prop · FX0333 · 1974-12-31 00:00:00 — Mot bakgrunden av vad Jag inledningsvis anfört om önskvärdheten avatt lagtexten, om någon saklig skillnad inte avses, utformas i anslutning till CMRanser Jag det emellertid inte lämpligt att i andra stycket införa det tillägglagrådet föreslär. Lagrådetanför beträffande 18 § andra stycket att den i detta lagrum gjorda uppräkningenav de fall då fraktföraren inte behöver efterkomma anvisning, som meddelats medstöd av förfoganderätten enligt 17 §, torde vara uttömmande och inte kunnakompletteras genom ett motivuttalande. Med hänvisning härtill kritiserarlagrådet uttalandet i specialmotiveringen att fraktföraren som villkor för attutföra anvisning, vilken innebär att transporten blir längre än ursprungligenavsetts, bör vara berättigad att kräva att tilläggsfrakt erläggs kontant.Lagrådet anser sålunda att det inte kan antas att avsändarens vägran att betalatilläggsfrakten i förskott kan medföra att fraktföraren kan låta bli att efterkommaanvisningen. Såtillvida kan jag instämma i vad lagrådet anför att uttalandet ispecialmotiveringen torde vara alltför kategoriskt. Jag kan dock inte biträdalagrådets uppfattning att den berörda bestämmelsen skall ges den tolkningen attfraktföraren i alla situationer skulle vara skyldig att utföra en anvisning avberört slag utan rimlig säkerhet för kostnaderna. Frågan huruvida fraktförarenär skyldig att utan förskotts- betalning efterkomma anvisning som medför ökade kostnaderkan enligt min mening inte besvaras generellt utan får bedömas från fall tillfall. Det ligger härvid nära till hands att på motsvarande sätt som gäller enhgtCIM (art. 23 § 1 d) anse att, om godsets värde inte täcker alla de kostnadersom belastar godset, fraktföraren inte är skyldig att utföra anvisningen,såvida inte dessa kostnader genast erläggs eller säkerhet ställs för dem. Vidinrikes befordran torde emellertid den nu berörda situationen förekomma bara isällsynta undantagsfall. Det är därför enligt min uppfattning inte nödvändigtatt reglera frågan genom en uttrycklig bestämmelse i lagen. Lagrådet framhåller i anslutning till 19 § att sakligaskäl kan anföras för att ansvaret för skada genom underlåtenhet att efterkommaanvisning enligt 17 och 18 §§ borde begränsas pä liknande sätt som skett ifråga om det allmänna fraktföraransvaret eller beträffande skador som avses i16 § tredje stycket. Önskar man en sådan begränsning torde det emellertidenligt lagrådets uppfattning vara nödvändigt att ta upp en uttryckligbestämmelse härom i lagen. Jag har i remissprotokollet inte ansett deterforderligt att ta ställning till frågan huruvida fraktförarens ansvar enligt19 § bör vara begränsat. Med anledning av vad lagrådet anför finner Jag detdock angeläget att frågan regleras i lagen. Något uttryckligt stöd för att detansvar som avses är begränsat vid internationell befordran finns inte i CMR.Emellertid kan, som lagrådet påpekar, tjäna tUl vägledning i denna fråga.Sålunda infördes i vid revision en uttrycklig bestämmelse i art.23 § 4, att järnvägens ansvar för försummelse att utföra en anvisning skallvara begränsat till vad som skulle ha utgivits om godset gått förlorat. Dennabegränsningsregel överensstämmer med begränsningsregeln i art. 1 3 § 2, somrör ansvar för handling som avlämnats för fullgörande av tull- ochandra administrativa föreskrifter (Jfr CMR art. 11 tredje stycket). Motbakgrunden av parallelhteten mellan och talar övervägande skäl för attansvaret för underlåtenhet att efterkomma anvisning vid internationellgodsbefordran på väg skall anses vara begränsat på samma sätt som vidjärnvägsbefordran. Detsamma bör självfallet gälla för inrikes vägtransporter.Jag föreslär därför att i 19 § införs en bestämmelse om att fraktförarensersättningsskyldighet enligt denna paragraf är begränsad till vad som skulle hautgått om godset gått förlorat. Vad lagrådet anför beträffande fraktförarens skyldighetatt vid hinder för befordringens utförande och vid hinder för godsets utiämnandeinhämta anvisning från mottagare som inträtt i fraktavtalet enligt 20 § förstastycket är riktigt. 1 praktiken torde del emellertid ytterst sällan inträffaatt den av lagrådet angivna situationen blir aktuell. Enligt min mening finnsdet därför inte tillräcklig anledning att betunga lagtexten med regler somtäcker denna situation. Jag vill sålunda inte tillstyrka de av lagrådetföreslagna reglerna härom i 22, 23, 25 och 26 §§. Lagrådet föreslår att i 25 § första punkten skallföreskrivas att fraktföraren inte får lossa godset i anledning av hinder för befordringensutförande eller hinder för godsets utlämnande, om han inte försökt inhämta anvisning från avsändaren. En sådan regeltorde inte överensstämma med vad som gäller vid internationell befordran.Enligt CMR torde nämligen fraktföraren vara berättigad att genast lossa godsetutan skyldighet att försöka inhämta anvisning. Skillnaden är dockobetydlig, eftersom fraktföraren enligt den av lagrådet föreslagna regeln färlossa godset, om han inte genast kunnat erhålla anvisning som han varit skyldigatt efterkomma. Då sakliga skäl talar för att vid inrikes befordran den avlagrådet förordade lösningen är att föredra framför CMRs reglering, börlagrådets förslag godtas. Dessutom bör den av lagrådet föreslagna redaktionellaändringen i första punkten vidtas. Jag godtar även förslaget att ordet"endast" i tredje punkten utgår men vill framhålla att detta inte fårtas till intäkt för att fraktförarens vårdansvar enligt andra punkten bestårockså sedan godset överlämnats till tredje man för förvaring. Såsomanförs i remissprotokollet och i lagrådets protokoll bör den närmare avgränsningenav fraktförarens transportansvar och särskilt innebörden av den i 28 § upptagnafjärde ansvarsfrihetsgrunden överlämnas åt rättstillämpningen, varvidomständigheterna i det särskilda fallet samt svensk och utländsk rättspraxisskall beaktas. Med anledning av vad lagrådet anför anser Jag det emellertidangeläget att framhålla, att det är svårt att hänföra det ansvar som avses idenna och i CMRs motsvarande bestämmelse (art. 17 andra stycket) till någonklart avgränsad kategori av typen strikt ansvar, force majeure-ansvar eller exculpationsansvar.Även om fraktförarens transportansvar, såsom lagrådet uttalar, i vissasituationer kan beskrivas som ett strikt ansvar, är detta ingalunda alltidfallet. Enligt europeisk rättspraxis har fraktföraren gått fri från ansvarsedan han visat, att han inte kunnat undvika skadan ens om han iakttagit enmycket hög grad av aktsamhet' . Som exempel kan nämnas ett fall då gods skadatstill följd av att ett av hjuldäcken på det transporterande fordonet efterpunktering fattal eld. Fraktföraren befriades från ansvar sedan han visat atthan såväl före som under transporten kontrollerat däcken. Det var således intefråga om att ålägga honom ett strikt ansvar och inle heller vad som i svenskrätt vanligen betecknas ett force majeure-ansvar. På motsvarande sätt torde manböra bedöma t. ex. det fallet att gods skadas genom att det transporterandefordonet påkörs bakifrån, under förutsättning att fraktföraren kan visa attsammanstötningen inte beror på någon felaktig manöver från transportfordonetssida. Jag delar lagrådets uppfattning att bestämmelserna i 33och 36 §§ har endast underordnad betydelse vid sidan av bestämmelsen i 5 §. 1och för sig borde det därför vara möjligt att utesluta de två paragraferna.Bestämmelser av detta slag är dock vanliga i den transporträttsligalagstiftningen (Jfr 4 § 5 mom. och 5 § första stycket konossementslagen, 72 §första stycket och 120 § fjärde stycket sjölagen i dess genom 1973:1202 ändrade lydelse samt 22 § andra stycket och 23 § första Rainberg, The law of carriage of goods - attemptsat harmonization; Scandinavian Studies in 1973, s. 225. stycket luftfartslagen). Motivet för bestämmelserna tordefrämst vara att de skall tjäna som tolkningsregler. Har t. ex. särskilt värdeangivits i fraktsedeln och av fraktföraren begärd tilläggsavgift erlagts skalldetta utan vidare anses som ansvarsgräns. Genom föreskriftenom särskild tilläggsavgift utgör bestämmelserna också negativatolknings-regler. Enbart den omständigheten att fraktföraren utan invändningarhar godtagit att ett högre värde på godset har intagits i fraktsedeln räckersåledes inte för att konstituera ett avtal om höjning av ansvarsgränsen utanhärför fordras också att parterna kommit överens om tilläggsavgiften. Jag villi detta sammanhang också framhålla att de finska och norska lagarna avses kommaatt innehålla bestämmelser av detta slag. Detta sammanhänger med att dessalagar skall reglera också internationella transporter och att reglerna då,såsom lagrådet framhåller, är nödvändiga eftersom CMR i princip är tvingandemot både avsändare och fraktförare. Jag anser sålunda att bestämmelserna börbehållas. De av lagrådet föreslagna redaktionella Jämkningarna bör dock göras. anför beträffande tillämpningen av preskriptionsreglerna i 41 §föranleder ingen erinran från min sida. Att preskriptionsbestämmelserna skallgälla även då anspråk riktas mot fraktförarens anställda eller av honomanlitade självständiga medhjälpare torde följa av 37 §. Motsvarandebestämmelse i sjölagen (122 § i sjölagens genom 1973:1202 ändrade lydelse) haravsetts ha denna innebörd (Jfr prop. 1973:137 s. 121). Däremot följer inte av37 § att forumreglerna i 42 § skaU tillämpas vid talan mot anställd ellersjälvständig medhjälpare. Dessa personer bör inte heller åläggas att svarainför de specialfora som där anges. För att undvika varje tvekan på denna punktföreslår jag att i 42 § uttryckligen anges att bestämmelsen är tillämpligendast pä talan som väcks mot fraktförare, avsändare eller mottagare. 1 övrigt föranleder vad lagrådet anfört inga erinringarfrån min sida. Härutöver bör vissa redaktionella jämkningar göras iförslaget. Jag hemställer att Kungl. att antagadet av lagrådet granskade förslaget till lag om inrikes vägtransport medvidtagna ändringar. Med bifall till vad föredraganden sålunda med instämmandeav statsrådets övriga ledamöter hemställt förordnar Hans MaJ:t Konungen atttill skall avlåtas proposition av den lydelse bilaga till dettaprotokoll utvisar. Propositionenshuvudsakliga innehåll ............................. ... 1 Utdrag avstatsrådsprotokollet över Justitieärenden 1 Inledning ................................................................. 14 2 Det nordiskalagstiftningsarbetet ............................ 15 3 Gällanderätt ........................................................... . 17 3.1 Internationellbefordran .................................... . 17 3.2 Inrikesbefordran ............................................ . 18 4 Utredningen ........................................................... 20 4.1 Behovet avlagstiftning om inrikes befordran . . 20 4.2 Formen förlagstiftningen .................................. 21 4.3 Lagenstillämpningsområde .............................. 21 4.4 Tvingande ellerdispositiva regler........................ . 22 4.5 Fraktsedeln m. m................................................. . 23 4.6 Fraktförarensansvarighet ............................... 24 4.7 Reklamation ochpreskription ........................... . 25 4.8 Jämkning avskadestånd ................................. . 25 4.9 Övrigafrågor .................................................... 26 5 Remissyttrandena ..................................................... 26 6 Föredraganden ......................................................... 28 6.1 Behovet avlagstiftning om inrikes befordran .. . 28 6.2 Formen förlagstiftningen .................................. 30 6.3 Lagenstillämpningsområde .............................. . 32 6.4 Tvingande ellerdispositiva regler .................... . 35 6.5 Fraktsedeln m. m.................................................. 37 6.6 Avsändarensansvarighet för bristfällig förpackning, farligt gods m. m 43 6.7 Förfoganderättenunder befordringen ............. 46 6.8 Godsetsutlämnande m. m................................... 47 6.9 Fraktförarensansvarighet ............................... . 48 6.10 Reklamation,preskription och laga domstol ...... . 53 6.11 Jämkning avskadestånd .................................. . 53 6.12 Genomgångsbefordran .................................... . 59 7 Upprättatförslag ..................................................... 60 8 Specialmotivering ...................................................... 60 Lagens tillämpningsområde m.m................................. . 60 1 § .......................................................................... . 60 2 § .......................................................................... . 65 3 § .......................................................................... 66 4 § .......................................................................... 66 5 § .......................................................................... 70 Personer för vilka fraktföraren ansvarar...................... 71 6 § .......................................................................... 71 Bekräftande och fullgörande av fraktavtal ............. 72 7 § ............................................................. 72 8 § ............................................................. 73 Fraktförarens ansvarighet ...................................... 102 27 § ......................................................................... 102 28 § ......................................................................... 104 29 § ......................................................................... 108 30 § ......................................................................... 112 31 § ......................................................................... 113 33 § ......................................................................... 117 34 § ........................................................................ 118 35 § ........................................................................ 119 36 § ........................................................................ 120 37 § ......................................................................... 121 38 § ......................................................................... 123 Jämkning av skadestånd ........................................ ]24 39 § ......................................................................... 124 Reklamation, preskription och laga domstol ......... 125 40 § ......................................................................... 125 41 § ......................................................................... 126 42 § ......................................................................... 127 Befordran som utföres av flera fraktförare eftervarandra ... 127 43 § ......................................................................... 128 44 § ......................................................................... 130 45 § ......................................................................... 131 46 § .......................................................................... 132 Särskilda bestämmelser .......................................... 134 47 § .......................................................................... 134 9 Hemställan ............................................................. 134 Sammanställningav remissyttranden ....................... 151 Utdrag av lagrådets protokoll den . Utdrag av statsrådsprotokollet över justitieärenden den 15februari 1974....................................................... 190