorians förslag lämnas med några redaktionellapåpekanden rörande lagtexten i allt väsentligt ulan erinran. Del hade enligl länsåklagaren i varit avintresse om promemorian redovisat de överväganden som förekommit vad gäller denföreslagna begränsningen av möjligheten att inkalla part till endast vissa mål.Med hänsyn till partsförhörets betydelse som bevismedel måste ifrågasättas ominte sådana regler kunnat formuleras beträffande immunitet m.m. alt partsförhöri annat nordiskt land kunnat möjliggöras i större utsträckning. 7 Delgivning och bevisupptagning inom 7.1 Rätt att sända framställning om delgivning ochbevisupptagning direkt till behörig myndighet Enligl del skandinaviska rätlshjälpsprotokollet är endastdomstolar och åklagarmyndigheter berättigade att sända framställning direkttill den myndighet som skall verkställa åtgärden. Annan myndighet är hänvisadtill all göra framställning via konsul eller på diplomatisk väg med stöd av1954 års Haagkonvenlion eller att anlita förfarandet i delgivningskonventionen.Eftersom framställning om bevisupptagning enligt konvention endast kangöras av judiciell myndighet, är det enligl promemorian i praktiken endastdelgivningsframställningar som måste göras på detta mera omständliga sätt. Frågan om direkt skriftväxling mellan myndigheler i denordiska länderna har i tidigare sammanhang varit uppe i (serekommendation nr 20/1954). Juridiska utskottet underströk i detta ärende, allförslagel endast avsåg det rent tekniska vidarebefordrandel av brev och inlelog ställning till i vilken utsträckning myndigheterna i de nordiska ländernahade räll att hänvända sig till varandra. Från norsk sida uttalades att ensådan ordning i stor utsträckning redan gällde i varför några särskildabestämmelser inle behövdes. Från dansk sida tillstyrktes den föreslagnaordningen i den mån ärendet i fråga inte var av hemlig natur eller krävdekoordinerad behandling eller förhållande till andra, icke-nordiskaländer nödvändiggjorde särskild behandling. Med dessa uttalanden förklaradesärendet vara slutbehandlat för dansk och norsk räkning. Försvensk del finns särskilda beslämmelser om direkt skriftväxling i fråga omvissa rättsområden, t.ex. i kungörelsen (1935r575) angående skriftväxling medutländska myndigheler i sådana frågor om handräckning, som avses ikonventionen mellan , , , ochNorge om arv, testamente och boutredning, kungörelsen (I962r513) med vissaföreskrifter om indrivning och redovisning av underhållsbidrag, fastställda iDanmark, , eller samt kungörelsen (1962r5l4) angåendeindrivning i , , eller av underhållsbidrag. Svenskamyndigheters kontakter med utländska myndigheler torde i övrigt regelmässigt fåske genom UD. Underde nordiska överläggningarna har rått enighet om all också andra myndigheler ändomstolar och åklagarmyndigheter borde få möjlighet att vända sig direkt tillmyndighet i annat nordiskt land med framställning om delgivning. Endaststatliga myndigheler borde komma i fråga. Ipromemorian uttalas att det från svensk sida inte synes föreligga någol hindermot all framställningar om delgivning från andra statliga myndigheler ändomstolar och åklagarmyndigheter sänds direkt till myndighet i annat nordisktland som har att ombesörja delgivningen. Möjligheten till avtal om direktskriftväxling framhålls särskilt i Haagkonventionerna. När det gällerbevisupptagning förutsätts i 1954 och Haagkonventioner ochbrotlmålskonventionen att framställning om bevisupptagning görs av judiciellmyndighet. Rättshjälpsprotokollel utgår från denna närmast självklarabegränsning, som bör tas till utgångspunkt också för det vidgade nordiskasamarbetet. Framställning om bevisupptagning får därför även i fortsättningengöras endast av domstol och åklagarmyndighet. Sveahovrätt betecknar det som ett framsteg att direkt skriftväxling mellan berördastatliga myndigheter möjliggörs i förhållande till samtliga nordiska länder.Liknande uttalanden görs av och överåklagarna i Stockholmsoch åklagardistrikt. Medhänsyn till den i promemorian tidigare berörda svårigheten att få kallelser sominnehåller vitesförelägganden delgivna i ifrågasätter RÅ om inle deltaproblem borde undanröjas genom en uttrycklig klausul i konventionen.Alternativt kan anges i vitlnespliklslagen att andra tvångsmedel enligt RB änhämtning får användas. Överåklagaren i anmärker allenligt brotlmålskonventionen, vilken ratificerats av bl.a. , ochSverige, gäller att i 36 kap. 20 § RB angivna påföljder för utevaro inte fårtUlämpas beträffande vittne, som delgetts kallelse i konvenlionsstal genomförmedling av utländsk myndighet. Mot denna bakgrund och då ju brotlmålskonventionenär avsedd att jämväl fortsättningsvis äga tillämpning i den mån den nuföreslagna konventionen inle föreskriver annat synes del nödvändigtall på ett mera påtagligt sätt än vad som skett i promemorian uppställakonkreta förslag till en reglering som medför att nu föreliggande hinder motett förverkligande av den reella vittnespliklen undanröjs. Det synes därförvara av största vikt all sådana föreskrifter kommer till direkt ullryck ikonventionens inledande artikel. pekar pä att konventionsförslaget inte angervilka myndigheter, som äger göra framställning om bevisupptagning. 1 likhetmed vad som skett i rättshjälpsprotokollel bör för tydlighetens skull anges attframställning endast kan göras av judiciell myndighet. 7.2 Behörig myndighet att motta framställning omdelgivning och bevisupptagning En framställning med stöd av rättshjälpsprotokollet omdelgivning eller bevisupptagning i kan i både tvistemål och brottmålsändas till domstolen i den domkrets, där den som söks för delgivningen ellerbevisupptagningen är bosatt eller uppehåller sig (i tillPraesi-denten for Byrel). Framställning om delgivning ellerbevisupptagning i brottmål bör dock i första hand sändas till polilimesteren iden politikrets där den som söks är bosatt eller uppehåller sig (i KöpenhamnPolitidirektoren och på Landfogeden). Råder ovisshet om i vilkenpolitikrets den sökte uppehåller sig eller finns del annat skäl för detta kanframställningen sändas till vederbörande statsadvokat eller tillRigsadvokalen, . Avser framställning bevisupptagning eller delgivningpå sänds den till Ministeriet for Grenland, . Framställning om delgivning i tvistemål eller ombevisupptagning i sänds till vederbörande herreds- eller byretl. Avserframställningen delgivning i brottmål, sänds den till vederbörandepolitimester. En begäran från domstol eller åklagare i ellerNorge om delgivning i sänds till i det län där den somsöks för delgivningen bor. Framställning om bevisupptagning sänds till denunderrätt inom vars domkrets den som söks bor eller uppehåller sig. Har dennemedgett att bevisupptagningen sker vid annan underrätt, sänds framställningendit. Vid de nordiska överläggningarna rådde enighet om att denu angivna myndigheterna också i fortsällningen bör utgöra mottagarmyndigheter.Från finsk sida föreslogs att framställning till skulle sändas tilllänsstyrelse, om den avsåg delgivning, och till underrätt om den avsågbevisupptagning i enlighet med vad som gäller för del. promemorian anförs under denna rubrik föranleder endast länsåklagaren iNorrbottens län att framhålla att de myndigheler, mellan vilka skriftväxlingskall ske, bör bestämmas så att snabbheten i förfarandet inte förloras. 7.3Kostnaden för delgivning och bevisupptagning Manenades vid överläggningarna om att inle företa någon ändring i sak i denordning som f.n. gäller enligl art. 3 i rättshjälpsprotokollel. Kostnaden fördelgivning och bevisupptagning skall alltså bestridas av den stal inom varsområde den begärda åtgärden vidtas. Från huvudregeln undantas kostnaderna för annansakkunnigbevisning än blodundersökning. Sådana kostnader kan ofta uppgå tillmycket stora belopp. Det måste därför enligt promemorian anses rimligt attkostnaden får återkrävas. Dennaordning innebär bl.a. i fråga om bevisupptagning stora fördelar för den partsom åberopat bevisningen. Han blir inle skyldig att återgälda kostnaden, somfallet skulle ha varit om kostnaden utgått av allmänna medel i domstolslandet.Man kan ha olika uppfattningar om del rimliga i en sådan ordning. Fördelarnamed att slippa kostnadsreglering länderna emellan har emellertid ansetts såstora, att det fåll fälla utslaget. Denföreslagna regleringen har inle mött någon kritik. Dennära släktskapen mellan de danska, norska och svenska språken har enliglpromemorian gjort bestämmelser om tillämpligt språk och översättningöverflödiga. Framställningom delgivning och bevisupptagning mellan myndigheter i , ochSverige avfattas på den ansökande myndighetens språk. Delgivningsbevis liksomprotokoll och andra handlingar rörande bevisupptagning upprättas på denverkställande myndighetens språk. I liHäggsprotokollel har däremot fått anges,att handlingar som är avfattade på isländska skall i erforderiig omfattningåtföljas av bestyrkt översättning till danska, norska eller svenska. NärFinland kommer med träder språkfrågan i förgrunden. Handlingar som avfattats påfinska måsle i viss utsträckning översättas till annat nordiskt språk. Vid denordiska överläggningarna rekommenderades följande ordning. Framställningom delgivning eller bevisupptagning skall alllid vara avfattad på något avdanska, norska och svenska språken eller åtföljas av översättning till något avdem. Från finsk sida upplystes att delgivningen och bevisupptagningen i Finlandofta kan företas ulan att handlingarna översätts till finska. 1 den månöversättning behöver göras kan della i viss utsträckning ske vid myndigheten. Från dennämnda regeln görs del undantaget, att handling som skall delges inte behövervara översatt om den som söks för delgivningen frivilligt mottar handlingen. Kravet påöversättning till danska, norska eller svenska språket skall även gälla i frågaom delgivningsbevis liksom andra handlingar som föranletls av endelgivningsframställning. Protokoll från bevisupptagning och tillhörandehandhngar skall däremot upprättas på språket i den stat där bevisupptagningenhar ägt rum. Handlingar rörande verkställd bevisupptagning i skallsålunda normalt inte följas av någon översättning till annat nordiskt språkutan översättning får i princip ombesörjas av den myndighet som gjortframställningen om bevisupptagning. Genom all är ivåspråkigi ställer del sigemellertid i allmänhet lättare all i åstadkomma en översättning avfinska bevisupptagningsprotokoll till svenska språket än att översättning skeri den ansökande staten. Från finsk sida förklarades därför, all en begäran omsådan översättning i allmänhet skulle efterkommas. Som framgår av vad som har sagts nu kommer enligtpromemorian behövlig översättning av framställningar, delgivningsbevis ochbevisupp-lagningsprolokoU att ske i . 1 fråga om protokoll frånbevisupptagning i gäller dock delta endast om översättning begärts avden ansökande staten. Vid överläggningarna förordades att kostnaden föröversättning som sker i skall kunna föranleda kostnadskrav motansökande myndighet endast om översältningskostnaden uppgår till större belopp. Flertalet remissinstanser lämnar förslagel i huvudsak ulanerinran. Viss kritik går ut på all behovet av översättning torde vara större änvad som förutsätts i promemorian. JKanmärker att handlingar avfattade på finska eller isländska undantagslöst lordefå översältas. Med hänsyn härtUI bör översättning regelmässigtske ulan särskild begäran. RA delar denna uppfattning och framhåller att enföreskrift om översättning utan särskild anmodan inle synes bli särskiltbetungande för det land där bevisupptagningen skett, eftersom avsevärdakostnader för översättning skall ersättas av den stat som gjortframställningen. Liknande synpunkter på frågan om översättning skall ske förstefter särskild begäran framförs av länsåklagaren i . Köpingstingsrätt och överåklagaren i åklagardistrikt är tveksamma införpåståendet i promemorian att den nära släktskapen mellan de danska, norska ochsvenska språken gör bestämmelser om tillämpligt språk och översättningöverflödiga. Tingsrätten ifrågasätter om det inte är lämpligt med någon'anvisningstolk' till vilken man i vissa fall kan vända sig. Motden föreslagna bestämmelsen att handling som skall delges inle behöveröversättas om vederbörande frivilligt mottar den anmärker statens invandrarverkatt innebörden härav inte har utvecklats i promemorian. FrivUligheten i sig kandock enligt verkets mening inte rent allmänt anses vara ett kriterium på att enöversättning är onödig. Exempelvis kan en i bosalt inle finskspråkigperson sökas för delgivning av handlingar pä finska. Det faktum att han kanske av oförstånd eller av räddhåga inle protesterar när handlingarnaöverlämnas till honom kan innebära alt han plötsligt finner sig vara delgivenelt kanske omfångsrikt och för honom helt obegripligt material, som haneventuellt måste ta ställning till. Verket anser detta varaotillfredsställande. I konventionstexlen bör därför enligl verkels uppfattninganges all handlingen inte behöver översättas, om den som söks för delgivning,sedan han upplysts om möjligheten all få handlingen översatt, uttryckligenförklarar sig inle begära översättning av densamma och frivilligt mottarhandlingen. Karlskogatingsrätt förmodar alt meningen väl är att översättning skall överlämnas om densökte inte godtar handlingen på del främmande språket utan påfordraröversättning. Konventionstexten bör i så fall ge uttryck härför. Såsominledningsvis anförts antogs under för internationell privaträttelfte session ett förslag till konvention om bevisupptagning i ullandel i måloch ärenden av civil eller kommersiell natur. Konventionen utgör en ytterligarepåbyggnad till de förut nämnda Haagkonventionerna rörande samma ämnen ochreglerar till skillnad från dessa inte endast bevisupptagning vid domstol utaninnehåller även närmare regler om bevisupptagning utom rätta genom diplomatiskeller Prop, 1974:95 75 konsulär personal eller för ändamålet särskilt utseddapersoner (commissioners). För att tillgodose önskemålet om ett enklare och snabbareförfarande än det som gäller enligt 1905 och konventioner skaparkonventionen ett nytt system för översändande av framställningar ombevisupptagning. Det nya systemet motsvarar det som i fråga om delgivningsframställningarinfördes genom delgivningskonvenlionen. Konventionen ersätter i förhållandet mellan stater somratificerat den art. 8-16 i 1905 och 1954 ärs Haagkonventioner. Den har somförut nämnts ratificerats av , och samt trätt i kraftden . Den har även undertecknats av , ,och . Ytterligare ett antal staterväntas komma all tillträda konventionen. 8.2 Översikt över konventionsbestämmelserna Enligl art. I första stycket (jfr art. 15-17) avserkonventionen bevisupptagning utomlands i mål eller ärende av civil ellerkommersiell natur. Den är alltså inte tillämplig i brottmål och inle heller imål eller ärenden av fiskal eller administrativ natur. 1 likhet med 1905, 1954och Haagkonventioner saknar konventionen närmare bestämning avbegreppen civil och kommersiell. Del har förutsatts all några svårigheter vidden praktiska tillämpningen inle skall behöva vållas därav. Art. 1-14 behandlar bevisupptagning vid domstol.Framställning kan göras endast av judiciell myndighet (art. I första stycket).Framställningen får avse inte endast upptagande av bevis ulan även 'annan tillrättegången hörande åtgärd'. Med en så vid beskrivning har det ansettsnödvändigt alt särskilt ange, all delgivning av handling, säkerhetsåtgärd ellerverkställighetsåtgärd inte omfattas (art. I tredje stycket). Enligt art. 1 andra stycket får framställning ombevisupptagning göras endast om beviset är avsett att användas i en påbörjadeller framlida rättegång. Bestämmelsen möjliggör framställning ombevisupptagning till framtida säkerhet. I art. 2 första stycket föreskrivs att varjekonventionsstat skall utse ett centralt organ som mottar framställningar ombevisupptagning och översänder dem till myndighet som är behörig att vidta denbegärda åtgärden. Framställning sänds till det centrala organet i den anmodadestaten ulan förmedling av någon annan myndighet i den staten (art. 2 andrastycket). Enligl art. 13 första stycket sänds handlingarna tillbaka samma väg.Fördragsslulande stat får enligl art. 24 utse andra myndigheler vid sidan avcentralorganet och besluta om dessas behörighet. Enligl art. 25 fårfördragsslutande stat med flera rättsordningar tillägga myndighet som hör tillnågon av dessa exklusiv behörighet att uppta bevis. I art. 3 anges vilka uppgifter framställningen skallinnehålla, vilkel innebär en nyhet i förhållande till de tidigarekonventionerna. I allt väsentligt torde bestämmelserna motsvara gällandepraxis. Art. 4 behandlar språkfrågan. Enligl första stycket skall framställningavfattas pä mottagarlandets språk eller åtföljas av en översättning tUl delspråket. Andra stycket innehåller den nyheten all fördragsslulande stal ärskyldig att motta framställning på engelska eller franska språket, om särskiltförbehåll häremot inte har gjorts enligt art. 33. En särskild regel ges förstat med mer än ett officiellt språk. I fjärde stycket öppnas möjlighet förfördragsslutande stat att förklara sig godta framställning också på annat än denämnda språken. Enligt art. 28 b) får två eller flera stater inbördesöverenskomma om avvikelser från de nämnda bestämmelserna. Närmare regler om verkställigheten av den begärda åtgärdenåterfinns i art. 5-12. Regleringen är utförligare än i de tidigarekonventionerna men innehåller i sak endast några få nyheter. Art. 5föreskriver skyldighet för mottagarlandets centralorgan att genast underrättaavsändarmyndigheten om brister i framställningen. Finner sig myndighet som fåtten framställning för verkställighet inte vara behörig, skall den enligl art. 6vidarebefordra ansökningen till behörig myndighet. Ansökande myndighetunderrättas på begäran om tid och plats för bevisupptagningen (art. 7). Art. 8 innehåller en saklig nyhet. Fördragsslulande statkan avge förklaring, alt domare vid ansökande myndighet i annan stat fårnärvara när den begärda åtgärden vidtas. Närvarorätten kan göras beroende avsärskilt tillstånd av därför utsedd myndighet. Liksomtidigare gäller som huvudregel, att den myndighet som vidtar den begärdaåtgärden har att i fråga om förfarandet tillämpa sin egen stats lag (art. 9första stycket). Beträffande skyldigheten att efterkomma begäran om iakttagandeav viss form innebär art. 9 andra stycket en ändring i förhållande till art. 14andra stycket konvention. Sådan begäran skall i allmänhetefterkommas. Detta behöver emellertid inte ske om den önskade formen äroförenlig med lagen i den anmodade staten eller om den inte kan tillämpas pågrund av intern praxis eller praktiska svårigheter. 10 skall den anmodade myndigheten använda lämpliga tvångsmedel i denutsträckning som följer av den interna lagen. Art. II innehåller bestämmelser om räll att vägra vittnam.m. Den person som skall höras eller i övrigt fullgöra något har räll attvägra medverka, om han har rätt eller skyldighet till sådan vägran enligt lageni den anmodade staten. Under vissa förutsättningar får han också åberopa lageni den stat som har gjort framställningen. Fördragsslulande stat kan avgeförklaring att också lagen i tredje stat får åberopas. Av art. 27 b) följer attintern lag eller praxis som innebär mindre restriktiva krav har företrädeframför konventionen. Art. 28 d) möjliggör för två eller flera stater attavtala om avvikande regler. Art. 12 anger i vilka fall den anmodade staten fårvägra efterkomma framställning om bevisupptagning. Art. 14behandlar kostnadsfrågan. Huvudregeln är liksom , att ingen avgifteller kostnadsersättning av något slag får utkrävas för vidtagande av denbegärda åtgärden. Undantagen från denna regel är mycket begränsade. Tillskillnad från vad som gäller enligl konvention skall den anmodadestaten inte kunna kräva ersättning för utbetald viitnesersällning eller förkostnad för stämningsmans medverkan. Ersättning får däremot begäras för vad somutbetalts till sakkunniga och tolkar. Vidare får ersättning krävas för dekostnader som uppkommit genom all ell särskilt förfarande kommit tillanvändning på den sökande myndighetens begäran. I art. 14 tredje stycket finnsen särskild kostnadsregel som avser fall då bevisupptagning i det anmodadelandet inte kan ske vid domstol ulan får ombesörjas av särskUt utsedd person.Samtycker den ansökande myndigheten till sådant förfarande får den betalakostnaderna. Art. 26 möjliggör för en stat att kräva ersättning för vissaåtgärder om det krävs av konstitutionella skäl. I sådant fall får varje annanstal framställa samma begäran hos den staten. Bestämmelsen har tillkommit påbegäran av . Art. 15-22behandlar bevisupptagning utom rätta genom diplomatisk eller konsulärtjänsteman eller särskilt utsedd person. Annan åtgärd än upptagande av bevisomfattas däremot inle av bestämmelserna. Dessa saknar egentlig motsvarighet i1905 och konventioner och har tillkommit främst på lillskyndan av USAoch . Dessa stater använder sig i stor utsträckning av konsuleroch s.k. commissioners för bevisupptagning utomlands. Fördragsslutande stat kani större eller mindre utsträckning utesluta tillämpningen av bestämmelserna.Förbehåll kan sålunda enligt art. 33 första stycket göras i fråga omtillämpningen över huvud laget av dessa bestämmelser. Enligl art. ) kanfördragsslutande stater sinsemellan avtala om avvikelser från bestämmelserna.Bestämmelserna är dessutom utformade så all deras tillämpning är eller kangöras beroende av särskilt tillstånd. Art. 15och 16 behandlar bevisupptagning genom diplomatisk eller konsulär tjänsteman, medanart. 77 innehåller regler om bevisupptagning genom särskild förordnad person(commissioner, commissaire). Bevisupptagning genom diplomatisk eller konsulärtjänsteman får enligl art. 15 första stycket ske ulan särskilt tillstånd, omåtgärden rör medborgare i den stat tjänstemannen representerar.Fördragsslulande stat har emellertid enligl art. 15 andra stycket möjlighet allgöra rätten all la upp bevis beroende av tillstånd. Avser bevisupptagningenmedborgare i annan stat än som nämnts förutsätts enligl art. /6 särskUttillstånd. Enligt art. 17 krävs alllid tillstånd till bevisupptagning genomcommissioner.