prop · FX0328 · 1974-12-31 00:00:00 — Iinstitutionernas verksamhet är den konstnärhga förnyelsen en självklar del.Eftersom institutionsverksamheten delvis finansieras av publikintäkter är denockså beroende av publikens storlek och sammansättning. Samhällets stöd liUinstitutionerna måste därför lämna utrymme för experiment som inte i förväg kanbedömas ge oförändrade eller ökade publikintäkter. Viljan till förnyelse fårdock totalt sett inte leda Prop.1974: 28 301 till aft publikens önskemål eftersatts. Utvecklingen av verksamhetenmåste bygga på ett samspel mellan publiken, och de ansvariga inominstitutionerna. Möjligheter tiU meningsutbyte bör därför skapas. I dettaarbete för att förändra institutionernas verksamhet utifrån nya förutsättningaroch krav är inte bara den konstnärliga gestaltningen av intresse utan ocksåformerna för kontakt meUan institution och publik. Institutionernasuppsökande verksamhet och arrangemang för särskUda grupper kan ses som ett ledi ett allmänt kultureUt utvecklingsarbete. Del finns ett stort behov av attfinna former för att väcka tidigare inte aktiva gruppers intresse ochstimulera dem till kulturell verksamhet. Även sådan experimenlverksamhet böraktivt stödjas. Kulturlivet kan aldrig formas enbart på gmndval av desamtida kulturströmningarna. Verksamheten inom flera av de konstnärliga uttrycksformernabygger till avsevärd del på ett arv från tidigare epoker. Inom teater, dans ochmusik är äldre verk självklara inslag i institutionernas verksamhet. Museernasoch arkivens verksamhet är i sig inriktad på att bevara och levandegörakulturarvet. Intresset för vården av vår miljö har under det senastedecenniet vuxit sig aUt starkare. Samhällets insatser har också ökat vUketbl.a. inneburit att naturvården inordnats i samhällsplaneringen.Miljövårdsintresset har i allt större utsträckning kommitatt omfatta även den fysiska kulturmiljön, dvs. den miljö i form av bebyggelseoch landskap som utgör ramen för vår dagliga tillvaro. Den snabba förändringstakt som i synnerhet präglar våratätorter utsätter den fysiska kulturmiljön för ett mycket hårt tryck. HögtstäUda krav på funktionsduglighet och effektivitet hotar att göra vår arbets-och boendemiljö steril och traditionsfattig. När den enskilda människan på såvis berövas sin anknjning bakåt i tiden tilltar hennes känsla av otrygghet ochfrämlingsskap. Bevarandet av den historiska kontinuiteten i den fysiskakulturmUjön måste därför tUlmätas grundläggande betydelse för den enskildeskänsla av trygghet och förankring i tillvaron. Samhällets insatser för äldre tiders kultur får intebegränsas till ett passivt bevarande. Kraftfulla åtgärder måste till för attlevandegöra och föra vidare vårt kulturarv. I detta arbete bör föreningar ochorganisationer verksamma inom detta område spela en aktiv roll. I arbetet med att bevara och föra kulturtraditioner vidareär det viktigt att insatserna gäller hela samhällets historia och inte bara dens. Även arvet från det gamla bondesamhället samt denframväxande industrialismen och de därmed sammanhängande folkrörelserna måsteföras vidare. Ettlevande kulturliv fömtsätter öppenhet för impulser från andra kulturmönster änvårt eget. Del som vi betraktar som vårt nationella kulturarv rymmer i sigårhundradens impulser utifrån. Underde har de intemationeUa kontakterna ökat på en radsamhäUsområden. Betydelsefulla faktorer i denna utveckhng har varit ökadepersonkontakter genom resor och vidgade kunskaper i främmande språk samtutländska filmer och TV-program. I ett samhälle som det svenska skerförändringarna i kulturlivet i myckel hög grad i en direkt eller indirektdialog med omvärlden. Kulturpolitikenbör främja kontakter och samverkan mellan och andra länder för attdärigenom vidga möjlighetema tUl en kiUturell förnyelse. Ökat erfarenhetsutbyteär också ägnat alt skapa förståelse mellan länder och folk. Enskilda ochgrupper av kulturarbetare samt institutioner bör beredas ökade möjhgheter tillkontakt med utiändsk publik. På samma sätt bör utländska grupper och enskildakonstnärer ges tiUfälle lUl verksamhet i . Numerahar vårt lands befolkning ett betydande inslag av invandrare. SamhäUet måsteaktivt stödja dem i deras arbete för att upprätthålla och utveckla den ktUturde fört med sig hit. Dessa kulturmönster utgör också ett värdefullt inslag idel svenska samhället, som berikar och inspirerar vår egen kultureUautveckling. Demål som jag här redovisait har legat tUl grund för det förslag till statligakulturpolitiska åtgärder som läggs fram i det följande. Statens engagemang inomkulturområdet kan givetvis inte i varje detalj föras tUlbaka till samtliga demål som uppställs i det föregående. Målen har olika betydelse för skUdasektorer. I vissa sammanhang kan också de olika målen komma i konfhkt medvarandra. Detta är ofrånkomhgt och några allmänna regler för hur sådanasituationer skall lösas kan inle ställas upp. Ansvaret ligger här på de organsom är ansvariga för de direkta, praktiska åtgärdema. Deangivna riktlinjerna kan heller inte annat än i begränsad utsträckningföras ut i konkreta reformförslag. Som jag tidigare påpekat bör målen kunnatjäna som vägvisare för samhällets insatser fram över. Deekonomiska insatser som krävs för att förverkliga målen måste givetvis avvägasmol vad som från lid till annan kommer all finnas tillgängligt. Det ärnödvändigt att ha klart för sig att målen för samhäUets kulturpolitiska insatsersuccessivt måste förändras i takt med att förhåUandena inom kulturområdet ochsamhället förändras. Ett behov av att revidera målen kommer därför aUtid attfinnas. Inom den ram som här angetts bör dock de kulturpolitiska in- 1974: 28 303 satsernapå ett vitalt sätt kunna bidra tUl att skapa ett samhälle som ger människormöjligheter till ett rikare liv. 25.4Ansvarsfördelningen mellan stat, kommun och organisationsliv Ibestämmelserna för arbete angavs alt rådet skulle undersöka samspeletmellan statliga, kommunala och andra insatser på kulturområdet samt behovet avsamordning mellan dessa insatser och föreslå åtgärder som underlättar en sådansamordning. Rådet har också belyst ansvarsfördelningen både från organisatoriskoch ekonomisk synpunkt. Del övervägande antalet remissinstanser har inte restnågra mer grundläggande invändningar mot rådets synpunkter och förslag. MUS65 har, framför allt i betänkandet om kulturminnesvården, kommit in påansvarsfördelningen mellan stat och kommun. Vissa remissinstanser ifrågasätterdet menmgsfulla i utredningens försök att klart dela upp ansvaret förkulturminnesvården mellan stat och kommun. Man anser det mer angeläget altåstadkomma en smidig samverkan mellan de statiiga och kommunala instansema. Isitt remissvar över belänkandet om kulturminnesvården betonar attMUS 65 på vissa punkter i alltför stor utsträckning poängterat statens roll.För huvuddelen av insatsema inom en utbyggd kiUturminnesvård måste kommunemaenligl mening liksom hiom kulturområdet i övrigt ta ansvar utifrånsina egna ambitioner och resurser. Jag ser frågorna rörandeansvarsfördelningen på kulturområdet mellan stat, kommun och organisationshvsom mycket betydelsefulla vid utformningen av den framtida kulturpohtikenvarför jag här vill redovisa min syn på dessa frågor. En nära samverkan på olikanivåer mellan stat, kommun, landsting och organisationshv är nödvändig. Eltviktigt inslag i arbetet med alt utforma förslagen om de framlida kulturpölitiskainsatserna har varit överläggningar med ochLandstingsförbundet. Förbunden har för sin del inte haft något att erinra motde synpunkter och förslag som läggs fram i fråga om mål, ansvarsfördelning ochprinciper för statsbidragen. har dock med tanke på effektenav konstruktionen av bidraget till lokala och regionala teater-, dans- ochmusikinstilutioner på vissa institutioner framför aUl i de största kommunerna önskat alt tillämpningen av bestämmelserna ytterligare övervägs. Dediskussioner som förts har enligt min mening varit mycket värdefulla. Iberedningsarbetet har även ingått överläggningar med företrädare förfolkbUdningen, kulturarbetarnas orgam'sationer och vissa andra organisationersom berörs av de förslag som läggs fram i propositionen. Överläggningarna medkulturarbetarnas organisationer innebär en fortsättning av de överläggningarsom regelmässigt ägt mm då frågor om de statliga insatsema förkulturarbetarna aktualiserats. 1974: 28 304 Deöverläggningar jag berört är ett uttryck för det beroende som råder mellanstaten, landstingen, primärkommunerna och organisationerna. Detta samspelmarkeras också genom samverkan i olika beslutande organ på kulturområdet. Vidbehandlingen av de organisatoriska frågorna kommer jag att föreslå attföreträdare såväl för kommuner och landsting som för organisationer bör ingå istyrelserna för vissa statliga myndigheter inom kulturområdet. Ansvarsfördelningeni fråga om samhällsinsatserna på kulturområdet måste naturligtvis ansluta tillvad som gäller i samhället i övrigt. Liksom anser jag att det intefinns något behov av att ändra nuvarande ansvarsfördehiing. Det som behövs ärett klargörande och en vidareutveckhng av de principer som gäller . Statens uppgifter påkulturområdet har endast i ringa omfattning reglerats genom särskilda lagar.Sådana finns egentligen endast inom kulturminnesvården. Lagstiftningen omtryckfrihet och upphovsrätt är vidare av grundläggande betydelse förkulturlivet. avvisar tanken på att staten genom lagstiftning ellerandra regler än sådana som gäller statsbidrag skall meddela några bestämmelserför kommuners, landstings och organisationers verksamhet inom kulturområdet. Litteraturutredningenhar i sitt avgivna betänkande vid behandlingen avbiblioteksverksamheten avvisat förslag om en reglering genom lagstiftning. Jagdelar och htteraturulredningens bedömningar i detta avseende.Staten bör enligt min mening inrikta sina insatser på att stimulerakulturverksamheten i landet och inte på att reglera den. skulle minska möjligheterna för varje kommun och landsting attvälja egna lösningar med hänsyn till skiftande förutsättningar och behov. Statenbör vid sidan om ansvaret för egna institutioner eller helt statsstöddasådana ta ett aUmänt ansvar för frågor av gemensamt intresse för de organsom verkar inom kulturområdet. Exempel härpå är målfrågor, vissutredningsverksamhet och information i angelägenheter av gemensamt intresse förstat, kommuner och organisationsliv. Statenbör vidare ha ett ansvar för all genom ekonomiska bidrag stödja bl. a. visskulturverksamhet med primär- eUer sekundärkommu-nal anknytning, folkbildningsarbetesamt insatser inom olika organisationer. Genomlagstiftning, läroplaner och andra regler på utbildningsområdet finnsbetydelsefulla instrament för all stimulera kulturakliviteter. Lagstiftningenpå samhäUsplaneringens område bör i samspel med kulturminnesvårdslagstiftningen kunna utnyttjas till stöd för kulturminnesvården på det sätt som jag närmarekommer att utveckla i det följande. Primärkommunernas ansvar för stöd till kulturverk- samhetutgör enligt min mening en grundval för samhällets kulturpolitiska insatser.Många av behoven kan bäst bedömas på lokal nivå. Det är naturligt attkommunerna ser insatsema på kulturområdet som elt verksamt medel alt skapa enbättre mUjö. Ansvaret för kulturminnesvården kommer därvid också in i bilden.Mot den bakgrunden finner jag det naturligt att varje kommun fastställer egnamål och riktlinjer för verksamheten. Primärkommunernasinsatser inom kulturområdet går tillbaka på den aUmänna föreskriften ikommunallagen att kommunerna har att själva vårda sina angelägenheter, om intesärskilda författningsbestämmelser föreskriver annat. harredogjort för vilka betydande insatser kommunerna gör. Kommunernas totalakultumtgifter är större än de direkta statliga insatserna. Av remissvaren frånSvenska kommunförbundet och från många kommuner framgår att man är villig attöka sina insatser. har kommunernas kulturförvaltning förstärktsbl.a. genom bildandet av kulturnämnder och anställning av särskUd personal. Detnya i kulturrådels analys av ansvarsfördelningen på kulturområdet ärbetoningen av de uppgifter som bör hgga på den regionala nivån. Kulturrådetkonstaterar all det finns vissa slag av verksamhet för vilka en kommun är ettför litet område. Det gäller framför aUt teater-, orkester- ochmuseiverksamhet. Rådet förutsätter här insatser av landstingen. Kulturrådetanser att landstingen och andra parter på länsnivå bör ansvara för deuppgifter som man inom länen väljer att föra upp från det primärkommunala planettill länsplanet. En betydande del avremissopinionen har uttryckligen godtagit resonemang om behovetav en förstärkning av insatsema på regional nivå. anslutersig till syn på landstingens roU. Landstingen är enligt förbundetden naturliga basen för samordnande och prioriterande insatser inomkulturområdet på den regionala nivån. Andra remissinstanser anser att behovetav regionala lösningar bör kunna tillgodoses genom samverkan mellan primärkommuner. Frågor av grandläggandebetydelse för den framtida regionala orga-lusalionen utreds av i första handlänsberedningen. De förändringar som utredningsarbetet kan leda tiU kommergivetvis också att påverka fördelningen av samhällsorganens ansvar inom kulturområdet.Del finns dock inte enhgt min mening någon anledning att uppskjuta lösningarav för kulturområdet angelägna regionala frågor i avvaktan på resultatet avdetta utredningsarbete. Jagdelar uppfattning att ansvaret för att lösa sådana uppgifter somman inom länen väljer att föra upp från del primärkommunala planet tUllänsplanet inle bör ligga på något statligt organ. Vissa frågor bör dockbehandlas av länsstyrelserna. Prop.1974: 28 306 ärendensom redan tiU följd av gällande regler för samhällsplaneringen ligger på dessa.Såsom jag kommer att utveckla närmare vid min anmälan av frågoma omkulturminnesvården bör beslutanderätten i vissa kulturminnesvårdsärenden,främst de som har samband med samhällsplaneringen, läggas på länsstyrelsema.Övriga kulturfrågor på det regionala planet bör dock inte handhas av statligaorgan. Staten bör inte ta ställning till vUka lösningar i fråga omorganisatoriskt ansvar eller regionemas omfattning som väljs på olika håll ilandet. Av remissvaren framgår att och flertalet landstingförklarat sig beredda att ta ett kulturpolitiskt ansvar. Därför finns detenligt min mening skäl att utgå från landstingen som organ för regionala kultur-politiskainsatser. Jag finner det naturligt all landstingskommunerna liksomprimärkommunerna fastställer egna mål och rikthnjer för sin verksamhet. Vidbehandlingen i det följande av administrativa organ inom kulturområdet kommerjag närmare in på dessa frågor. Föratomstal och kommun har organisationslivel en mycket omfattande verksamhet påkulturområdet. Jag avser i detta sammanhang bl. a. folkbUdningsorganisationer,kulturarbetarnas organisationer, organisationer för amatörkulturellverksamhet, barn- och ungdomsorga-ganisationer, nykterhetsorganisationer,fackhga organisationer och det övriga ideella föreningslivet. Avremissyttrandena över betänkande framgår att det finns en starkvilja inom organisationerna att spela en ännu mer aktiv roll inomkulturområdet. Att låta föreningslivet ifria former lösa viktiga uppgifter har en lång tradition i svensktsamhällsarbete. Detta förhållande utgör ett viktigt inslag i den svenskademokratin. Det är därför naturligt att vid behandlingen av ansvarsfördelningeninom kulturområdet framhäva organisationernas roll. I organisationsarbetet nåsi hög grad ett av syftena med kulturpolitiken, nämligen att ge människortiUfälle tUl personhg utveckling och socialt engagemang. Organisationerna harstörre möjhgheter än kulturinslitutionerna att nå eftersatta grupper. De organsom samhället bygger upp inom kulturområdet kan aldrig svara för hela detspektram av aktiviteter som ett aktivt kullurliv måste inrymma. Staten ochkommunerna bör därför ge organisationerna resurser för att självständigtgenomföra uppgifter på kulturområdet. Omorganisationerna skall medverka är det naturUgt alt de viU göra detta på sinaegna viUkor. De måste ha rätt att profilera verksamheten med hänsyn till denideologiska förankringen och de aktuella arbetsuppgifterna. Destora fackliga organisationerna, framför allt () ochTjänstemännens centralorganisation (TCO), har ägnatkulturfrågorna en ökad uppmärksamhet. Detta intresse bör kunna få storbetydelse för den framtida utveckhngen inte minst för att förbättra kontaktenmed stora grupper som i mindre 1974: 28 307 utsträckningdeltagit i kulturaktiviteter. De fackliga organisationerna kan också bidra tiUalt kulturaspekten kommer med i diskussionen om en bättre arbetsmiljö. Kulturrådetsförslag tiU ny kulturpolitik präglas av en stark inriktning på insatser somsyftar till att öka människors möjligheter tiU eget skapande och som främjargemenskap. Rådet föreslår en rad åtgärder för att stimulera fri kolleklivskapande verksamhet såväl amatörverksamhet som verksamhet i yrkesmässigaformer. Remissinstanserna stöder, ofta med stort eftertryck, den nya profU somkulturrådet vill ge statens kulturpölitiska insatser. Jag ansluter mig tillkulturrådets allmärma syn på dessa frågor. Stimulans till fritt kollektivtskapande Såsom jag definierat begreppet måste vara ett av de dominerandeinslagen i den framtida kulturpolitiken. Denskapande verksamheten erbjuder arbetsformer som är smidiga och lätt kananpassas till dellagarnas intresse och bakgrund. På det sättet kan man nå framliU de mångsidiga insatser som jag vid behandlingen av målfrågorna angett somviktiga. I del kollektiva skapandet förlorar också den annars markeraderollfördelningen mellan producent och mottagare sin betydelse. Detta anser jagvara en stor fördel. Amatörverksamhetenerbjuder utomordentliga förutsättningar att aktivera människor, att skapainlevelse, engagemang och ökad medvetenhet. Den är emeUertid inte endast avbetydelse då det gäller att tUlgodose individueUa behov. I det kollektivaskapandet utvecklas på ett naturligt sätt kontakt och gemenskap människoremellan. En livlig amatörverksamhet kan därför bidra till en öppnare socialmiljö. För att den skapandeverksamheten skall kuima fylla den funktion jag här beskrivit är det viktigtatt utformningen sker i myckel nära samarbete med dem som deltar i arbetet. Avdet skälet finner jag del angeläget att ansvaret för amatörverksamheten iförsta hand kommer att vila på ideellt verksamma föreningar och gmpper mederfarenhet av medlemsinflytande i demokratiska former. Det fina nät avkontakter som byggts ut genom det friviUiga organisations- och studiearbetet ären ovärderlig tillgång då det gäUer att uppnå en verksamhet med bred förankring. Studieförbunden intar ensärskilt viktig roll i arbetet med alt utveckla folkliga kulturaktiviteter. Dehar en stark organisation som är väl utbyggd i alla delar av landet. De är förankradei många olika sociala grupper, särskilt i grupper som tidigare endast ibegränsad omfattning kommit i kontakt med kultureUa aktiviteter. De är vidareförankrade i folkrörelser med skiftande ideell inriktning vilket gerförutsättning.ir för ett mångsidigt utbud av aktiviteter och ett meningsfulltsamspel mel- 1974: 28 308 lankulturverksamheten och organisationernas idédebatt och opinionsbildning. ärdet främst studieförbundens roll för vuxenutbildningen som bUvit uppmärksammad.Studieförbunden har gjort en viktig insats för att skapa flerutbildningsmöjligheter för vuxna. Parallellt med det studiearbete som främstinriktas på att ge en förbättrad grundutbUdning har förbunden bedrivit enomfattande kulturell verksamhet. En stor del av studiecirklarna tar uppkulturella ämnen och många erbjuder möjligheter till fritt skapande inomexempelvis sång och musUi, teater och konsthantverk. Dessutom harstudieförbunden gjort en viktig insats då det gällt alt förmedla kulturarrangemang.I dessa avseenden knyter studieförbunden an tUl gamla traditioner. Redan dåfolkbildningen växte fram i vårt land intog den kulturella orienteringen enframträdande plats i arbetet. Jag räknar med alt enväsentlig del av den tillkommande amatörverksamheten skall kunna ske inomstudieförbundens verksamhet och inom ramen för studiecirkelns arbetsformer. Föratt stimulera aktiviteter i dessa former kommer jag i det följande att förordadels en förbättring av sludiecirkelverksamhetens ekonomiska vUlkor, dels sådanaförändringar av bidragsreglerna som kan underlätta verksamheten i kulturämnen.Jag finner inle skäl alt f. n. förorda nya bidragsformer till fri skapandeverksamhet som ianebär statsstöd via kommunerna. hävdar att deti dag saknas metoder för alt få tiU stånd en bred folklig kulturverksamhet. Enrad remissinstanser har invänt mot detta. De menar att organisationshvet harsådana metoder. Som framgår av vad jag sagt anser jag alt organisationernaredan gör betydande insatser för att driva en sådan kulturverksamhet. Erfarenheternafrån t. ex. arbetet med att nå nya grupper av korttidsutbildade genomvuxenutbildningsinsatser visar alt studieförbunden förmått att snabbt förnyasin verksamhet och anpassa sin organisation. Det finns därför aU anledning althysa tilltro lUl organisationemas möjligheter all göra nyskapande insatserockså då det gäUer en konstnärligt inriktad amatörverksamhet. Såvälstudieförbundens som andra organisationers och grappers möjligheter i deltaavseende begränsas dock bl. a. av statsbidragsbeslämmelsernas utformning. Detfinns därför enligl min mening behov av att pröva arbetsformer som" i daginte är statsbidragsberättigade. För att stimulera detta bör projektbidragutgå till experiment och utvecklingsarbete beträffande nya arbetsformer ochnya vägar för att ytterligare bredda den folkliga kulturverksamheten. Amatörverksamheten på detkulturella området bör bl.a. syfta till att väcka och utveckla intresset föroch förmågan till konstnärhg gestaltning, ge insikt i konstnärliga problem ochintresse för yrkesmässigt verksamma konstnärers arbete. Detta bör man söka någenom kvaliteten på studiematerialet, repertoaren och den pedagogiskaledningen. 1974: 28 309 emotbör inte sådana krav ställas på deltagarnas prestationer att många utestängsfrån medverkan. För att bl. a. förbättra fömtsättningarna för ledarutbildningoch metodutveckling inom den fria skapande verksamheten kommer jag i detföljande alt förorda ökade resurser till studieförbundens centrala verksamhetoch tUl de övriga riksorganisationer, bl. a. , somgör betydelsefulla insatser inom olika konstområden. Idet föregående har jag uppehålUt mig vid amatörverksamhelen. Men också denyrkesmässiga fria skapande verksamheten är betydelsefull. De mindre ensembleroch fria grupper som arbetar utanför kulturinstitutionerna har under senare årfått allt större betydelse. De har bidragit till alt vitalisera och förnyakulturlivet. Nya teater- och konserlformer har skapats och möjligheterna alt nåut med kulturarrangemang i nya miljöer har förbättrats. Det är viktigt alt defria grupperna kan vidareutveckla sitt arbete. Jag kommer all i det följandeförorda ökat stöd till mindre ensembler och fria grupper i former som börtillgodose gruppernas önskan cm största möjliga frihet. Jag kommer vidare attförorda en höjning av bidragen till centrumbildningarnas kulturpolitiskainsatser. Jagövergår nu till att mera detaljerat behandla de olika delarna av fri kollektivskapande verksamhet. Sludiecirkelverksamheti kullurämnen, dvs. i litteratur, konst och konsthantverk, teater och dans,foto och fUm, musUc samt allmänna kulturfrågor bör förbättra deltagarnasteoretiska och tekniska kunskaper som ett medel att nå det allmänna syfte medamatörverksamheten som jag berört. Det är angeläget att på olika sättunderlätta studiecirkelarbetet i kulturämnen. I likhet med anserjag att bidraget tUl aUmänna studiecirklar bör vara enhetligt med undantag avdet särskilda tilläggsbidraget till vuxenutbUdning i vissa ämnen. Enförstärkning av stödet till kulturcirklar bör därför utformas som en generellhöjning av statsbidraget till allmänna studiecirklar. Mångakulturarbetare medverkar som ledare, experter eller fackmän i studiecirklar ikulturämnen. betonar behovet av sådan medverkan.