prop · FX0342 · 1974-12-31 00:00:00 — Verksamheten fyller en nödvändig ochviktig funktion i betalningsprocessen, bl.a. som en följd av den ökade kreditgivningen.Från denna synpunkt måste ställas krav på att verksamheten fungerar på etteffektivt sätt. från gäldenärens synpunkt måste emellertid också andrakrav ställas på inkassoverksamheten. Inkassoåtgärder är till sin natur sådanaatt de i större eller mindre utsträckning kan leda till skada eller olägenhetför gäldenären. Bieffekterna växlar efter åtgärdernas art. De blir mer kännbaravid kvalificerade åtgärder, t.ex. utmätning och vräkning. Till obehaget att bliföremål för inkasso kan komma andra konsekvenser. Särskilt bör nämnas deneffekt som en offentlig betalningsanmärkning kan ge ikreditupplysningssammanhang. Från allmän synpunkt är det önskvärt att i störstamöjliga utsträckning begränsa de bieffekter som inkassoverksamheten kan ledatill. 1 inkassobranschen har förekommit missförhållanden i olikaavseenden. En viss sanering har dock ägt rum , bl.a. som enföljd av den pressdebatt som förts om inkassoföretagens arbetsmetoder.Saneringsåtgärderna är emellertid enligt utredningens mening otillräckliga. Mankan inte heller utan vidare förutsätta en fortsatt självsanering inom helabranschen. Mot den angivna bakgrunden föreligger det enligtutredningen behov av en reglering av inkassoverksamheten. Utredningen föreslåratt bestämmelser förs in i en särskild inkassolag. Dessutom föreslås vissaändringar i lagsökningslagen (1946:808) och i lagen (1915:219) omavbetalningsköp. 3.2 Lagstiftningens omfattning m.m. Enligt utredningens förslag skall inkassolagen i förstahand omfatta sådan inkassoverksamhet som drivs yrkesmässigt och för annansräkning, dvs. på uppdrag av fordringsägare. 1 fråga om sådan verksamhetuppställs den grundregeln att verksamheten skall drivas enligt god inkassosed. Begreppet fylls ut med en rad mer konkreta bestämmelser,som gäller bl.a. utformningen av kravrutiner och förutsättningarna för attvidta rättslig åtgärd eller annan inkassoålgärd. Den föreslagna inkassolageninnehåller också regler om inkassoföretags behörighet att handla påhuvudmannens vägnar samt bestämmelser om förvaltning och redovisning avklientmedel m.m. En väsentlig uppgift för utredningen har varit attåstadkomma en tillfredsställande kontroll och tillsyn över de företag sombedriver inkassoverksamhet. Som närmare skall behandlas i det följande föreslårutredningen att yrkesmässig inkassoverksamhet skall få bedrivas endast undervissa angivna förutsättningar. Vidare föreslås regler om tillsyn av offentligmyndighet. Slutligen kompletteras den föreslagna regleringen med bestämmelserom straff och skadestånd för den som bedriver inkassoverksamhet utan att iakttagivna bestämmelser. Den föreslagna inkassolagen tar emellertid inte bara siktepå den inkassoverksamhet som bedrivs yrkesmässigt och för annans räkning.Utredningen framhåller att det vid sidan av den yrkesmässiga inkassoverksamhetenfinns andra inkassoformer. Bl.a. förekommer det alt åtskilliga störrekreditgivare själva driver in sina fordringar. Enligt utredningens mening måsteverksamheter av sådant slag i vissa hänseenden omfattas av en inkassolag, omdenna skall få den helhetsverkan som behövs. 1 lagen ställs därför upp denregeln att den som driver in betalning antingen för egen räkning eller ejyrkesmässigt för annans räkning skall vara skyldig att iaktta god inkassosed.Begreppet preciseras genom en föreskrift att gäldenär inte får vållas onödigskada eller olägenhet och inte heller utsättas för otillbörlig påtryckningeller annan otillbörlig inkassoålgärd. Vidare föreskrivs att den myndighet somskall ha tillsyn över de egentliga inkassoföretagen också skall utöva tillsynöver de nu angivna formerna för inkassoverksamhet. När det gäller den närmare gränsdragningen mellan de olikaformerna för inkassoverksamhet anser utredningen att det bör sakna avgörandebetydelse om verksamheten bedrivs i kommersiellt syfte eller ej. Sådan inkassoverksamhetsom bedrivs av vissa företagarorganisationer bör således falla under de meralångtgående lagreglerna. Detsamma bör gälla för det fall att ett inkassoföretagsom ägs av ett annat företag helt eller till stor del ägnar sig åt att driva infordringar för ägarföretagets räkning. Även den inkassoverksamhet som bedrivs av advokater ochbankinstitut faller i och för sig under de mera långtgående lagbestämmelserna.Som närmare skall behandlas i ett följande avsnitt anser dock utredningen beträffande advokater och bankinstitut bör göra undantag från dettillståndstvång som i övrigt ställs upp för inkassoföretagen. 3.3 Förfarandet vid inkassering Som förut nämnts understryker utredningen inkassoverksamhetensbetydelse för det ekonomiska livet. Den enskilde fordringsägaren har sina kravpå verksamheten, främst kravet att den fungerar pä ett effektivt sätt. Men hanhar också intresse av att undvika störningar och irritationer i förhållandetill kundkretsen. Gäldenären å sin sida bör kunna kräva ett rimligt rättsskyddså att han inte onödigtvis vållas skada eller olägenhet. Vidare måste hansintegritet respekteras i rimlig mån så att han inte utsätts för otillbörligpåtryckning eller annan otillbörlig inkassoålgärd. De nämnda intressena kan sammanfattas i ett krav på att inkassoföretagenskall arbeta enligt god inkassosed. Enligt utredningen innebär god inkassosedatt ett inkassoföretag efter bästa förmåga skall ta tillvara huvudmannensintressen inom ramen för vad ett rimligt hänsynstagande till gäldenären kräver.Begreppet måste emellertid konkretiseras för att få en meningsfylld innebörd.Utredningen har sett det som en viktig uppgift att söka fastställa vad som börinnefattas i begreppet. Rättsförhållandet mellan fordringsägare och inkassoföretagregleras i sina huvuddrag av bestämmelserna om syssloman i 18 kap. handelsbalken.Fordringsägaren har dessutom möjlighet att tillgodose sina intressenavtalsvägen och under utnyttjande av konkurrensen mellan inkassoföretagen. Hanhar sålunda goda möjligheter att påverka inkassoföretagens arbete så att detutförs på ett för honom acceptabelt sätt. Utredningen har därför inte i förstahand inriktat sig på frågor om god inkassosed i förhållande tillfordringsägaren. Utredningen anger emellertid vissa riktlinjer för ett inkassoföretagshandlande gentemot sin huvudman. 1 inkassoföretagets uppgift ingår att väljasådana inkassoåtgärder som på lämpligaste sätt leder till betalning eller uppgörelse som är acceptabel för fordringsägaren. Företagel bör hållahuvudmannen underrättad om förhållanden som är av betydelse för honom. Det börvid behov inhämta instruktioner och bistå med råd om hur inkassouppdraget börgenomföras. Fordringsägaren bör normalt underrättas, om gäldenären bestriderett betalningsanspråk eller om det på grund av hans ekonomiska förhållandenfinns risk för att inkassoåtgärder inte kommer att leda till betalning.Uttryckligt samtycke från huvudmannen bör i allmänhet inhämtas, innankonkursansökan eller annan mer ingripande eller kostnadskrävande åtgärd vidtas.Huvudmannen bör också göras uppmärksam på om ett betalningsanspråk framstår somobefogat eller ovisst. När det i övrigt gäller förhållandet mellan inkassoföretagetoch huvudmannen tar utredningen upp frågan rörande företagens klient- medelsförvaltning och redovisningsskyldighet. Dessa frågorbehandlas i ett följande avsnitt. Gäldenärensställning i förhållande till inkassoföretaget skiljer sig i väsentligahänseenden från fordringsägarens. Det finns f.n. ingen lagstiftning somallsidigt reglerar förhällandet mellan gäldenär och inkassoföretag. Gäldenärensaknar möjlighet att avtalsvägen påverka företaget. Den fria konkurrensenmellan inkassoföretagen kan under vissa omständigheter leda till ökat tryck på gäldenären.Hans ställning kräver särskild uppmärksamhet med hänsyn till att inkassoverksamhetentill stor del består i utomrättsliga åtgärder som ligger utom domstols ochkronofogdemyndighets kontroll. Utredningen har därför koncentrerat sitt arbetetill frågor som rör inkassoföretagens förhållande till gäldenärer. Vidbestämningen av god inkassosed mot gäldenärer har utredningen i första handsökt ledning i inkassobranschens nuvarande praxis. Det finns emellertid intenågon allmänt accepterad uppfattning om vad som skall anses vara god inkassosedi förhållande till gäldenärer. Detta beror bl.a. på att det inte finns någonbranschförening eller liknande som kan styra normbildningen. Utredningenhar studerat de normer som finns för vissa närliggande yrkesgrupper, i förstahand regler om god advokatsed. Trots de skillnader som finnsmellan advokat- och inkassoverksamhet kan samfundets regler i vissa hänseendentjäna till ledning vid bestämningen av begreppet god inkassosed mot gäldenärer.Viss ledning kan också hämtas i de principer som ligger till grund förrättegångsbalken och annan processlagstiftning, t.ex. lagsökningslagen ochkungörelsen om ersättning för inkassokostnad och kostnad i mäl ombetalningsföreläggande. Utredningenunderstryker att ett inkassoföretag måste få vidta de åtgärder som verkligenbehövs för att driva in betalning eller för att få till stånd en uppgörelse medgäldenären. Företaget får dock inte använda åtgärder som måste ansesotillbörliga. Detta innebär bl.a. att gäldenären inte får vållas onödig skadaeller olägenhet. Ett skydd för gäldenären grundat på dessa principer behöverinte komma i konflikt med fordringsägarens intressen. Denne kan sålunda haintresse av att inkassoföretaget undviker åtgärder som stör ett värdefulltkundförhållande eller försämrar möjligheterna till frivillig betalning elleruppgörelse. 1 den mån fordringsägarens och gäldenärens intressen går isär måsteemellertid intresseavvägningen ske med utgångspunkt från att den som ådragitsig en skuld självfallet bör göra rätt för sig. Motbakgrund av sina allmänna överväganden föreslår utredningen som tidigare nämntsen bestämmelse om att inkassoverksamhet skall drivas enligt god inkassosed.Vidare föreskrivs att verksamheten skall utövas så att gäldenär inte vållasonödig skada eller olägenhet. Förslaget innehåller också en bestämmelse om att gäldenärinte får utsättas för otillbörlig påtryckning eller annan otillbörlig inkassoålgärd. Som tidigare nämnts anser utredningen att det frän allmänsynpunkt ar önskvärt att i största möjliga utsträckning begränsa de bieffektersom inkassoverksamheten kan leda till. En principiell utgångspunkt bör vara attgäldenären får rimlig möjlighet att frivilligt betala sin skuld. Det innebär iförsta hand att inkassoföretag inle bör få anlitas förrän fordringsägarens egnabevakningsåtgärder visat sig otillräckliga. Om det är nödvändigt att lämna ettärende till ett inkassoföretag, bör företaget sörja för att gäldenären fårunderlag för sitt stäUningstagande och skälig frist att betala frivilligt innanrättslig åtgärd vidtas. Inkasseringföregås regelmässigt av att fordringsägaren skickar gäldenären en påminnelse omhans betalningsskyldighet, en erinran och ett eller flera enkla krav. En sådanuppläggning stämmer enligt utredningen väl med god inkassosed. Gäldenären fårhärigenom möjlighet att betala frivilligt. Han får också tillfälle attförbereda sig för vidare åtgärder från fordringsägarens sida om han motsättersig betalningsanspråket. Slutligen får han möjlighet att kontaktafordringsägaren för att få anstånd med betalningen eller träffa uppgörelse. Utredningen föreslår att det i inkassolagen tas in enuttrycklig bestämmelse om att inkassoålgärd inte fär vidtas förrän borgenärenskriftligen erinrat gäldenären om betalningsskyldigheten och berett honomtillfälle att inom viss skälig tid frivilligt betala sin skuld. Innan kravriktas mot gäldenären bör inkassoföretaget kontrollera att borgenären fullgjortsin skydlighet. Kontrollens omfattning får anpassas efter omständigheterna.Frågan om fordringsägaren är fast eller tillfällig kund hos företaget kan vara aven viss betydelse genom den kännedom företaget får om de fasta kundernasbetalningsrutiner. Det kan också vara av praktiskt värde att i avtalet medfordringsägaren ta in föreskrifterom hans skyldighet att erinra gäldenäreninnan ett ärende överlämnas för inkasso. Av kravet på god inkassosed följer vidare att inkassobyrån,innan den vidtar rättslig åtgärd, skriftligen bör kräva gäldenären på betalningoch ge honom skälig frist att ta ställning till kravet och betala frivilligt.Iakttagandet av denna princip ligger också i fordringsägarens intresse,eftersom redan inkassobyråns första krav brukar leda till betalning elleruppgörelse. 1 det kravsom föregår rättslig åtgärd bör anges vilka belopp gäldenären har att betala i kapital, ränta och kostnader. Kravet bör också innehålla viss information. Gäldenären bör sålunda få vederhäftig upplysning om vilka rättsliga åtgärder som inkassoföretaget avser att vidta. Han bör också kort informeras om alt betalningsvägran kan leda till registrering hos kreditupplysningsföretag och publicering i kredit- upplysningspublikationer.Information behövs vidare i fråga om andra viktigare konsekvenser avoberättigad betalningsvägran. skyldigheten att ersätta kostnad för rättslig åtgärd.Informationen får dock inte ges karaktären av otillbörlig påtryckning.Informationen skall vara koncentrerad, saklig och korrekt. Det är betydelsefullt för gäldenären att inkassoföretagetskrav inte framstår som en auktoritativ bekräftelse på att han är skyldig attbetala. Kravet bör därför innehålla en uttrycklig anmodan till gäldenären attanmäla eventuell invändning . Han bör också kort erinras om atthan vid tveksamhet kan anlita advokat eller annan rättshjälp. Mot bakgrund av det sagda föreslår utredningen att i inkassolagentas in bestämmelser om att krav mot gäldenär skall framställas skriftligen ochinnehålla uppgift om vilka belopp han har att betala i kapital, ränta ochkostnader. 1 kravet skall anges de åtgärder och följder som bristande betalningkan medföra. Gäldenären skall anmodas att inom viss skälig tid anmäla huruvidahan har någon invändning mot kravet. Det skall innehålla erinran om hansmöjligheter att anlita advokat eller annan rättshjälp. Rättslig åtgärd får intevidtas förrän krav av angivet slag tillställts gäldenären och tiden förinvändning löpt ut. De angivna principerna för betalningserinran och krav kanenligt utredningen inle upprätthållas i alla inkassoärenden. Undantag bör fågöras t.ex. om gäldenären håller sig undan eller är känd för att obefogatbestrida krav eller om det föreligger risk för preskription. Utredningenföreslår därför en regel om att bestämmelserna om erinran och krav inte skallgälla, om gäldenären uppenbarligen söker dra sig undan att betala eller om deteljest av särskilt skäl är försvarligt att gå ifrån de föreslagnabestämmelserna. Utredningen understryker betydelsen av att inkassoföretagensarbetsrutiner ger rimlig säkerhet mot fel vid handläggningen. Till de faktorersom bör uppmärksammas hör bl.a. rutinerna för identifiering av gäldenären. Detär väsentligt att krav inte sänds iväg utan säkra uppgifter om gäldenärens namnoch adress. Det är också nödvändigt med kontroll och vid behov komplettering avuppgifterna om fordringen. Arbetsrutinerna vid bokföring och redovisning börvara sådana att betalning från gäldenären inte förbises. Det är också viktigtmed säkra rutiner för kontakten med fordringsägaren så att betalning till honominte förbises. Inkassoföretagen bör också ha väl utveckladerättelserutiner. Om någon utsatts för ett oberättigat krav bör inkassoföretagetskyndsamt sörja för rättelse av felet. Snabba och säkra rättelserutiner är avbetydelse inte minst för att förhindra felaktiga kreditupplysningar. Inkassoföretagens arkiv kan innehålla ingående informationom gälde-närernas ekonomiska och andra personliga förhållanden. uppfattning är det viktigt att företagen tillämpargallringsprinciper som tar hänsyn till gäldenärernas integritet. Principernabör utformas med utgångspunkt från vad utredningen i sitt tidigare betänkande föreslagit om gallring av kreditinformation men med beaktande av de speciella förhållanden som råderpä inkassoområdet. 3.3.3 Obefogade betalningsanspråk m.m. Utredningen understryker att det är önskvärt att en gäldenärinte utsätts för obefogade betalningsanspråk. Det ligger emellertid i sakens natur att ett inkassoföretag inte kan åläggas någon mer omfattande skyldighet att pröva den angivne gäldenärens betalningsskyldighet. Inkassoverksamhetenarbetar efter summariska principer som inte ger utrymme för de nyanseradeavvägningar som det här kan vara fråga om. En mer omfattande skyldighet attpröva ett betalningsanspråks berättigande skulle betänkligt öka kostnaderna förinkasso och reducera verksamhetens effektivitet. Inkassoföretagets skyldighetermåste också ses mot bakgrund av att företaget principiellt måste handla förhuvudmannens räkning och i hans intresse. Man måstesålunda acceptera en viss risk för att inkassoåtgärder vidtas mot en person sominte är betalningsskyldig. Risken för oberättigade krav får i viss mån uppvägasav att den uppgivne gäldenären har möjlighet att anlita rättshjälp. Självfalletbör dock inkassoföretaget sträva efter att begränsa riskerna för sådana fel.Detta ligger normalt också i huvudmannens intresse, eftersom han annars kandrabbas av onödiga kostnader och olägenheter. En grundläggande förutsättningmåste vara att fordringsägaren tillhandahåller ett så fullständigt underlag somkrävs för inkassoföretagets bedömning av ärendet. Företaget bör också aktivtverka för att gäldenärens inställning till frågan om betalningsskyldighetkommer fram på ett så tidigt stadium som möjligt. Häri ligger ett ytterligareskäl till att det första kravet mot gäldenären bör innehålla en anmodan attanmäla en eventuell invänding mot kravet. Bestrider gäldenären, bör företagetunderrätta sin huvudman härom och vid behov ge honom råd om den fortsattahandläggningen. Undantagsviskan omständigheterna vara sådana alt det skulle strida mot god inkassosed attta emot eller fullfölja ett inkassouppdrag. Utredningen syftar på sådana falldär det finns klara skäl att anta att den påstådda fordringen inte är lagligengrundad eller där betalningsanspråket framstår som obefogat eller stötande.Detta kan vara fallet t.ex. om gäldenären är omyndig, om ett avtal måste ansesogiltigt på grund av svek eller om avtalet strider mot lagen (1971:112) omförbud mot oskäliga avtalsvillkor. Andra fall är sådana där reglerna i lagen(1971:238) om hemförsäljning m.m. har åsidosatts eller där avtalad förfallotidännu inte har inträtt. Ett förhållande av det angivna slaget kommer i allmänhetfram genom all gäldenären helt eller delvis bestrider kravet. 1 vissa fall kandet dock framgå redan av inlämnade handlingar. 1 så fall bör uppdragetomedelbart avvisas. Om förhållandel kommer fram först på ett senare stadium,bör uppdraget frånträdas. Avvisning eller frånträdande bör kunna avse antingenhela inkassouppdraget eller en del av det. Från sådana fall som nämnts bör skiljas fall därrättsläget mellan huvudmannen och gäldenären är beroende av en mer kvalificeradtolkning av rättsregler. Det kan rimligen inte komma i fråga att ställalångtgående krav på ett inkassoföretags juridiska sakkunskap. Undantagsvis kandock ett betalningsanspråk juridiskt sett vara så klart obefogat att uppdragetmåste avvisas eller frånträdas. Detta gäller t.ex. om ett krav pä räntaöverstiger vad som medges i lag. Utredningen påpekar att inkassoföretagens praxis varierari förhållande till de nu föreslagna normerna. Det förekommer att uppdragavvisas eller frånträds i fall av den art som nämnts. Så t.ex. lär vissabokförlag som använder tvivelaktiga försäljningsmetoder inte godtas som kunderav seriösa inkassoföretag. En del inkassoföretag har endast fasta abonnenter, bl.a.i syfte att skapa en viss spärr mot obefogade betalningsanspråk. tillämpar ett system som innebär att en abonnent kontinuerligt betjänasav samma tjänsteman, som på det sättet kan få en god uppfattning om kvalitetenpå abonnentens uppdrag. Mot bakgrund av det sagda föreslår utredningen enbestämmelse enligt vilken inkassoålgärd inte får vidtas, om det genom gäldenärsinvändning eller eljest finns särskilt skäl anta att kravet inte är lagligengrundat eller om kravet framstår som obefogat eller stötande. Utredningen tar också upp frågan om inkassoföretagen börvara skyldiga att avvisa ett inkassouppdrag som avser ett så litet belopp attdet inle står i rimlig proportion till kostnaderna och den skada ellerolägenhet som gäldenären i övrigt kan vållas genom inkassoåtgärder. bör emellertid någon nedre beloppsgräns inte fastställas. Skälenhärtill är flera. För det första har vissa fordringsägare regelmässigt ettstort antal fordringar som var för sig är obetydliga men som tillsammansrepresenterar stora värden. Detta gäller exempelvis kommunernas fordringar påavgifter för vatten, sophämtning o.d. Vidare skulle en bestämd beloppsgräns förinkasso sannolikt leda till en försämring av den allmänna betalningsmoralen ifråga om småskulder. Normalt kan inte heller inkassering av småbelopp ansesstötande, eftersom gäldenären i allmänhet kan undvika skada eller olägenhetgenom att betala frivilligt. Problemets praktiska betydelse begränsas f.ö.genom att inkassoföretagen i regel måste avråda fordringsägaren fråninkassering av småbelopp med hänsyn till risken för kostnadsförluster. Även med utredningens principiella utgångspunkt kan detundantagsvis inträffa fall där inkassoåtgärder inte är försvarliga medhänsyn till beloppets obetydlighet. Sådana fall bör dock kunna lösas i denpraktiska tillämpningen av lagens bestämmelse om god inkassosed. Utredningenhar uppmärksammat att det ibland förekommer att inkassoföretag driver infordringar som är bortåt . Särskilt för enskilda personer kan delvara svårt att föra bevisning om förhållanden som ligger så långt tillbaka itiden. Detta öppnar vägen för förfaranden som kan vara stötande från gäldenärssynpunkt.Trots detta bör inkassoföretagens rätt att ta emot uppdrag i princip anknytastill de civilrättsliga reglerna om tioårig preskription. Utredningen föreslårdärför inte någon särskild regel om begränsning i fråga om indrivning av äldrefordringar. Utredningen erinrar dock om att det pågår en översyn av preskriptionslagstiflningenoch utgår från alt den kommer att leda till en förkortning av den nuvarande tioårspreskriptionen. Utredningen framhåller att ett krav på iakttagande av god inkassosedmot gäldenärer inte bara innebär att gäldenärerna skall skyddas mot onödigskada eller olägenhet. Begreppet måste framför allt innefatta ett direkt förbudmot sådana inkassoåtgärder som är särskilt integritetskränkande och därmedotillbörliga. Utredningen ger en rad exempel på otillbörliga inkassoåtgärdersom iakttagits vid undersökningen av inkassobranschen. Exemplen gäller bl.a.vilseledande uppgifter om lagregler, hot om anmälan till myndighet, hot omkontakt med arbetsgivare, krav under uppseendeväckande former och kränkandeuttalanden i kravbrev. För att garantera att inkassoföretagen inte använderotillbörliga påtryckningsmedel föreslår utredningen, som tidigare nämnts, enuttrycklig bestämmelse om att gäldenär inte får utsättas för otillbörligpåtryckning eller annan otillbörlig inkassoålgärd. Detta förbud innebär bl.a.att en gäldenär inte får vilseledas om rättsliga eller faktiska förhållandensom kan vara av betydelse för hans ställningstagande till ett krav. Ett skyddmot vilseledande är särskilt betydelsefullt med hänsyn till att den enskUde gäldenäreni allmänhet har föga kännedom om de rättsliga eller faktiska omständigheter somär avgörande för betalningsskyldigheten. Ett förbud mot vilseledande kan intebegränsas till förfaranden som är straffbara som bedrägeri. Varje form avvilseledande måste betrakias som otillbörligt, även om förfarandet inte ärstraffbart. Förbudet bör i första hand gälla aktivt lämnande av oriktigauppgifter. Men det bör också omfatta fall där gäldenärens bristande kännedom omförhållandena utnyttjas på ett otillbörligt sätt. Möjligheten att göra anmälan till polismyndighet ellerannan myndighet