prop · FX0338 · 1974-12-31 00:00:00 — Detbör vidare nämnas att alomansvarighetslagen begränsar ansvarigheten föratomanläggningens innehavare till 50 milj. kr. per olycka (17 §). Maj:t eUermyndighet som Kungl. Maj:l bestämmer får dock, när skäl därtill föreligger,fastställa ett lägre belopp, dock lägst 25 mUj. Vidare föreskrivs alt, ifråga om olycka som inträffar under transport av alomsubslans,anläggningsinnehavarens ansvarighet enligt lagen för andra skador än skada påtransportmedlet inte i något fall avser lägre sammanlagt belopp än 25 milj. kr.Slutligen begränsas ersättningen vid personskada till en milj. kr. för varjedödad eller skadad person. Detbör slutligen anmärkas att enligt alomansvarighetslagen (28 §) staten har subsidiärtansvar för den ansvarighet som åvilar innehavare av en i belägen alomanläggning.Lagen innehåller även bestämmelser om ersättning av statsmedel vid kalastrofolyckor(2931 §§). Dessa bestämmelser grundas på till äggskon venlionen och kan därförinle sällas i kraft förrän tilläggskonventionen har trätt i kraft. Ifråga om ansvarighet för atomskada som orsakats av atomfartyg gäller lagen(1963: 158) om ersättning för skada i följd av atomfartygs drift. Denna lag ärutformad som en till den tidigare gällande atomansvarighetslag knutenfullmaktslag. Den hänvisar i fråga om den materieUa regleringen i stora delartill lag. Dess gUtighet var ursprangligen knuten till denna men harförlängts i olika omgångar. 1974: 38 22 senasttill och med . 1973: 147 har föreslagitsytterligare förlängning av giltighetstiden till utgången av . Sjölagen(1891: 35 s. 1) innehåller i 8 kap. regler om ansvarighet för skada somuppkommer vid fartygskoUision. Dessa regler grandas konventionrörande fastställande av vissa gemensamma bestänmielser i fråga om fartygs sammanstötaing.Sverige har tUlträtt denna konvention. Ett fartygs redare är ansvarig förskada på annat fartyg eller på last eller personer som finns ombord på dettafartyg om det förehgger vållande på förstnämnda fartygs sida. Detsamma gällerom ett fartyg har orsakat sådan skada utan att fartygen har stött samman. Reglerom ansvarighet för skada på gods som uppkommit under sjötransport finns bl. a.i lagen (1936: 277) i anledning av tillträde tiU intemationeUakonvention rörande konossement, den s. k. konossementslagen. Enligt dessa bestämmelserär bortfraktaren ansvarig om han inle kan visa alt skadan inte har orsakals avfel eller försummelse på hans sida. För fel eller försummelse av bortfraktarensfolk vid navigeringen eller handhavandet av fartyget går han dock fri frånansvarighet. Detsamma gäUer brandskada som inle har vållats av bortfraktarensjälv. Ansvarigheten är begränsad till visst belopp, , för varje kollieller annan godsenhel. Bestämmelserom s. k. globalbegränsning av redares ansvarighet finns i 10 kap. sjölagen ochbygger konvention om begränsning av redares ansvarighet. Bestämmelsemamnebär att redare kan begränsa sin ansvarighet för skador som har uppkommit pågmnd av en och samma händelse tUl 1 000 s. k. Poincaréfrancs (. )per ton av fartygets dräklighet. Om personskada inträffar höjsansvarig-helsgränsen i fråga om sådan skada med per ton. Dennaartikel innehåller konventionens centrala bestämmelse om fullständig ansvarskanaliseringvid sjötransport av alomsubslans. Iartikeln föreskrivs alt den som enligt intemationell konvention eller nationelllag rörande sjötransport kan hållas ansvarig för skada orsakad av alomolyckaskall vara befriad från denna ansvarighet om innehavare av en alomanläggnmg äransvarig för skadan enligt Paris-eller . Detsamma gäller om enanläggningsinnehavare är ansvarig för skadan enligt nationell lagstiftning omansvarighet för atomskada, dock endast under förutsättning alt denna lagsliftningi alla avseenden är lika förmånlig för de skadelidande som Paris- eller Wienkonvenlionen.I konventionen har kanalisationsprincipen sålunda 1974: 38 23 genomförtsgenom en regel om ansvarsbefrielse för andra än innehavare av alomanläggning. Kanalisationsprincipenskall enligt förevarande artikel tUlämpas då ansvarighet föreligger enligt internationeUkonvention eller nationeU lag rörande sjötransport. Det krävs inte attkonventionen eUer lagen uteslutande är tUlämplig på sjötransport. Bestämmelsenär lUlämpUg också på ansvarighet som kan förehgga t. ex. för en redare enhgtallmänna skadeståndsregler (jfr konventionens uttryck "apphcable in the fieldof transport" resp. "applicables dans le domaine dutransport marilLme"). De intemationeUakonventioner som avses är i första hand kollisionskonvention och 1924års konossementskonvention. Vid diplomatiska konferens uttalades frånvissa håU att även 1924 och konventioner om begränsning avredareansvaret avsågs. Dessa uttalanden torde dock bygga på en missuppfattning,eftersom begräns-ningskonvenlionema inte innehåller några ansvarighelsregler.Vid konferensen diskuterades också om det fanns ytterligare sjörättshga konventionerenligt vilka ansvarighet för atomskada kunde göras gällande. Någon ytterligaresådan konvention nämndes inle vid konferensen. Det ansågs dock lämpligt attlämna frågan öppen. Konventionslexten innehåller därför inte någon uppräkningav de konventioner som avses utan endast en hänvisning tUl internationellkonvention rörande sjötransport. Det är alt märka alt enstat kan tUlträda konvention även om den inte har tUlträtt vare sigParis- eller Wienkonvenlionen. En sådan stal måste då i sin nationellalagstiftning införa regler om kanalisering av ansvaret tillanläggningsinnehavare som är ansvarig enligt Paris- eller Wienkonvenlioneneller enligt för de skadelidande Uka förmånlig nationell lagstiftaing. Ingethindrar heller att en stat tUlträder konvention trots att dessnationella lagstiftning om ansvarig-hel för atomskada inle är lika förmånligsom Paris- eller . För sådan stal innebär tillträde till 1971års konvention att kanalisationsprincipen gäller i den staten till förmån för farlygsredarei de fall då anläggningsinnehavarens ansvarighet regleras av Paris- ellerWienkonventionen eller enligt lika förmånlig nationell lagsliftning i annanstat. Däremot gäller inte reglerna om ansvarsbefrielse enligt 1971 årskonvention om ansvarighet för skadan åvilar innehavare av anläggning i stat sominle tillträtt Paris- eller och vars nationella lagstiftningom ansvarighet för atomskada inte är lika förmånlig som någon av dessakonventioner. Frågan huravida nationelllagstiftning angående ansvarighet för atomskada är lika förmånlig för de skadehdandesom Paris- eller skall avgöras av behörig nationell domstolefter en abstrakt bedömning och utan hänsyn till det resultat som en tUlämpningav å ena sidan konventionerna och å andra sidan den nationella lag- stiftningenskulle ha lett till i det konkreta fallet. Detta framgår av det i artikel 1 banvända uttrycket "dem som kan lida skada" ("persons who may sufferdamage" resp. "aux personnes pouvant subu: des dommages"). Ifråga om de överväganden som skall läggas tUl grand för denna bedömning in abslractohänvisas till vad som anförs under 14 § i specialmotiveringen till denföreslagna lagstiftningen (avsnitt 9). Dennaartikel reglerar ansvarigheten vid skada på "on-site-properly" och vidskada på transportmedel. Med "on-site-property" avses självaatomanläggningen samt sådan egendom inom anläggningens område som används ellerär avsedd att användas i förbindelse med anläggningen. Iartikelns första stycke föreskrivs alt bestämmelsema i artikel 1 omansvarsbefrielse skall tillämpas även beträffande skada på "on-site-properly"och skada på det transportmedel på vUket alomsubslansen befann sig då olyckaninträffade även om anläggningsinnehavarens ansvarighet för skadan är uteslutenenligt Paris- eller bestämmelser eller enligt nationelllagstiftning om ansvarighet för atomskada. Såvitt avser nationell lagstiftninggäller dock samma förutsättning som enligt artikel 1, dvs. att denna lagstiftningi alla avseenden är lika förmånlig för de skadelidande som Paris- eUer . Enliglandra stycket inverkar bestänmielsen i första stycket inte på ansvarigheten förfysisk person som uppsåtligen orsakat skada på "on-site-property"eller på transportmedlet. Delbör anmärkas att bestämmelsen i förevarande artikel IroUgen är överflödig. Delresultat som åsyftas med bestämmelsen torde nämligen ha kunnat erhållas med enrimlig tolkning av artikel 1 sammanställd med atomansvarighelskonvenlionernasregler om ansvarskanalisermg. Vid diplomatkonferensen ansågs det emellertidönskvärt att med en uttrycklig föreskrift undanröja varje möjlighet tiU tvekanpå denna punkt. Somframgår av konventionslexten behandlar konvention inle det fall attvederbörande anläggningsinnehavare enligt ellerWienkonventionen är befriad från ansvarighet på grund av att alomolyckanorsakals av krigshandling eller därmed jämställd handhng eller avnaturkatastrof (art. 9 resp. art. lV.3.a. Anledningen härtill är altnågon civilrällslig ansvarighet för annan än atomanläggningens innehavare ipraktiken inle torde förehgga i dyhka fall. Dennaartikel innehåller bestämmelser om konventionens inverkan i visst avseende påansvarigheten för innehavare av atomfartyg. 1974: 38 25 Iartikeln föreskrivs att konventionens bestämmelser inte skall inverka på denansvarighet som åvilar innehavare av atomfartyg för skada som uppkommit i följdav alomolycka vid vilken medverkat fartygets atombränsle eller i fartygelsreaktor bildade radioaktiva produkter eller avfallsämnen. Bestämmelseni artikeln har tillkommit för att utesluta att vid en kollision mellan ett atomsubstansförandekonventioneUt fartyg och ett atomfartyg ansvarigheten för atomskadornauteslutande kanaliseras tUl mnehavaren av den landbaserade anläggningen.Uppkommer atomskada i följd av atomolycka vid vilken medverkat såväl alomsubslanssom fraktas med ett konventionellt fartyg som ett atomfartygs atombränsle ellerpå sådant fartyg bildade radioakliva produkter eller avfallsämnen befriasalltså atomfartygets innehavare inte från den ansvarighet som åvilar honomenligt eljest gällande regler. Detta innebär inte någon avvikelse från vad somgäller enligt såväl Paris- och Wienkonventioner-na som atomfartygskonventionen.I dessa konventioner föreskrivs nämligen all ansvarighelsreglema ikonventionen inte inverkar på den ansvarighet som åvilar någon för skadorgenom joniserande strålning som inle omfattas av resp. konvention (Pariskonvenlionensart. Dennaartikel reglerar förhållandel mellan konvention och vissa andrakonventioner. Iartikeln föreskrivs all konvention ersätter varje äldre internationellkonvention rörande sjötransport i den utsträckning den strider mot konvention.Dock görs del viktiga förbehållet alt denna bestämmelse inte inverkar på deförpliktelser som fördragsslutande stal på gmnd av sådan äldre konvention kanha mot stat som inte tUlträder konvention. Dessaartiklar innehåller sedvanliga slutbestämmelser. Av dessa skall här endastberöras artiklarna 6 och 10. Förstnämnda artikel reglerar konventionensikraftträdande. Där föreskrivs all konventionen träder i kraft efterden dag då fem stater har tUlträtt konventionen. Enligt artikel 10 får stat somgjort reservation enligt Paris- eller Wienkonvenlionen göra motsvarandereservation till konvention. Beträffande övriga slutartiklar hänvisastill konventionslexten. 6 Frågan om tillträde till konvention Somtidigare anförts (avsnitt 2) har det i praktiken visat sig vara förenat medsvårigheter att ulföra transport av atomsubslanser till sjöss 1974: 38 26 beroendepå att redarna inle har åtagit sig sådana transporter med mindreatomanläggningarnas innehavare har utfärdat mycket långtgåendeansvarsförbindelser. konvention är avsedd att undanröja deolägenheter av praktisk art som detta förhållande har medfört. Det imdantagfrån principen om fullständig ansvarskanalisering som alomansvarighetskonventionernainnehåller och som gör del möjhgt att utkräva ansvar också enligttransporträttsliga konventioner är inte motiverat av något sakligt betingatönskemål om dubbel ansvarighet. Ansvaret för irmehavare av alomanläggningar ärnämligen så pass högt och dessutom täckt av obligatorisk ansvarsförsäkring attdel från de skadelidandes synpunkt inle föreligger något behov av dubbelansvarighet. Undantaget från kanaliseringspruicipen tillkom enbart därför attdet var nödvändigt alt respektera de folkrättsliga förpliktelser som åvilade destater vUka hade tillträtt de transporträttsliga konventionerna. Vidatomansvarighetskonventionernas tUlkomst var avsikten att den fullständiga ansvarskanaliseringenså småningom skulle genomföras i samband med revision av de transporträttsligakonventionerna. Detta har emellertid visat sig la åtskillig tid. Del får därföranses önskvärt alt snabbt få till stånd en lösning för sjötransporternas del,där behovet gjort sig mest känt. Vidnordiska deparlemenlsöverläggningar i rådde enighetom alt de nordiska länderna borde tiUträda konvention. Erforderhgalagändringar har redan genomförts i och kan antas ratificerakonventionen (Ot. nr 34/197273). I ochFinland förbereds den lagstiftning som erfordras fÖr tUlträde tillkonventionen. Den danska propositionen avses bli avlämnad . Medhänsyn till det som anförts förordas alt tiUträder konvention. 7 Huvuddragen av den föreslagna lagstiftningen 7.1Metoden för konventionens införlivande med svensk rätt Enratifikation av konvention förutsätter all den svenska lagstiftningenanpassas till konventionen. Konventionen synes böra införlivas med svensk rättantingen genom ändring i enbart atomansvarighetslagen eller genom att konventionsbestämmelsernalas in i sjölagen saml erforderliga hänvisningar till dessa görs i alomansvarighetslagen.Flera skäl talar för att det första alternativet väljs. Framför allt har dennalösning den fördelen alt aUa regler som har anknytning till ansvarighet föratomskada finns i samma lag. Härtill kommer att det inle skulle bli meröverskådligt att i stället införa de erforderliga bestämmelserna i sjölagen. Vid de nordiska överläggningarna har Prop.1974: 38 27 enighetockså uppnåtts om att ta in de konvention grandade bestämmelsernai atomansvarighelslagstiftningen. Pågrand av vad nu anförts föreslås att den lagstiftaing som behövs för attSverige skall kunna tillträda konvention genomförs genom ändringar i alomansvarighetslagen. 7.2Omfattningen av undantagen från kanalisationsprincipen Somnämnts i redogörelsen för gäUande räll (avsnitt 4) firms f. n. i 14 § tredjestycket atomansvarighetslagen bestämmelser om undantag från kanalisationsprincipenbeträffande atomskada i samband med transport. I överensstämmelse medPariskonventionen föreskrivs alt beträffande ansvarighet för atomskada i följdav atomolycka under transport av alomsubslans eUer atomskada som i övrigt uppkoirmiervid begagnande av fartyg eller annat transportmedel lagens regler om ansvarskanaliseringinle skall utgöra hinder mot tillämpning av intemationeUt fördrag som är äldreän Pariskonvenlionen. Med äldre fördrag jämställs bestämmelser i nationelllagstiftning som grandas på sådant fördrag. För att skallkunna tillträda konvention måste dessa bestämmelser ändras. Allansvarighet som grundas på konventioner rörande sjötransport skall kanaliseras lUlden enligt ansvarige innehavaren. Detta gäller både dåansvarigheten föreligger direkt enligt en konvention rörande sjötransport ochdå den föreligger enligt bestämmelse i nationell lagstiftning som grandas påsådan konvention. Samma princip skall gälla när skadan omfattas av Wienkonvenlioneneller av nationell lagstiftning om ansvarighet för atomskada som i allaavseenden är lika förmånlig för de skadelidande som Paris- eller Wienkonventionen.Bestämmelser av denna innebörd måste tas in i den svenska lagstiftningen. Som tidigare berörts(avsnitt 3) har liksom också , och genomsärskild reservation till förbehålUt sig rätt att göraundantag från kanalisationsprincipen för ansvarighet, som grandas på beslännmelseri nationell lagstiftning vilka i huvudsak motsvarar bestämmelserna i sådant intemationeUtfördrag som avses i undantagsbestämmelse. Härmed avsesfrämst sådana nationella bestämmelser genom vUka reglerna i en Iransporträtlsligkonvention har utsträckts all gälla i förhållande till stal som inle har lillträttkonventionen. Reservationen kan också utnyttjas av en stat som inte har tUllrälten Iransporträtlslig konvention men som genom nationell lagstiftning har införtansvarighelsregler som väsentligen överensstämmer med konventionen. Reservationenhar kommit tUl uttryck i 14 § tredje stycket sista punkten atomansvarighelslagen.Där föreskrivs alt Kungl. 1974: 38 28 förordnaom undantag från kanalisationsprincipen även i fråga om annan bestämmelse i konventionsstalslag än sådan som grundar sig på äldre fördrag, om bestämmelsen i huvudsakmotsvarar föreskrift i sådant fördrag. Med stöd härav har Kungl. Maj:t i 2 §kungörelsen (1968: 46) med förordnanden enligt atomansvarighetslagenföreskrivit, a« bestämmelse i 8 kap. sjölagen (1891:35 s. 1), lagen (1936:277)i anledning av tiUträde till internationella konventionrörande konossement, lagen (1937: 73) om befordran med luftfartyg och 9 kap.luftfartslagen (1957: 297) skall tUlämpas även i fall då skyldighet atttillämpa bestämmelsen inte följer av sådant internationellt fördrag som avsesi 14 § tredje stycket atomansvarighetslagen. Maj:t har dessutom förordnalall, om motsvarande föreskrift meddelats i , eUer ifråga om bestämmelse i grekisk, norsk resp. österrikisk lag, föreskriftenskall gäUa vid tiUämpning i av lagen i den stal där föreskriften harmeddelats, sedan Pariskonvenlionen trätt i kraft för den staten. 1971års konvention innebär emellertid att en internationell konvention ellernationell lagsliftning rörande sjötransport inle får åberopas som gmnd föransvarighet för atomskada, om ansvarighet för skadan föreligger enligt Paris-eller eUer enligt nationell lagstiftning som är lika förmånligför de skadelidande som någon av dessa konventioner. Efter elt svenskttillträde till konvention kommer därför reservationen såvitt gällersjötransporter att sakna betydelse i förhållande till stat som har lilltiätldenna konvention. I förhållande lUl sådan stat får därför kanalisationsprincipeninte åsidosättas med åberopande av 8 kap. sjölagen eller konossementslagen.Det torde inle finnas någon anledning alt behålla möjligheten alt med stöd avdessa lagar avvika från kanalisationsprincipen i förhållande till stat som inlehar lillträtt konvention. Det nu gäUande förordnandet beträffande 8kap. sjölagen och konossementslagen bör därför upphävas i fall då någonskyldighet att tUlämpa lagarna inte föreligger enligt de bakomliggandekonventionerna. På motsvarande sätt bör undantag från kanalisationsprincipen inleheller få göras med tillämpning av grekiska, norska eller österrikiska reglersåvitt avser atomskada som uppkommer i samband med sjötransport. Ävenefter ett svenskt tillträde till konvention blir del däremotnödvändigt att göra undantag från kanalisationspricipen för sjötransporternasdel i den mån tillämpning av denna princip skulle varaoförenlig med folkrättsliga förpliktelser gentemot stal .som inle har tillträtt konvention. 1971års konvention berör inte frågan om kanalisering av ansvarigheten föratomskada som uppkommer vid flyg-, järnvägs- eller landsvägstransport. Även ifråga om sådana transporter måste det nu gällande undantaget från kanalisationsprincipenupprätthållas med hänsyn 1974: 38 29 tUlvåra folkrättsliga förpliktelser enligt fördrag på dessa områden. Med stöd avovannämnda reservation tUl Pariskonvenlionen är det möjligt all, såvitt avsersådana transporter, i svensk lagstiftaing även låta undantaget från kanalisationsprincipenomfatta också de fall då ansvarighet föreligger enligt nationell lag som inle gmndaspå äldre internationellt fördrag utan endast i huvudsak motsvarar föreskrift isådant fördrag. Del synes emeUertid vara lämpligt alt i samband med deöverväganden som föranleds av elt svenskt tiUträde till konvention laupp frågan om undantaget från kanaUsalionsprinci-pen även bör hastörre omfattning än som föranleds av folkrättsliga förpliktelser. Somskäl för en utvidgning av undantaget från kanalisationsprincipen lUl allomfatta det fall att ansvarigheten grundas på nationell lagsliftning av delslag som nämnts har anförts, att domstolarna härigenom befrias frånuppgiften alt utreda om kanalisationsprincipens upprätthållande i visst fallstrider mot en åvUande folkrällslig förpliktelse. Detta är f. n. avpraktisk betydelse när det gäller flyg-transporter. Luflbefordringslagen ochluftfartslagen bygger nämligen på den av lUllrädda Warszawakonventionenresp. Haagprotokoll till denna men har gjorts tiUämplig också påtransport mellan och stat som inle har tUllrält Warszawakonventionen. Efterelt svenskt tUlträde till konvention bör enligt vad förat anförtsundantag från kanalisationsprincipen som grundas på nationell lagstiftning avnyss nämnt slag inte göras såvitt avser sjötransport. Om elt på dyUk nationelllagstiftning grundat undantag bibehölls i fråga om skador som uppkommer vidannan transport än sjötransport skulle detta medföra alt skilda principerskulle komma alt gälla för sjötransporter och andra transporter. En sådan skillnadsynes svår att motivera även med beaktande av den fördel det i vissa fall kanmedföra för domstolarna alt kunna tillämpa nationell lag utan att behövaundersöka om en avvikelse från kanalisationsprincipen påkallas av en Sverigeåvilande folkrällslig förplUftelse. På grund härav föreslås att undantaget frånkanalisationsprincipen inte ges stön-e omfattning än som är nödvändig med hänsjmtill folkrättsliga förpliktelser. Del innebär all helt avstårfrån att utnyttja den tidigare omnämnda reservationen till . Molbakgrand av vad ovan anförts har inom upprättats förslag lUllag om ändring i atomansvarighetslagen (1968: 45). Förslagelfogas vid denna promemoria som bilaga 1. 1974: 38 30 Bestämmelsernai konvention föranleder följande ändringar i atomansvarighetslagen. I14 § tas i ett nytt tredje stycke upp de bestämmelser som föranleds av konventionensregler om ansvarets kanalisering vid ansvarighet som omfattas av Wienkonvenlioneneller av nationell lagstiftning om ansvarighet för atomskada som i alla avseendenär lika förmånlig för skadelidande som Paris- eller . Bestämmelserom de undantag från kanalisationsprincipen som föranleds av folkrättsliga förphktelsersom åvUar placeras i en ny paragraf, 14 a §, vilken ersätter 14 §tredje stycket i dess nuvarande lydelse. I 3 § första stycket görs en ändring avinnebörd alt bestämmelserna i 14 § tredje stycket och 14 a § skall tillämpasutan hinder av vad i övrigt föreskrivs om lagens tUlämpningsområde. Vidareföreslås vissa följdändringar i 3 § tredje stycket och 15 § första stycket. Dennaparagraf innehåller regler om den yttersta gränsen för atom-ansvarighetslagensgeografiska tillämpningsområde. Avförsta stycket i dess nu gällande lydelse framgår all lagen inte är tillämphgpå atomskada i följd av atomolycka som inträffat i icke-konventionsslat. Med icke-konvenlionsstalavses stat som inle liUlrätt . Somframgår av den allmänna motiveringen (avsnitt 7.2) kommer atomansvarighelslagenenligl förslaget att innehålla bestämmelser om ansvarets kanalisering som iviss omfattning skall tillämpas på skada orsakad av alomolycka vUken inteomfattas av lagens på Pariskonvenlionen grandade ersättningsbestämmelser.Detta gäller 14 § tredje stycket och 14 a §. Dessa lagrum skall tillämpas i de faUdå alomansvarighelslagens övriga bestämmelser inle är tillämpliga men atomolyckaninträffat inom tUlämpningsområde eller inomtillämpningsområdet för sådan nationell lagstiftning vars bestämmelser är likaförmånliga för de skadelidande som Paris- eUer Wienkonvenlionen. Första stycketi förevarande paragraf ändras därför så alt del uttryckligen anges all lageninnehåller vissa bestämmelser (14 § tredje stycket och 14 a §), som är tiUämpligadå atomolycka inträffat i icke-konventionsslat. Ändringen påverkar inte i någolavseende lagens övriga bestämmelser, vUket torde klart framgå av denföreslagna lagtexten. Andrastycket, som bibehåUs oförändrat, innehåller bl.