prop · FX03163 · 1974-12-31 00:00:00 — Med hänsyn tUl att en av chefen försocialdepartementet tillsatt utredning fått i uppdrag att särskUtöverväga vilka åtgärder som bör vidtas för att bättre anpassa bestäraraelsema ihälsovårdsstadgan och normalhälsovårdsordningen tUl renhållningslagen är jagemellertid inte beredd att nu lägga fram förslag i denna fråga. Promemorians förslag att enskild person skall kunnaföra talan mot korarauns beslut enligt den föreslagna renhållningskungörelsenenbart genora kommunalbesvär stöds uttryckligen av JO och lämnas utan erinranav flertalet remissinstanser. Jag instämmer med JO och finner således inte attdet framkommit skäl att frångå promemorieförslaget i denna del. Några remissinstanser har föreslagit att det irenhållningslagen intagna förbudet för annan än den kommunen anlitar att forslabort avfall skall straffsanktioneras. Enligt vad jag inhämtat kommer förslaghärom att läggas fram av den tidigare nämnda arbetsgruppen för avfallsfrågor.Med hänsyn härtill bör frågan inte tas upp i detta lagstiftningsärende. I promeraorian har diskuterats frågan huruvidaträdgårdsavfall bör undantas från renhållningsmonopolet genom upphävande av deti 14 § normalhälsovårdsordningen intagna förbudet mot kompostering ochbränning. Enligt promemorian saknas anledning föreslå författningsändring ifrågan med hänsyn till att det kan förutsättas att hälsovårdsnämnderna inteupprätthåller förbudet i vidare mån än som behövs för att motverka olägenheterfrån miljövårdssynpunkt. Detta ställningstagande har godtagits eller lämnatsutan erinran av det övervägande flertalet remissinstanser. Även jag ansernuvarande ordning lämplig. Hälsovårdsnämnderna måste anses bäst skickade attavgöra inom vilka områden av kommunen som ifrågavarande förbud skall gälla. JO har anfört att det i avgiftslagen borde införasmera detaljerade regler om hur renhållningsavgifterna skall bestämmas.Kommunförbundet, som beretts tillfälle att yttra sig över förslaget, haravstyrkt detta. skulle den föreslagna detaljregleringenknappast innebära någon förbättring. Den tänkta regleringen kunde enligtförbundet i stället bli en hämsko på utvecklingen och ge upphov tiUtillämpnings- problem.Jag delar uppfattning i denna fråga. Som anförts i promemorian bör föreslagnaförfattningar kunna träda i kraft . Med hänsyn till attbeslut som före ikraftträdandet meddelat med stöd av 4 § fjärdestycket renhållningslagen inte torde förlora sin gUtighet tUl följd av de nyabestämraelserna behöver särskUda övergångsbestämmelser inte meddelas. Under åberopande av det anförda hemstäUer jag attKungl. att antaga inom upprättatförslag till lag om ändring i kommunala renhållningslagen (1970: 892). Medbifall till vad föredraganden sålunda med instämmande av statsrådets övrigaledamöter hemställt förordnar Hans Maj:t Konungen att till skallavlåtas proposition av den lydelse bilaga till detta protokoll utvisar. med förslag till renhållningskungörelse DsJo 1974: 4 Jordbmksdepartementet t2 1974.1 saml Nr 163 PMmed förslag till renhållningskungörelse Innehåll 1 Inledning ....................................................... 15 2 Nuvarande ordning .......................................... 15 2.1 GäUande bestämmelser ................................ 15 2.2 Exempel på den praktiska tUlämpningenav gällande bestämmelser i fråga om glesbygdsområden m. m 18 3 1 riksdagsmotioner och i skrivelse frånkonsumentombudsman nen påtalade missförhållanden ............................ 20 3.1 Vissa riksdagsmotioner ............................... 20 3.2 () ................... 20 4 Överväganden och förslag................................... 21 5 Specialmotivering ............................................. 24 5.1 Förslaget till lag om ändring ikommunala renhåUningslagen (1970: 892) 24 5.2 Förslaget lillrenhållningskungörelse................... 24 BUagaA Förslag till lag om ändring i kommunala renhållningslagen (1970: 892) BUaga B Förslagtill renhållningskungörelse När 4 § kommunala renhållningslagen (1970: 892)trädde i kraft , utvidgades kommuns skyldighet att forslabort hushåUsavfall till att avse hela kommunens område från att tidigare haomfattat i huvudsak endast stads- eller byggnadsplanelagda områden. Dennaskyldighet, det s. k. obligatoriska kommunala renhåUningsmonopolet, innebärbl. a, att kommunen skall ombesörja bortforsling av hushållsavfall från varjesärskild fastighet där sådant avfall uppkommer, om inte beviljarkommunen dispens. Det ökade ansvar beträffande renhållningen som kommunernasålunda fått måste antas ha på ett avgörande sätt bidragit till den minskningav nedskräpningen som noterats . På de flesta håll har därför denya bestämmelserna om kommunalt renhållningsmonopol mottagits positivt. Kritikhar dock förekommit. Den har främst gällt den tillämpning av bestämmelsema somi vissa koramuner ägt rum i glesbebyggda oraråden. a. har ifrågasatts ominte rätten att bevilja dispens borde flyttas från tUl kommunenför att man skall få till stånd en smidigare tUlämpning. Frågan om behovet avtillämpningsföreskrifter har också aktualiserats i sararaanhanget. I denna promemoria behandlas angivna frågoroch läggs fram förslag till en tillämpningsförfattning med bestämmelser som gerkomraunen större möjligheter än f. n. att själv bestämma den närmare omfattningenav renhållningsverksamheten i glesbygd. Enligt 4 § första stycket komraunalarenhållningslagen (1970: 892), är kommun skyldig att till allmänavstjälpningsplats eller allmän destmktionsanläggning forsla orenlighet somhärrör från hushåll samt hushållsavfall och därmed jämförligt avfall. I lokalhälsovårdsordning får enligt andra stycket föreskrivas att vid bebyggelseförekommande annan orenlighet och annat avfall än som avses i första stycketskall forslas bort genom kommunens försorg. Enligt tredje stycket i paragrafenfår annan person än den kommunen anlitar för ändamålet inte ta befattning medbortforsling av orenlighet och avfall, när detta enligt vad förut sagts skallforslas bort genom kommunens försorg. I fjärde stycket föreskrivs attlänsstyrelsen får befria kommunen från skyldighet enligt första stycket, närsärskilda skäl föreligger. Om anledningen tUl att det obligatoriska renhållningsmonopoletutsträcktes tUl kommunens glesbygdsområden anförde departementschefen vidlagens tillkomst (prop. 1970:157 s. 88) bl. a. följande. bidragandeorsak tiU nedskräpningen i naturen, inte minst vid parkerings- och rastplatserintUl allmän väg, är att organiserad renhållning bl. a. inora områden medfritidsbebyggelse inte förekommer i tillräcklig utsträckning. Det är nödvändigtatt nu snabbt öka det allmännas inflytande över renhållningen. Som jagtidigare framhållit bör kommunema därför genom lag åläggas obligatoriskskyldighet att ta om hand och forsla bort orenlighet som härrör från hushållsamt hushållsavfall och därmed jämförligt avfall. Det lagstadgade renhållningsmonopoletkommer att omfatta sådant avfall från såväl permanentbebyggelse som fritidsbebyggelse,campingområden, gästhamnar o. Vid samma tiUfälle redogjorde departeraentschefennärmare för vilka slags avfall som kommunens obligatoriska skyldighet skulleavse. Enligt departementschefen bör till hushållsavfall hänföras i första handsopor, köksavfall och annan dylik orenlighet samt latrin. TUl hushållsavfallbör vidare räknas sådant skrymmande avfall som t. ex. utrangerade möbler,cyklar och barnvagnar liksora överblivna läkeraedel, giftiga eller eljestmiljöfarliga preparat sora används i hemmen eller för trädgårdsbruk. Detsammabör enligt departementschefen gälla även oljerester, färgrester, metallföremåloch plastartiklar m. m. i de små kvantiteter som kan uppkomma ihushållssammanhang. Som exempel på avfall som är jämförligt med hushållsavfallnämner departementschefen sådant avfall från industrier, affärsrörelser ochannan likartad verksamhet som i renhåll-ningssammanhang bör jämställas med hushållsavfall,dvs. sådant avfall, dämnder inbegripet orenlighet av olika slag, som uppkommersom en direkt följd av att människor oavsett ändamål och verksamhet uppehållersig inom en lokal eller i en anläggning. Som exempel kan nämnas toalettavfall,avfall från personalmatsalar och restaurangavfall. Rörande bestämmelsen om dispens i paragrafensfjärde stycke anförde departementschefen bl. a. att sådan dispens kan avsebefrielse från skyldigheten att forsla avfall från viss bebyggelse, t. ex.lantgårdar, i den mån avfallet kan tas om hand på ett tillfredsställande sätteUer särskUda svårigheter föreligger att härata avfallet, t. ex. på grund avplatsens belägenhet eller vägförhållanden. En dispensprövning bör emellertidenligt departementschefen inte enbart avse frågan om totalbefrielse från skyldighetenatt omhänderta hushållsavfall. Kommunerna kan också tänkas böra befrias frånvisst led i omhändertagandet. Bettäffande en del av-fallsprodukter, såsomoljerester, lösningsmedel, gifter, bekämpningsmedel och läkemedel, kan detnämligen visa sig lämpligt att de inte omhändertas direkt vid de olikafastigheterna. Det torde kunna bli nödvändigt, ansågdepartementschefen, att de enskUda hushållen hänvisas att själva befordraämnen och varor av dessa slag tUl särskUda upp-saralingsställen. Liknandearrangemang raed särskilda uppsamlingsställen för allt hushållsavfall ellerdelar därav torde enligt departementschefen kunna bli akluella även för vissafritidsområden med dåliga vägför- bindelsereller för uppsamling av vissa typer av hushållsavfall i särskUda containers. Endast koramunen kan ansöka om dispens varom nu ärfråga. Den enskUde har inte rätt att överklaga beslut idispensärende. Enligt 5 § renhållningslagen skall talan mot myndighetsbeslut enligt lagen föras genora besvär hos . Denna bestämmelseom förvaltningsbesvär anses inte tillämplig på kommunens avgörande av fråganhuruvida dispens skall sökas eller inte. Sådant avgörande kan den enskUdeendast överklaga genom komraunalbesvär enligt 76 § kommunallagen (1953: 753).Detta anses gälla även när beslutet meddelats av hälsovårdsnämnd efterdelegation från kommunfullmäktige. (Jfr rättsfallen R 73 2: 29 och R 73 2:34.) Till skUlnad mot vid förvaltningsbesvär sker emellertid därvid ingensaklig prövning av det överklagade avgörandet. Bestämmelser ora den enskildes hantering av avfallfinns i hälsovårdsstadgan (1958: 663) och i lokal hälsovårdsordning. I 48 och49 §§ hälsovårdsstadgan regleras främst fastighetsägares skyldigheter i frågaom uppsamling och förvaring av hushållsavfaU. Där lämnas således föreskrifterom bl, a. hur kärl eller behåUare skall vara beskaffade och uppställda för attmotverka sanitär olägenhet. Enligt 67 § hälsovårdsstadgan skall lokalhälsovårdsordning, som antas av kommunfullraäktige på förslag avhälsovårdsnämnden eller efter dess hörande, utarbetas med ledning av ennormalhälsovårdsordning som fastställs av regeringen. i lokalhälsovårdsordning får inte utan särskilda skäl innebära väsentiig avvikelsefrån motsvarande bestämmelse i normalhälsovårdsordningen. Gällandenorraalhälsovårds-ordning har upptagits I kungörelsen (1971: 761) om faststäUelseav normalhälsovårdsordning enligt hälsovårdsstadgan (1958:663). tordeså gott som samtliga koramuner ha antagit lokal hälsovårdsordning. I 14 § normalhälsovårdsordningen föreskrivs attorenlighet och avfall sora det åligger koramunen att forsla bort enligtrenhålhiingslagen eller enligt lokal hälsovårdsordnmg inte får användas vidgödsling, grävas ned, komposteras, brännas eller på annat sätt slutligtbehandlas av fastighetsägaren. får raeddela undantag fråndenna besläraraelse såvitt gäller trädgårdsavfall. Sådant undantag behöver Intevara begränsat till särskilt fall utan kan ges generell räckvidd. EnUgt 15 §får hälsovårdsnämnden raeddela närmare föreskrifter om hur orenlighet ochavfall skall förvaras inora fasligheten I avvaktan på borttransport. Närandenfår bestäraraa hur behållare och anordning för förvaring skall vara beskaffade.Behållare skall vara så uppställd att hämtning underlättas. Vidare föreskrivsatt väg tUl behållare skall hållas lätt framkomlig och att vägen vintertidskall snöröjas och sandas om det behövs. Enligt 27 § normalhälsovårdsordningenfår hälsovårdsnämnden i sär- skUdafall medge undantag från föreskrifterna i lokal hälsovårdsordning, om det ärpåkallat av lokala förhållanden eller andra omständigheter och det kan skeutan väsentlig olägenhet från sanitär synpunkt. Innehavare av fastighet kanalltså få tiUåtelse att själv behandla sitt hushållsavfall eller viss del avdetta såsom t. ex. latrin. I sådant fall finns givetvis inte anledning förkommunen att ordna med hämtning från fastigheten av sådant avfall. Kommunensskyldighet att hämta torde dock kvarstå i och för sig, varför hämtning måste skeom fastighetens innehavare påkallar det. återgivna bestämmelser om den enskildeshantering av avfall är i viss omfattning sanktionerade med straff. Sålunda dömsden som bryter mot förbudet i lokal hälsovårdsordning att slutiigt behandlaavfall på fastigheten till böter, högst femhundra kronor (28 § normalhälsovårdsordningenoch 84 § hälsovårdsstadgan). Talan mot hälsovårdsnämnds beslut enligt lokalhälsovårdsordning föres genom besvär hos (86 §hälsovårdsstadgan). Kommunens rätt att ta ut avgifter för renhållningenregleras i lagen (1965: 54) om kommunala renhållningsavgifter. Regleringeninnebär i huvudsak följande. Enligt 1 § äger kommun besluta att avgift skallutgå för bortforsling, omhändertagande och oskadliggörande av orenlighet ochavfall som uppsamlats inom kommunen enligt kommunala renhåUningslagen ellerhälsovårdsstadgan, I 2 § föreskrivs att avgiften skall vara årlig eller påannat sätt periodisk och att den skall bestämmas till högst det belopp sommotsvarar nödvändiga kostnader för förräntning av använda medel, för förnyelseoch underhåll av anläggningar och utrustning samt för driften. Frånkostnaderna skall dras vad som kan beräknas belöpa på användning av anläggningeller utrustning för annat ändamål än renhållning, såsom framställning av värmeeller elektrisk kraft. Utföres renhållningen av entreprenör får avtalet meddenne läggas lill grund för beräkning av avgiften i den mån detla inte medförväsentligt högre kostnad än om kommunen själv ulfört renhållningen. Enligt 3§ skaU avgiften utgå enligt taxa som fastställs av kommunens fullmäktige. 2.2Exempel på den praktiska tillämpningen av gällande bestämmelser i fråga omgle.sbygdsområden m. m. Genom renhållningslagens tillkomst blev kommunernavisserligen skyldiga att forsla bort en större mängd avfall än tidigare bl. a.därför att deras renhållningsskyldighet utökades till att omfatta också detskrymmande avfallet från hushåll såsom utrangerade möbler o. d. När det gällertätorterna torde det ändå knappast ha inneburit några större problem förkommunerna att genomföra renhållningslagens bestämmelser om obligatorisktrenhållningsmonopol. För dessa orter fanns i de flestafall redan en uppbyggd renhållningsorganisation till följd av detrenhållningsmonopol sora införts av kommunerna enligt tidigare gällandeordning. De problem och svårigheter som uppkommit vidtillämpningen av ifrågavarande bestämmelser torde i allt väsentligt ha gälltglesbygdsområdena. Kommuner med sådana områden har I vissa fall organiserat avfallshämtningeninom dessa områden på ett sätt som skiljer sig från det som tillämpas inomtätort, där som regel hämtning från varje fastighet sker en gång . Avfrämst kostnadsskäl har hämtningen av avfall från glesbebyggelse i flerakommuner ordnats så att avfallet hämtas genom kommunens försorg från enförvaringsplats som är gemensam för flera fastigheter, I något fall hariordningställts bodar eller liknande där fastighetsinnehavarna lämnat sopsäckari avvaktan på borttransport. I andra fall har kommunen på vissa platseruppställt containers där avfallet lämnats. Båda dessa system torde användas ifråga om såväl permanentbebyggelse som fritidsbebyggelse. Förpermanentbebyggelse i glesbygd tillämpas också ett system enligt vUketkomraunen eller dess entreprenör häratar avfall utefter en i förväg bestämdoch kungjord körlinje, som omfattar enbart vägar som är farbara hela året.Innehavarna av fastigheter som ligger på för långt avstånd från linjen fårsjälva transportera fram sitt avfall tUl denna. I fråga om fastighet som bebosav raindre hushåll såsora två äldre personer eller ensamstående person har i endel fall tillåtits att fastighetens avfall lagts i grannfastighets avfallsbehållare. Även i tätort används conlainersystemet i mångakommuner när det gäller bortforsling av trädgårdsavfall och skrymmande avfallsåsom utrangerade möbler eller liknande avfall. Ett annat slag av avfall frånhushåll som i tätort oftast inte hämtas från varje fastighet är överblivna läkemedeloch rester av olja, färg eller andra kemikalier. Hushållen har i ställetanmodats lämna sådant avfall på vissa uppsamlingsställen. För att få tUlämpa något av de hämtningssystem somnu exemplifierats måste kommunen ha erhållit partiell dispens av länsstyrelsensåvitt avser den del av kommunens transportskyldighet som utföres av fastighetsinnehavaren.Också i andra avseenden har förekommit att kommuner fått partiell dispens.Sålunda har i en del fall dispenserat kommunen från skyldighetenatt härata latrin inom bestämda områden av kommunen. I stort sett sammaresultat torde ha uppnåtts av de koramuner, vars hälsovårdsnämnder efterprövning av ansökningar från fastighetsinnehavare medgett undantag i fråga omlatrin från förbudet i lokal hälsovårdsordning att slutbehandla avfall påfastigheten. Längre hämtningsintervaller än tordeförekomma vid hämtning i glesbygd. I många kommuner sker hämtning av avfallfrån fritidsbebyggelse endast under den eller de perioder av året dåfritidshusen nyttjas i större omfattning. 3 I riksdagsmotioner och i skrivelse från konsumentombudsmannen påtalademissförhållanden Vid årets riksdag har väckts fyra motioner som tarupp frågan om tillämpningen av bestämmelserna i 4 § renhållningslagenbeträffande kommunernas glesbygdsområden, nämligen motionema 1974: 324, 512,514 och 521. I samtiiga motioner yrkas att bestäramelserna överses för att gekomraunerna själva rätt att i större utsträckning bestämma omfattningen avhämtningen av avfall inom glesbygdsområden. De huvudsakliga skäl som anförstill stöd för motionsyrkandena kan sammanfattas på följande sätt. I stort ärerfarenheterna av renhållningslagens tilllämpning positiva. På vissa håll haremellertid en alltför rigorös tUlämpning skapat irritation och en negativinställning till kommunens renhållningsverksamhet. Den enskilde anser inte altrenhållningsavgiften står i rimlig proportion till fördelarna med hämtningenmed hänsyn till att mycket av det avfall sora hämtas kan komposteras ellerdestrueras utan olägenhet från hälso- eller mUjövårdssynpunkt, Undantag frånrenhållningsbestämmelserna borde gälla för trädgårdsavfall. Kommun borde utandispens få organisera hämtningen enligt systemet med gemensam container. Rättenatt bevilja dispens i fråga om enskUda hushåll borde överflyttas frånlänsstyrelsen till komraunen. Sedan kommunsammanslagningarna genomförts tordealla kommuner ha underlag, resurser och ansvar för en sådan uppgift. Denenskildes möjligheter att påverka kommunens beslut i renhållningsfrågor är förbegränsade och bör förbättras. Med bifall till jordbmksutskottets hemställan ibetänkandet JoU 1974: 10 beslöt att uppskjutabehandlingen av bl. a. förevarande motioner lill höslsessionen med innevarandeårs riksdag. 3.2Konsumentombudsmannen (KO) I anledning av att KO från enskilda fastighetsägaremottagit en stor mängd anmälningar som berörde sop- och lalrinhämtningen iolika kommuner anförde KO i skrivelse bl. a. följande.Anmälarna påtalar främst att de åläggs att betala för sop- och latrin-hämtningsom de inte har behov av. I flera fall uppges att den hämtning för vilkenkommunen debiterar avgift inte utförts. Många av anmälarna anser att avgifternaför hämtning är för höga. Av anmälningarna måste enligt KO anses framgå att ivissa fall rimlig hänsyn inte tagits tUl främst glesbygdens ochfritidshusområdenas skilda behov av renhållningstjänster. För att kommunema påett rationellt och effektivt sätt skall kunna fullgöra sin skyldighet enligtkommunala renhållningslagen synes kommunerna visserligen vara tvungna atttillämpa schabloner för Detta torde i sin tur medföra ojämnheter i debiteringen för sop-och latrlnhäratning. Enligt KO:s mening bör det dock vara möjligt att utformaschabloner på sådant sätt att många av de negativa verkningar förfastighetsägama som avspeglas i anmälningarna inte behöver uppstå. Deolägenheter som en schablonise-rad sophämtning och taxeulformning leder tUltorde i inte oväsentlig utsträckning kunna motverkas genom att kommunernaägnar särskild uppmärksamhet åt frågor ora dispenser från renhållningslagensbestäramelser såvitt gäller glesbygdsområden. 4 Överväganden och förslag Av de i föregående avsnitt redovisade förhållandenaframgår att det inora vissa kommuner förelegat svårigheter att tUlämpabestämmelsema om koraraunalt renhållningsmonopol på ett fuUt tUlfredsställandesätt inom glesbygdsområden. Det kan antas att avsaknaden av entUlärap-ningsförfattnlng i viss mån varit en bidragande orsak tillsvårigheterna. Men dessa torde främst ha orsakats av att systemet med dispensav varit för tungrott för att åstadkomma en lämplig organisationav avfallshämlningen inom glesbygdsområden. För att underlätta till-lämpningenav ifrågavarande bestämraelser i renhåUningslagen bör utfärdas entillämpningsförfatlning sora bör innehålla bl. a. föreskrifter sora gerkommunen större möjligheter än f. n. att själv bestämma rörande den närmareomfattningen av renhåUningsverksamheten I glesbygd. För att understryka syftet med verksamheten bör detinledningsvis i den tänkta tillämpningsförfattningen föreskrivas att kommunenskall beakta att skäliga miljövårdskrav tillgodoses, när kommimen planläggeroch beslutar hur skyldigheten att forsla bort hushållsavfall skall fullgöras.En annan och lika viktig princip som kommunen bör vara skyldig atttillämpa är att bortforslingen skall anpassas till det normala behovet vidolika slag av bebyggelse. Kommunen skall således ta hänsyn till de skillnader ihämtningsbehov sora kan föreligga raellan glesbebyggelse och tätortsbebyggelseoch mellan fritidsbostäder och permanentbostäder, när kommunen t. ex. beslutarhur ofta hämtning skall ske. Enligt nuvarande reglering är det möjligt förkomraunen att tillämpa olika hämtningsperioder och olika hämtningsintervallerför skilda slag av bebyggelse utan att ha erhållit dispens. I många fall ärdetta emellertid inte tUlräckligt för att utan större omgång få till stånd enfrån kostnadssynpunkt lämplig renhållningsverksamhet. Kommunen behöver dessutomha möjlighet att utan dispensförfarande ordna verksamheten så att hämtningen avhushållsavfaU sker från annan plats än respektive förvaringsplats på varjefastighet. En sådan befogenhet skulle innebära att kommunen utan länsstyrelsensmedgivande får använda sig av de i avsnitt 2.2 exemplifierade hämtningssystemeneller liknande system. tordeinte finnas anledning att låta kommunen ordna sådan avfallshämtning i andrafall än då det blir väsentligt bUligare än hämtning från varje fastighet. Den föreslagna befogenheten för kommunen att självbefria sig från en del av den transportskyldighet som åläggs kommunen irenhållningslagen bör såsom förut antytts i huvudsak begränsas tillglesbygdsområden. Inom sådana områden kan emellertid finnas förtätadbebyggelse. Bor det fler än 200 personer i dylik bebyggelse, bör denna intelängre anses utgöra glesbygd utan tätort. För tätort bör dispensfrågor även ifortsättningen prövas av . Såsom närmare berörs nedan bör dockkommunen även vad gäUer tätort kunna besluta att sophämtning från två eller trenärbelägna fastigheter skall ske från gemensam behållare som finns på en avfastigheterna och att hämtning av grövre avfall och kemiskt-tekniskt avfallskall ske från gemensamt uppsamlingsställe.