prop · FX0383 · 1974-12-31 00:00:00 — försådana fall låta VLrs regler liksom f. n. avvika från de expropriationsrättsliga.Syftet skulle med andra ord vara att bereda den skadelidande del i företagetsvinst. Detta stämmer enligt utredningen dock mindre väl med uppfattningen attersättningsgivaren i expropriations-situationer inte skall behöva ersättavärden som har uppstått genom hans egna insatser. Det nuvarande systemet har enliglutredningen också vållat åtskilliga tolkningssvårigheter i praxis. Utredningenföreslår därför att förhöjningsregeln utmönstras ur vattenlagstiftningen. Sammanfattningsvisanser utredningen att VLr s ersättningsbestämmelser bör samordnas med expropriationslagenoch att särbestämmelserna i 9 kap. 8 och 48 §§ inte bör ges någon motsvarigheti de nya bestämmelserna. Vissa delar av VLrs skaderegleringssystem måsteenligt utredningen lämnas utanför den nu aktuella översynen. Detta gäller de s.k. skadeförebyggande åtgärderna samt processuella bestämmelser bl. a. omoföratsedd skada och om prövotid (se avsnitt 2.1). behövs det alltjämt bestämmelser om tvångsförvärv avminoritetsandel i strömfall och om ersättning för sådant ianspråktagande.Utredningen anser emellertid att denna ersättningssituation i princip inteavviker från andra fall då tvångsingrepp medför ett minskat fastighetsvärde,eventuellt i förening med annan ekonomisk skada för fastighetsägaren. Förden nuvarande ordningen har enligt utredningen i förarbetena huvudsakligenåberopats tre skäl. För det första ville man tillförsäkra ersättningstagaren envärdebeständig ersättning. För det andra såg man i institutet en möjlighet attmotverka de olägenheter, bl. a. i form av godtycklig prissättning, som kundebli en följd av monopolbildning på producentsidan. Det tredje och kanskeviktigaste skälet var att främja landsbygdens elektrifiering. Utredningenkonstaterar att kraftpriserna vid detaljdistribution har sjunkit i förhållandetill priserna för flertalet andra nyttigheter. Genom bestämmelser om koncessionoch prisreglering för distributionsanläggningar som införts i lagen (1902r 71s. 1), innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar harstatsmakterna redan nu möjlighet att säkerställa en ändamålsenligelförsörjning på skäliga villkor och att åstadkomma en planmässig och rationelldistribution. På det energipolitiska området pågår ett betydande reformarbetebl. a. genom elutredningen (I 1971 r 01). Detta arbete tUlsammans med enfortsatt utveckling på produktionssidan får enligt utredningen väntas leda tillatt varje legUimt kraftbehov också kommer att kunna tillgodosestill skäliga priser. Landsbygdens elektrifiering är i realiteten slutförd. Deskäl på vUka det nuvarande ersättningssystemet bygger har enligt utredningenalltså väsentligen förlorat sin bärkraft. 1974: 83 58 Utredningenframhåller också att den ändrade utbyggnadstekniken, enligt vilken vattenkraftenfrån milslånga sträckor tUlgodogörs i ett kraftverk, har medfört attöverföringskostnaderna blir så stora att det är fördelaktigare förersättningstagarna att köpa sin kraft från det lokala distributionsföretaget.Utvecklingen har enhgt uppgift från de norrländska vattendomstolarna nåttdithän att ersättningsformen numera saknar praktisk betydelse, vilket såvittgäller mindre falldelar bekräftas av en summarisk genomgång som utredningengjort av vissa domar. Avdet anförda kan enligt utredningen till en början dras den slutsatsen attersättning genom kraftöverföring är ett realistiskt altemativ tUlersättning i pengar, när de fallsträckor som avses är obetydliga. De lokalasmåförbmkarna torde över huvud taget bl. a. av distributionstekniska skäl kunnalämnas ur räkningen i sammanhanget. Frågan är enligt utredningen omersättningsformen bör behållas med tanke på de situationer dåersättningstagaren har ett stort behov av elektrisk kraft, t. ex. en kommuneller en industri, och äger en betydande minoritelsandel i den fallsträcka somskall byggas ut. I sådana situationer brakar i allmänhet överenskommelseträffas om gemensam utbyggnad. Överenskommelserna utgår vanligen från VLrsbestämmelser om ersällningskraft. är det å ena sidan tveksamt om ersättningsformen bör behållas medtanke enbart pä de s. k. större minoritelsdelägarna. Sådana ersättningstagarekommer av distributionstekniska skäl oftast att själva tUlhöra producentkretsenoch det kan därför enligt utredningen hävdas att frågan om ersättning i kraftbör kunna lösas inom ramen för det väl utvecklade samarbetet påkraftproduktionens område även om rättsinstitutet utmönstras. Aandra sidan framgår av förarbetena till jordabalkens bestämmelser ominstitutet rätt till elektrisk kraft (7 och 15 kap.) att VLrs ersättningskrafttUlmäls viss betydelse som kreditunderlag (prop. 1970r 145 s. 301). har vid kontakter med utredningen bekräftat sin uppfattning omersättningskraftens betydelse från finansieringssynpunkt. Enligt utredningenfinns det visserligen möjlighet att finansiera kraftverksbyggnad genomupplåtelse enligt jordabalkens bestämmelser av rätt till elektrisk kraft.Utredningen anser emellertid att kraftintressenlernas önskemål om fortsattlagstiftning om ersättning i kraft samt bankföreningens synpunkter påinstitutets betydelse för finansieringen tillsammantagna utgör tillräckligaskäl för lagstiftning. Beträffandeutformningen av nya bestämmelser i ämnet framhåller utredningen att debetydande ekonomiska motprestationer som enligt gällande lag kan åläggasminoritetsdelägaren är mindre väl förenliga med ett ersättningssystem i vanhgmening. Minoritetsdelägarnas intresse är enligt utredningen inte i första handatt få ersättning utan att fådel i kraftproduktionen och de är beredda att på samma villkor som den byggandebära de kostnader och ta de ekonomiska risker som kan vara förenade medföretaget. Frågan om minoritetsdelägarnas rätt att delta i företaget är väsentligenav privaträttslig natur och bör därför enhgt utrednmgen åtminstone tills vidareprövas av domstol. bör dock vid behov inhämta yttrande frånkommerskollegium (numera statens industriverk) om frågor med energipolitiskanknytning. Utredningenförordar att de materiella bestämmelserna om minoritetsdelägarens rätt tillkraft, i fortsätiningen kallad andelskraft, tas in i 2 kap. VL. En redogörelseför utredningens förslag till sådana bestämmelser lämnas i det följande(avsnitt 4.2.2). Förslagetatt slopa de nuvarande bestämmelserna om ersättning genom kraftöverföringaktualiserar frågan om sådan rätt till ersättningskraft som redan harbeslutats bör bestå för framtiden. Enligt gällande rätt torde det mte varamöjligt för ersättningstagaren att få en rätt till ersättningskraft utbytt motersättnmg i pengar även om skulle finna en sådan lösningändamålsenlig. Utredningen, som betonar att beslut om ersättningskraft mycketväl kan ha fattats i strid med båda parters önskemål, förelår en möjlighet attbyta ut ersättningskraft mot penningersättning. Detta innebär en naturligkonsekvens av utredningens ståndpunkt i fråga om själva institutetersättnmgskraft. Behovet av en sådan avlösningsmöjlighet är särskUt stort närdet gäller mindre kraftbelopp. Som fömtsättnmg för att avlösning skall få skebör enligt utredningen alltid gälla att den inte medför betydande olägenhet förmotparten tUl den som gjort framställnmgen. Sammanfattningsvisföreslår utredningen att bestämmelserna om ersättning genom kraftöverförmgupphävs och ersätts av bestämmelser i 2 kap. VL om andelskraft samt attmöjlighet införs till avlösning av redan beslutad ersällningskraft. 3.2.4Ersättning genom tillhandahållande av vatten Enrealkompensation i form av vattenleverans kan eiUigt utredningen ofta vara denenda utvägen att trygga vattenförsörjningen på en fastighet vars egnavattentäkt påverkas av en ny anläggning. Enligt vad, utredningen inhämtatär detmte heller ovanligt att vallendomstolama meddelar föreskrifter i ämnet. Denuvarande bestämmelserna om ersättningsvatten motsvarar enligt utredningenalltså ett praktiskt behov. Emellertid är de tillämpliga bara i mål omgrandvattentäkt. Detta har dock inte hindrat vattendomstolarna att i andra fall exempelvis vid uppdämnmg eller avsänkning av ett gmndvattentäkten närbelägetvattenområde ålägga företagarna att som skadeförebyggande åtgärd svara förvatlenleverans. Utrednmgen anser att dessa likartade situationer bör behandlaspå samma sätt. Det rör sig i båda fallen om skadeförebyggande åtgärder. Endastfrågor om eventuellt kvarstående men bör enhgt utredningenkomma under bedömande enligt VLrs ersättningsregler. Utredningen förordar altnuvarande bestämmelser om ersättning genom tillhandahållande av vattenutmönstras. förslag genomförs kommer frågor om rätt till vattenleverans vidskada till följd av gmndvattentäkt i fortsättningen helt att överlämnas åträttstillämpningen. Med hänsyn tUl den praxis som etablerats på områdetbör detta enhgt utrednuigen inte inge några betänkligheter. Eftersomförhållandena kan vara mycket skiftande, bör det enligt utredningen tvärtomvara en fördel att domstolarna får fria händer att anpassa sina föreskriftertill vad som behövs i varje särskilt fall. Utredningen understryker att detäven ulan uttryckliga lagregler naturligtvis åligger domstolarna att meddelasådana föreskrifter om åtgärder och ersättning att ersättningstagama inte blirsämre stäUda . Beträffandevattenleveransens omfattning bör enligt utredningen som allmän utgångspunktgälla alt leveransen skall motsvara vad som faktiskt har tagits ut vid denskadade vattentäkten i dess opåverkade skick. Viss hänsyn måste emellertidockså tas tUl fastighetens framtida vattenbehov. Skadevållaren bör enligtutrednuigen svara för att fastighetens normala behov av husbehovsvatten kantUlgodoses också för framtiden. Skall vattnet användas för annat ändamål änhusbehovsförbmkning, torde man i allmänhet ha att bestämmaleveransskyldighetens omfattning med utgångspunkt i förbmkningen under desenare åren och vad som kan behövas för den närmaste framtiden. får det i denna situation ankomma på sakägaren att göra sannoliktatt hans vattenbehov ökar . Utredningen behandlarfrågan om den skadelidande också enligt den föreslagna ordningen bör kunnaåläggas någon ekonomisk motpresta-, tion. Enligt utredningen låter det sigmindre väl förenas med elt ersättningssystem att ålägga den ersättningsberättigadebetalningsskyldighet gentemot ersättningsgivaren. En sådan ordning bör undvikasgenom en lämplig utformning av domstolamas föreskrifter. Om den skadelidandebereds förmån av någon betydenhet, bör värdet därav kunna reduceras exempelvisgenom att företagaren åläggs att vidta åtgärder för att möjliggöra leveransenmedan den skadelidande får svara för. drift och underhåll. Det bör enligtutredningen också vara möjligt att låta företagaren svara för vattenleveransenbara till en viss punkt, exempelvis fastighetsgräns. Att en skadeförebyggandéåtgärd kan innebära viss överkompensation är irite något ovanligt i valtenmål.Enligt utredningens mening är det rimligt att den som utsätts förtvångsingrepp får tillgodogöra sig de obetydliga övervärden som här är ifråga. Utredningenlar upp frågan om VLrs förhåUande tiU lagen (1970r 244) om allmänna vatten- ochavloppsanläggningar (va-lagen). Enhgt gäUande rätt skall rättsförhållandetmellan en allmän va-anläggning ochden fastighetsägare som genom anläggningen hder intrång i sin rätt till vatteni princip bedömas enligt VLrs regler utan beaktande av att fastighetsägarensamtidigt kan vara skyldig att bli ansluten tUl anläggningen och därigenom fåvatten i ersättning för det han förlorat (NJA 1959 s. 501). Om skyldigheten attleverera vatten i samband med grandvatlentäkt i enUghet med utredningensförslag ses som en fråga om skadeförebyggande åtgärder, kan man enligtutredningen inte undgå aft vid skaderegleringen ta hänsyn tUl vå-lagens bestämmelser.Har det klarlagts att sakägare får braka va-anläggningen, bör enligtutredningen hänsyn tas till det. Detta innebär att åtgärder i form avbrannsför-djupning eller vattenleverans i särskild ledning i allmänhet inteblir meningsfulla. Vidare innebär det enligt utredningen att ersättning förfastighetsskada skall beräknas till skUlnaden mellan fastighetens värde ioskadat skick och dess värde skadad men ansluten till va-anläggningen, med deekonomiska fördelar och nackdelar denna anslutning kan medföra. Dessutom kanpersonlig ersättning komma i fråga. Sammanfattningsvisföreslår utredningen, att nuvarande bestämmelser om ersättning genomtillhandahållande av vatten utmönstras och att frågan om skyldighet attleverera vatten i samband med gmndvattentäkt skall ses som en fråga omskadeförebyggande åtgärder. 3.2.5Ersättning i realvärden av annat slag F. n. gäller att överenskommelsemellan parterna om att ersättning skall utgå i annan form än VL medger, t. ex.i form av mark, måste fastställas av efter lämplighetsprövningför att bh gällande. I samband med den intensiva exploateringen av landetsvattenkrafttillgångar framfördes från ohka hållönskemål om möjligheter för domstolarna att oberoende av överenskommelse dömaut ersättning i realvärden (se stencUerade betänkanden av vattenlagssakkunnigaår 1952 och av norrländska vattenkraftsutredningen samt 3LU 1960r 33och 1962r 14). torde frågan om ersättning i realvärden, som inte berörs iutredningens direktiv, i dagens utbyggnadssituation sakna nämnvärd aktualitet.Utredningen anser att frågan nu bör avföras från dagordningen. VadgäUer överenskommelse om ersättning i form av mark är det enligt utredningentydligt att överenskommelsens lämplighet måste bedömas bl. a. frånfastighetsbildningssynpunkt. En sådan bedömning synes inte böra ankomma pådomstol utan ske i den ordnhig som gäller enligt fastighetsbildningslagen(1970r 988). Enligt 5 kap. 3 § fastighelsbUdningslagen får förvärvaren vidtvångsförvärv begära sådan fastighetsreglering varigenom olägenhet avförvärvet kan undanröjas, minskas eller förebyggas. Enligt utredningens meningbör domstolens medverkan begränsas till att pröva eventuellt kvarståendeersättningsfrågor. 1974: 83 62 andraformer av realkompensation framstår närmast som skadeförebyggande och börenligt utredningen bedömas som sådana. Av det anförda följer enligt utredningenatt en överenskommelse mellan parterna om ersättning i form av mark bör kunnafastställas av domstol endast under fömtsättning att erforderligafastighetsbildningsåtgärder visas kunna genomföras. I vUken mån överenskommelseom andra former av realkompensation kan fastställas måste enligt utredningenpå samma sätt bero på om domstolen med bindande verkan kan besluta i frågan.Att hänsyn måste tas till fastighetsborgenärernas intresseär tydligt. Utredningen anser att särskUda beslämmelser i ämnet kan undvaras. Utredningenanser att man i VL bör införa expropriationslagens system att uppdelapenningersättningen på olika ersättningsarterr löseskilling, ersättning förfastighetsintrång samt annan ersättning. Viss uppdelning på ohkaersättningsarter förutsätts redan nu i VL. Utredningentar upp frågan om VL bör innehålla en uttrycklig föreskrift om attlöseskilling och intrångsersättning skall bestämmas med utgångspunkt ifastighetens marknadsvärde i överensstämmelse med vad som gäller enUgtexpropriationslagen. Från allmänna rättvisesynpunkter är det självfalletangeläget att likartade ersättningsfrågor bedöms efter enhetliga gmnder.Principen att fastighetsskada skall värderas med utgångspunkt i marknadsvärdetmåste enhgt utredningen därför få slå igenom också i VL, om inte starka skälkan anföras för en särreglering. Någrasådana skäl kan enligt utredningens mening inte anföras när det gäller inlösenav hel fastighet. Det förhåller sig visserligen så att företagen enligt VL oftaär lokaliserade till glesbygds- eller avfolkningsområden, där det kan varasvårt att fastställa ett marknadsvärde. Expropriationslagens ersättningsreglerär emeUertid avsedda att tillämpas också inom sådana områden och en värderingenligt för expropriationslagen angivna riktlinjer bör enligt utredningen ledatUl ett tUlfredstäl-lande resultat även i valtenmål. Marknadsvärdet förfastigheter i glesbygdsområden torde ofta te sig orimligt lågt, särskilt omman jämför med en värdering enligt den ibland för byggnader tillämpade metodenatt uppskatta nybyggnadskostnaden med reduktion för ålder och beskaffenhet iövrigt hos den befintliga byggnaden. Innehavet av en fastighet kan för ägarenmedföra fömtom fördel av bostad möjhgheter till biinkomster ochnaturahushållning. Om ett uppskattat marknadsvärde inte täckerfastighetsägarens förlust, bör enligt utredningen liksom vid expropriationsärskUd ersättning kunna utgå vid sidan av löseskUlingen. Systemet med särskUdersättning bör enligt utredningen inte tUlämpas generellt inom områden medextremt låga marknadsvärden utanförst efter prövning i varje särskilt fall huravida de i viss mån personligaskälen för särskild ersättning förehgger. Inlösenav hel fastighet förekommer emellertid förhållandevis sällan i vattenmål. Denvanligaste ersättningssituationen är i stället att en del av en fastighetdrabbas av ett direkt ingrepp, t. ex. inlösen eller över-dämning, och attåterstoden menligt påverkas av de förändrade vattenförhållandena i form avförsumpning, skada på fiske, försvårad virkes-utdrivning osv. Utredningen ärmedveten om att åtskilliga praktiska skäl kan anföras för den nuvarandeordningen. Skador på jordbruksmark eller på skogsmark och växande skog kanuppskattas inom hela skadeområdet med ledning av allmänt vedertagna normer ochvärderingen sker därigenom efler enhetliga grander. Motsvarande gäUerexempelvis företagets verkningar på fisket eller på virkesutdrivningen som kanutredas och skaderegleras i ett sammanhang. När en fastighet drabbasav flera olikartade skador leder en värdering av varje skadetyp för sigemellertid erfarenhetsmässigt lätt till att de särskilda objekten Övervärderas.Det torde också förekomma att man vid värderingen utgår från en oförändradanvändning, trots att en sådan måsle framstå som orationell, om hänsyn tas tillföretagets samlade inverkan på fastigheten. Enligt utredningen kommer det inteheller in i bilden att företaget eventuellt kan medföra nytta, t. ex. fråntorrläggningssynpunkt eller att skadeförebyggande åtgärder kan innebära vissöverkompensation. Värderingen av olika skadeobjekt kan också leda tillersättningar för skadetyper som vid en samlad bedömning tar ut varandra, t. ex.om inverkan i ett hänseende innebär att arbetskraft blir överflödig och i ettannat att det kommer att krävas ökad arbetsinsats. Om en fastighet samtidigtdrabbas av flera skador, är det inte troligt att en presumtiv köpare sökerbedöma vilken reduktion av köpeskUlingen som bör föranledas av varje särskUdskada sedd för sig. Det naturliga är enligt utredningen i stället att köparenförsöker bilda sig en uppfattning om vilken inverkan på fastighetensanvändningsätt företaget totalt sett kan tänkas få och bestämmer sitt bud efterdet. Enligt utredningens mening bör partiella fastighetsskador i vattenmål påmotsvarande sätt avgöras efter en helhetsbedömning. Mankan enligt utredningen inte bortse från att slutresultatet blir elt annat ochför den enskilde fastighetsägaren i allmänhet mera förmånligt med nuvarandetiUvägagångssätl vid skadeuppskattningen i vattenmål jämfört med de metoder somnumera måste tillämpas i andra expropriationsliknande situationer. kan dessa ojämnheter svårligen försvaras. Utredningenförordar med hänsyn tUl det anförda att det i VL uttryckligen anges att löseskillingskall motsvara fastighetens marknadsvärde och att intrångsersättning skallmotsvara den minskning i fastighetens marknadsvärde som uppkommer genomingreppet. 1974: 83 64 VLsaknar f. n. uttryckliga bestämmelser om avräkning av nytta mot skada. I praxishar det ansetts tUlåtligt med sådan kvittning åtminstone i vissa fall. Idoktrinen har framhållits att avräkningsfrågan rymmer så många konkurrerandeändamålssynpunkter att elt försiktigt lagande efler lägligheten ter sigmotiverat inom rättstillämpningen (i för s. 235).Den nya värderingsregeln för intrångsfallen kan enligt utredningen alltsåsägas stå i tämligen god överensstämmelse med vad som får antas vara gällanderätt inom VLrs område. måste emellertid uppmärksammas att tveksamhetmöjligen kan uppkomma vid tUlämpningen av den nya regeln i den förvattenrättens del inte alldeles ovanliga situationen att nyttan enligtföreskrift i VL grundar tvångsdelaktighet och därigenom bidragsskyldighet. Idessa fall får enligt utredningen nyttan inte avräknas i samband medregleringen av till äventyrs uppkommande fastighelsskada till följd avföretaget. Enligtexpropriationslagen gäller det undantaget från marknadsvärdesprincipen att manvid värderingen skall bortse från inverkan av någon betydelse avexproprialionsföretaget. Regeln gäller endast i den män del finnes skäligt medhänsyn till förhållandena i orten eller till den allmänna förekomsten avlikartad inverkan under jämförliga förhållanden. Denna inskränkning anslutertill de grannelagsrätlsliga er-sättningsrekvisil som lagfästs i 30 §miljöskyddslagen (1969r 387). Regeln gäller både positiv och negativ inverkan. Vadvattenmålen beträffar torde enligt utredningen någon påvisbar förändring av fastighetsvärdenaknappast äga rum annat än i samband med åtgärder av mera betydande omfattningeller ingripande beskaffenhet. Behovet av en motsvarighet tillexpropriationslagens regel framstår alltså som begränsat med hänsyn tillutvecklingen på vattenkraftexploateringens område. De för expropriationsmålenkarakteristiska markvärdestegringsproblemen saknar enligt utrednuigen störreaktualitet i vattenmålen. Däremot kan det tänkas att ett företag enhgt VL genomatt väcka farhågor för förfulning, dimbildning eller buller påverkarfastighetsvärdena i negativ riktning. Detsainma kan vara fallet, om förelagetbefaras medföra en minskning av befolkningsunderlaget i bygden. mening är det mot bakgrund av det anförda befogat att i sakägarnasintresse låta expropriationslagens regel om inverkan avexproprialionsföretaget få en motsvarighet i VL. Denuppskovsmöjlighel som VL erbjuder genom bestämmelserna om prövotid har enligtutredningen kommit att flitigt utnyttjas, företrädesvis i de stora kraftverks-och regleringsmålen. Man har därvid i allmänhet förfarit på del sättet att helafrågekomplex i målen, t. ex. om företagens inverkan på fiske, flottning ellervirkesutdrivning ställts för särbehandling efter fortsattutredning, ofta genom en av domstolen Prop.1974: 83 65 Slutregleringen i uppskjutna delarkan sedan äga mm avsevärd tid efter den definitiva prövningen av övrigaersättningsfrågor för de olika fastighetema. Detta förfarande låter sig enligtutredningen mindre väl förenas med elt ersättningssystem som grundas på ensamtidig bedömning av vatlenföretagets samlade inverkan på olika fastigheter. Utredningen föreslår därför att prövotidsbestämmelsernajämkas så att slutlig skadereglering för fastighet inte behöver äga rum, förränäven uppskjutna ersättningsfrågor är mogna för avgörande. Om provisoriskersättning anses påkallad , bör denna utges i form avförskott på den slutliga ersättningen. Detta bör enligt utredningen gälla bådeför skador som i och för sig hade kunnat regleras och för skadorsom omfattas av uppskovet. Förskottet bör enligt utredningen avvägas så att deti rimlig mån kompenserar den förutsebara totala nedgången i fastighetensmarknadsvärde. När den uppskjutna ersättningsfrågan bhr klar för avgörande, fården slutliga ersättningen för aUa skador på fastigheten bestämmas och utgivnaförskott avräknas. Enligt utredningen är det uppenbart att slutersättningeninte får understiga summan av utdömda förskott. Utredningen framhåller attpersonlig ersättning kan bestämmas slutligt även om frågan om fastighetsskadaställs . Utredningen är medveten om att utredningens förslag kanverka något tyngande på målens handläggning. Förslaget ansluter dock tUl vadsom gäller om förskott vid förhandstillträde enhgt expropriationslagen.Väsentligare är att förslaget enligt utredningens mening leder till en såriktig skadevärdering i vattenmålen som möjligt.