prop · FX0397 · 1974-12-31 00:00:00 — Skulle han däremotbefinnas inte vara farlig i nyk-lerhelsvårdslagens mening kan han få ersättninghur raycket han än försvårat utredningen, och detta sista oaktatvårdsynpunklen tUlkoraraer i den sistnämnda situationen. Enligt länsstyrelsenkan det därför ifrågasättas om inte satsen "otUlbörligen försvåratutredningen" bör vara tilllämplig också på administrativafrihetsberövanden. Den föreslagna bestämraelsen att ersättning kan jämkasefter skälighetsbedömning, om liden för ingripandet har avräknats vidfastställande av brottspåföljd eller ora därvid eljest tagits hänsyn tillingripandet, berörs i yttrandet från kriminalvårdsnämnden, som framhåller attdenna jämkningsregel får ökad betydelse genom de ändringar i avräkningsreglernai 33 kap. BrB som föreslås i prop. 1972 r 146. Enligt propositionen skall tidför bl. a. anhållande och häktning överstigande 24 timraar alltid avräknas. Enkonsekvens härav blir att avräkning måsle göras också i fall då den dömdetidigare har fått ersättning för frihetsberövandet. Så är fallet när någon harhäktats på grund av misstanke om visst brott och häktningsbeslutet efter besvärupphävs i högre rätt samt åklagaren därefter avslutar fÖmndersökningen utan attväcka åtal. Den som varit häktad har i sådant fall enligt förslagel rätt tillersättning. Om åklagaren sedermera, efter det ersättning har utgått, omprövarsitt beslut att inte väcka åtal och med stöd av ny bevisning kan binda sammeperson vid brottet, skall den tid för vUken ersättnråg har utgått likväl 1974: 97 126 avräknas från påföljden. Undantag har näraligen integjorts för denna situation i de föreslagna reglema i 33 kap. 58 §§ BrB. Ävenom delta förhållande närraast synes vara en följd av de obligatoriska avräkningsreglerna,anser nämnden att frågan bör beaktas i samband raed införandel av nyaersättningsregler. I fråga omersättning för häktning torde enligt interneringsnämnden jämkning böra ske iytterligare några situationer utöver dera sora om-fallas av den föreslagnalagtexten. En sådan situation föreligger enligt nämnden då någon som undergårstraffverkställighet är häktad i annat mål. Frikänns han i det raål, i vilkethan är häktad, synes ersättning knappast böra utgå för dagar under vilka hanändå varit berövad friheten på grund av straffverkställighet. Ett annat fall ärdel som regleras i 37 § första stycket lagen ora behandling i fångvårdsanstalt.Ora verkställigheten av fängelse, ungdorasfängelse eller internering avbrutitspå grund av att någon häktats och den häktade sedermera frikänns, skall tidenför avbrottet inräknas i verkstäUighetstiden. Någon anledning all dåtillerkänna ersättning för häktningen torde enligt näranden inleföreligga. Länsåklagaren i frarahåller att anledningkan finnas alt järaka ersättning på grund av alt även annan ersättning från detallmänna utgått, exerapelvis på grund av inkomstbortfall. 8 Ersättningsgill skada och ersättningens storlek Utredningens förslag att ersättning skall utgå för hindereller förlust i näring, såsora raistad arbetsförtjänst, avbräck i rörelse ellernedsättning av arbelsförraågan, varjämte ersättning skall utgå för nödigakostnader som har samband med frihetsinskränkningen har tillstyrkts ellerlämnats ulan erinran av de flesta remissinstanserna. JK påpekaratt utredningen synes utgå från alt frihetsinskränkning i sig konstituerar enpersonskada. Emellertid torde uttalanden under förarbetena tUlskadeståndslagen (prop. 1972r 5 s. 576) ge vid handen att personskadaförutsätter fysisk skada på den raänskliga kroppen. Även kroppsliga och psykiskasjukdorastillstånd är att räkna tUl personskada. En frihetsinskränkninginnefattar däreraot i sig inle någon personskada i skadeståndslagens raening.Den skada sora frihetsinskränkningen kan innefatta utgör normalt en renförraögenhelsskada. Sådan skada är enligt skadeståndslagen underkastad vissasärskUda inskränkningar i ersättningshänseende sora inte är tUlärapliga påperson- eller sakskada. Järalikt 3 kap. 5 § skadeståndslagen utgår ersättningför ren förraögenhelsskada, sora vid felaktig eller försumligmyndighetsutövning uppkorarait till följd av intrång i näringsverksarahet,endast i den raån det är skäligt raed hänsyn till intrångets art ochvaraktighet, felels eller försummelsens beskaffenhet och övrigaomständigheter. Fråga uppkoraraer ora liknande inskränknråg bör gälla förersättning enligt den nu ifrågavarande speciallagstiftnrågen. Det lorde enliglJK vara uppenbart att det finns anledning alt visa återhållsarahet när detgäller vinster sora från allraänna synpunkter frarastår sora oskäliga elleröver huvud laget kan sägas gå uiöver vad sora norraalt är förknippat med enverksamhet av ifrågavarande slag. Enligt JK framstår det sora riraligt alt enliknande begränsningsregel blir tiUäraplig för de ersättningar varora är frågai förslagel. Det torde därvid vara möjligt att bygga på konstruktionen i 5 §, dock alt såsora järakningsgrunder inte kan ifrågakoraraa "feletseller försuraraelsens beskaffenhet". JK anser alt det i sammanhangetförtjänar övervägas att utsträcka begränsningen att gälla inte bara vad sora iskadeståndslagen betecknats sora näringsverksamhet utan även annan ekonomiskverksarahet som bedrivs självständigt och i vinstsyfte. Även för sådana fallsom inte är näringsverksamhet finns enligt JK starka skäl för en raotsvarandebegränsning i ersättningsrätten. JKifrågasätter vidare ora inte det strängare ansvaret enligl den föreslagnalagen bör gälla även skador på person och egendora sora uppkommit vid ettgripande som senare följts av anhållande ra. m. vilket lett tillersältningsrätt enhgl lagen. Väl lorde den skadelidande i dessa fall förexerapelvis skada på kläder samt sveda och värk kunna grunda anspråk påersättning på skadeståndslagen. JK frarahåller eraellertid att det inte ärgivet att så aUtid skulle vara förhållandet och finner det lämpligt att ävensådan skada kan regleras enligt den särskilda lagstiftningen, även ora fråganär av begränsad praktisk betydelse. LOframhåller all del är av väsentlig betydelse för den enskilde som oförskylltblivit föremål för frihetsberövande inle enbart att han ersätts för förloradarbetsförtjänst, nedsatt arbetsförmåga och psykiskt lidande utan även att hanhar kvar sin anställning. Det torde enligt LO inte vara ovanligt att personersora blivit föremål för frihetsberövanden av viss varaktighet på ena ellerandra sättet mister sin anställning på grund därav. I förslagel synes raanmena att förlust av anställning inle skall kunna föranleda ersältningsrätt. LOanser det riraligt att, så länge frågan ora anställningstrygghet i sådanasituationer inte lagligen lösts, enskilda sora efter obefogadefrihetsberövanden inte kan återgå till tidigare anställning skall beredas någonförra av stöd. LO föreslår därför att den enskilde i ett sådant fall under visstid efter del frihetsberövandet upphörde får ekonomiskt stöd för sökande av nyanställning. Skadeståndskommitténframhåller att förarbetena till skadeståndslagen ger vid handen att ekonoraiskförlust tUl följd av frihetsberövande normalt utgör ren förmögenhetsskada.Enligt komraitténs raening är det angelägel att den föreslagna lagstiftningen,vilken frarastår sora en kora-plettering till skadeståndslagen, bygger på sammabegreppsbildning som denna lag. Del bör emellertid framhållas att skada tillföljd av frihetsberövande undantagsvis kan ha karaktären av verkligpersonskada i skadeståndslagens mening. Detta är fallet inte bara då ettfrihetsrågri-pande verkställs på ett alltför hårdhänt sätt utan också när ettfrihetsberövande annars skadar en omhändertagens fysiska eller psykiska hälsaeller rentav leder till dödsfall. En omhändertagen person kan t. ex. bliförhindrad att ta livsviktig medicin eller gå raisle ora behövlig vård,eftersora han är i ett sådant tillstånd att han inte kan klargöra sin belägenhetför polis eller vårdpersonal. Sådana skador kan tänkas uppkoraraa även utanvållande från del allraännas sida. Korarailténhar övervägt, om del inle kunde synas naturligt att också dessa skadefallomfattades av en lagstiftning som den föreslagna. Utredningen har ansettpersonskador vid själva verksläUandet av frihetsberövandet böra hållas utanförlagens område tUl synes eftersom det allraänna ändå skulle bli ansvarigt försådana skador, såvida de inte frarastår sora självförvållade. Det torde dockinle vara helt opraktiskt att skador undantagsvis av allvarhg art uppkommervid ett ingripande, som utförs på ett helt försvarligt sätt. Man kunde göragällande att det skulle stäraraa raed förslagets allraänna inställning ora den 1974: 97 128 skadelidandeockså i detta läge får laglig rätt till ersättning. Har han varit medvållandetUl sin skada, skulle då i varje faU elt jämkat skadestånd kunna utgå. Äandra sidan har skador av dessa slag knappast ett sådant samband med detfelaktiga i frihetsberövandet alt en utvidgning av det strikta ansvaret lUlsådana fall framstår som naturlig. Personskador av samma orsak kan inträffaäven vid befogal frråets-berövande (eller, såvitt de beror på bristfällig vårdcch liknande, ulan varje samband med ett ivångsingripande). Också andrakomphkationer skulle uppkomma genora utvidgningen. Kravet på att frihetsberövandetskall ha varat mer än 24 tiraraar i sträck skulle frarastå sora föga rationelltvid personskada, och vissa av de i lagförslaget angivna rekvisiten för ansvarskulle te sig otillräckliga, särskUt om frråelsberövandet lett till dödsfall.Enligt koramilléns raening torde en utvidgning av lagstiftningen till altorafatta personskador i sådan grad försvåra dess tekniska genomförande, attdén inte kan förordas. Närdet gäller ersättningens storlek frarahåller skadeståndskoramit-tén att fullersättning bör utgå för den ekonoraiska förlust sora frihetsberövandetraedfört, även vid hinder och förlust i näring. I belänkandet berörs inle denbegränsning av ersättningen för ren förraögenhelsskada vid intrång inäringsverksamhet, som framgår av 3 kap. 5 § skadeståndslagen. raening skulle det emellertid vid de flesta fall avfrihetsberövanden fraraslå sora obilligt, om skadeståndet skulle begränsasenligt regeln i 3 kap. 5 § skadeståndslagen. En tänkbar gräns skulle vara atthänvisa till skadeståndslagens regel så snart inle någol egentligtfrihetsberövande förekommit. Kammarrätteni anser att en schablonisering bör eftersträvas. Härigenom kanutredningar och eventuella rättegångar förenklas utan att därför den enskildekan antas bli missgynnad. En schablonmässig bestämning av ersättningarna kanenligt kamraarrätten också förväntas raedföra att kostnaderna för altfastställa dem kan hållas på en rimlig nivå. Utredningenhar ingående diskuterat att i fråga om förlorad arbetsförtjänst beräknaersättningen efter sjukpenningen i den sjukpennråg-klass, vari vederbörande varplacerad för frihetsinskränkningens början, och korarait tillslutsatsen att en sådan lösning är förknippad med sådana nackdelar att detinte bör rekoramenderas. Karamarrätlen delar inle denna uppfattning. Enligtkararaarrätlens raening skulle beräkning av ersättningen efter sjukpenningen iflertalet fall vara förenad raed beslärada fördelar. Vid sidan av fördelarna iförra av enklare reglering av ersättningsärendena torde sjukpenningen iallraänhet ge en lika "rättvis" kompensation som ersättning beräknadefter gängse metoder. Härvid bör man hålla i minnet, alt det övervägandeantalet fall, där ersättning kan korama i fråga, får antas koraraa att gällaförberedande judiciella frihetsinskränkningar, som i regel är förhållandeviskortvariga, och då ofta personer med inte alltför ordnade anställningsförhållanden.I sådana fall komraer en beräkning av inkomstbortfallet enligl gängse raetoderall vila på förhållandevis lösa antaganden och kan knappast sägas ge en raerarättvisande bild av råkorastförhål-landena än sjukpenningen representerar.Kararaarrälten anser vidare all man inte har anledning att i sammanhanget fästanågon större vikt vid det förhållandet alt sjukpenningen i princip inte utgörfull korapensation för inkoraslbortfallet. Enligt nuvarande systera raedskattefri sjukpenning innebär sjukpenningen ofta överkompensation vid kortare sjukdomsfall.Vid övergång till beskattad sjukpenning försvinner denna effekt, raen enligtföreliggande utredningsförslag (SOU 1972r 60) skall i så fallkorapensationsgraden saratidigt höjas till . En underkorapensation avdenna storlek är enligt kararaarrätlens mening försurabar i sararaanhanget raedhänsyn till de svårigheter sora ofta föreligger alt på annan väg beräknainkorastbortfaUet på ett rättvisande sätt. Ettskäl sora utredningen har anfört raot att beräkna ersättningen eftersjukpenningen, är att sjukpenningklassplaceringen i ett stort antal fall är förlåg på gmnd av att vederbörande försuraraal alt anraäla in-koraständring tillförsäkringskassan. Enhgl kararaarrätlens raening bör ersättningen likvälberäknas efter sjukpermrågen. Att ersättningen bhr för låg kan ju helt hänförastill att vederbörande inte iakttagit vad sora lagligen ålegat . Vidarehar utredningen pekat på risken att de ersättningsberättigade i ökadulslräckning försöker få ut ersättningen enligl skadeståndslagen, orasjukpenningen väljs sora bas för inkorasl-bortfallsersältning enligl denföreslagna lagen. Kararaarrälten anser sådana farhågor synnerligen överdrivna.Sora frarahållits i olika sammanhang är skadeståndslagens vUlkor för att fåersättning av del allmänna för beslulsskador så rigorösa, att anspråk enligtlagen på ersättning för obefogad frihetsinskränkning måste koraraa att höratill de absoluta sällsynthelerna. Kammarrättenär emellertid raedveten ora att sjukpenningen inte i alla lägen representeraren någorlunda riralig ersättning för det inkomstbortfall som varit förenat meden frihetsinskränkning. Sora fraragår av betänkandet är del inte svårt altfinna exerapel på att ersättning, som beräknas på denna gmnd, kan bli bådeuppenbart för hög och uppenbart för låg. Regeln om sjukpenningen soraberäkningsgmnd bör därför inte gälla utan undantag. det är uppenbart altinkoraslbortfallet är väsentligen högre eller lägre än den kompensation sjukpenningenrepresenterar, bör ersättningen beräknas efler gängse metoder. Kararaarrältenföreställer sig att det kan bli aktuellt att tUlämpa en undantagsregel bl. a.när fråga är ora långa frihetsberövanden eller om en frihetsinskränkning sominle berövat vederbörande möjligheten till förvärvsarbete. Däreraot bör, somredan framhållits, en undantagsregel inte gälla för sådana fall dåsjukpenningklassplaceringen varit för låg på gmnd av vederbörandes egenförsuraraelse. Karamarrättenföreslår således att ersättning för inkomstbortfall i princip skall beräknasefter sjukpenningen i den sjukpenningklass vari vederbörande var placerad närfrihetsinskränkningen vidtogs saml att annan beräkningsgrund skall tUlämpasbara om det är uppenbart att inkomstbortfallet varit väsentligt större ellerraindre än den inkorast sjukpenningen representerar. Ersättning, sora beräknaspå grundval av skattefri sjukpenning, bör givelvis också den vara skattefri. Utredningensförslag alt frihetsberövandet alltid skall anses raedföra själsligt lidandeeller obehag och alllid raedföra rätt till ersättning, i första hand raednorraaliserat belopp, har kritiserats i flera reraissvar. R.4förklarar sig inte kunna tillstyrka förslaget beträffande ersättning förpsykiskt lidande. Han finner det i och för sig tilltalande med den generösabedöraning sora ligger till grund för förslaget i denna del. Enligt RÄrsraening bör ersättning sora regel utgå. Det frarastår dock sora i del närmasteorimligt ora ersättning inte i vissa situationer skulle kunna vägras. RÅhänvisar härvid till de exempel sora läranas i de 9 1974.1 saml Nr 97 1974: 97 130 reraissvar från olika åklagare som redovisas i detföljande. EnUgt RÅrs mening är det ofrånkomligt att det skall finnas enmöjlighet all göra skälighetsbedöraningar. En regel av derma rånebörd kanutforraas på olika sätt. I stället för att sora föreslagits frihetsberövande autoraatiskt skall medföra ersättning för psykiskt lidandekan bestämmelsen ges den innebörden alt ersättning utgår för lidande. Manuppnår härigenom bättre överensstämraelse med skadeståndslagens terminologioch öppnar möjlighet att vägra ersättning i fall där sådan skuUe frarastå sorastötande. För attförenkla bedöraningen och åstadkomma ett snabbt förfarande har föreslagils allersättning för psykiskt lidande som huvudregel skall utgå med standardiseratbelopp. RÄ framhåller all del naturligtvis är önskvärt raed ett snabbt ochenkelt systera vid prövningen av ersättningsärenden. Att standardiseraersättningen för en skada sora till sin natur är sådan att den kräveruppskattning, förefaller eraellertid mindre lämpligl. En konsekvens avförslaget blir också att full ersättning utgår både för det fall att ettfrihetsberövande helt hävs och det faUet all åtgärden i stäUel utbyts mot enmindre ingripande, t.ex. all häktning ersätts med reseförbud. Övervägande skältalar enligt RÄrs raening för att bestämraelsen utformas så att den gerraöjlighet till nyanserade överväganden i fråga ora ersättningens storlek. RÅframhåller avslutningsvis att en sådan ändring f. ö. torde bli en nödvändigföljd, om hans förslag godtas att ersättning för psykiskt lidande inteovillkorligen skall utgå. Överåklagareni ifrågasätter om frihetsberövande undantagslöst skall anses hamedfört själsligt lidande eller obehag och därmed grunda ersättningsrätt.Flertalet av de personer mol vUka t. ex. anhållande och häktning vidtas harenligl överåklagarens mening tidigare lagförts för brott och i anledning häravvarit berövade friheten. De är vid tiden för ingripandet ofta märkta av sprit-eller narkotikamissbruk samt saknar fast bostad och anställning och ettfrihetsberövande framstår därför stundom närmast sora en humanitär åtgärd. Devistas vanligen i en miljö där asocialitet och kriminalitet hör till ordningenför dagen. Tanken alt ett frihetsberövande hos dem skulle vara "ägnat allframkalla känsla att man av sin omgivning uppfattas såsom en människa sorabrister i personligt eller raedborgerligt värde" eller att frihetsberövandeti något annat hänseende skulle raedföra kännbart obehag, är enligtöveråklagarens raening verklighetsfrämmande. Fall förekommer naturligtvis därsocialt anpassade personer i anledning av misstanke om brott blir berövadefriheten och i anledning härav åsamkas själsligt lidande eller obehag.Överåklagaren anser att rätt till ersättning därför bör begränsas till fall,där del av särskilda skäl framstår som motiverat. Länsåklagareni anser också att rätten till ersättning för lidande börbegränsas. Länsåklagaren i och har samma inställningoch föreslår att ersättning för hdande får utgå om synnerliga skäl föreligger. Överåklagareni anser att de föreslagna beloppen i fråga ora ersättning för själsligtlidande och obehag synes acceptabla, ora del olaga frihetsberövandet drabbat entill åren koraraen, tidigare oförvitiig person, men framstår som orimligt högadå man har att göra med notoriska förbrytarelemenl. Enligt överåklagaren kanraan befara att ersättningsreglerna, ulforraade på föreslaget sätt, kommer att av för- 1974: 97 131 brytareleinenlen ulnyttjas som inkomstkälla. Denyrkesmässiga brottsligheten, speciellt narkotikalangarnas verksarahet, ärplanraässigt utarbetad och svår att utreda. Gärnrågsmännen är på grund av destora vinster som hägrar inställda på att ta risken av att bh anhållna ochhäktade som följd av sin verksamhet. Något egentiigt lidande eller obehag tordede inte känna av elt frihetsberövande. Skulle till följd av bristande bevisningåtalet ogillas meneder i narkotikamålen hör tUl vardagsrutinen elleråklagaren tvingas avskriva målet på gmnd av bristande bevisning, skall denraisstänkle, sora ej har något medborgerligt anseende att förlora, kunna krävaersättnråg med stora belopp. Överåklagaren finner förslaget på denna punktverklighetsfrämmande. Nuvarande bestämmelser, att synnerliga skäl skallföreligga för att ersättning för själsligt lidande eller obehag skall utgå,synes honom bättre motsvara det praktiska livets krav. ÖB finnerdet angelägel att den föreslagna uppdelningen mellan olika typer avfrihetsinskränkningar genoraförs och att endast ell konkret frihetsberövandekan koraraa att ersättas efter den föreslagna . Det ligger enligt ÖBrsraening nära lUl hands att bedöraa påföljderna fritidsstraff ochtillrättavisning såsom annan frihetsinskränkning än frihetsberövande. Med ensådan bedöranråg skulle ersättning för lidande kunna utgå endast vidsynnerliga skäl. i ifrågasätter omersättning för själsligt lidande i anledning av frråelsberövande är befogad videlt tvångsomhändertagande av barn 1 de lägre åldrarna. Förslagetatt ersättning för själshgl hdande eller obehag skall utgå med standardiseradebelopp har föranlett delade meningar bland remissinstanserna. Socialförvaltningeni bedömer förslaget om standardiserad ersättning för psykisktlidande eller obehag av frihetsinskränkningen som i hög gradtillfredsslällande. vill principiellt ansluta sig tillförslagets tanke, att sådan ersättning om möjligt bör utgå efter schablon förundvikande av administrativt merarbete och invecklade behovsprövningar.Styrelsen anser dock, att de föreslagna beräkningsgrunderna inte ger ettmateriellt tillfredsställande resultat. Enligt styrelsen torde man med ganskastor säkerhet kunna utgå från att många, kanske flertalet, obefogadefrihetsberövanden kommer att utgöras av korltidsomhändertaganden . Enligt förslaget kommer nämnda ersättning för ett frihetsberövandesom omfattar endast med nuvarande basbelopp att uppgå tUl ca900 kr., medan motsvarande ersättning för ett helt års frihetsberövande kommeratt utgöra endast ca . eller ca 14 gånger så mycket. Styrelsen finneralt ersättningen för längre obefogade frihetsberövanden inte står i rimligproportion till det lidande som dessa måsle ha förorsakat i relation till denersättning som föreslås utgå för kortare obefogade frihetsberövanden. Enligtstyrelsens raening bör förslaget i denna del omarbetas. JK säger sig vara tveksam om den föreslagna ordningen.Omständigheterna varierar starkt från fall till fall och frågan om ersättningför lidande eller obehag lämpar sig knappast för en schablonlösning, vare signär det gäller förutsättningarna för ersättningens inträde eller vad avserersättningsbeloppens bestämmande. JK anser att den hittillsvarande principenmed skälighetsprövning för varje särskUt fall bör bibehållas, ehuru den måhändainte bör utforraas lika restriktivt sora Möjligen kan regeln beträffande frråelsberövande ges den innebörden allrätt till ideell ersättning föreligger, om ej särskUda skäl är däremot.Prövningen av ersättningsbelopps storlek bör då också lämpligen ske utantillämpning av några i lagen fastställda norraallaxor. anser beräkningsgrunderna för ersättning för själsligtlidande och obehag alltför schablonartade och frarahåller att de kan leda tUloriraligt höga ersättningsbelopp, speciellt vid kortare frihetsinskränkningar. Skadeståndskommitténpåpekar att utredningen i sitt resonemang när det gäller ersättnråg för lidandeutgår från regeln i 5 kap. 1 § skadeståndslagen om ersättning för hdande bl.a. vid brott mot den personliga friheten. Härvid har dock inte berörtsuttalandet i lagens motiv, all ett tjänstefel, som medför att någon berövasfriheten, inte i och för sig torde föranleda alt 5 kap. 1 § blir tillämplig (seprop. 1972r 5 s. 571). Uttalandet kan tyda på att skadeståndslagen även allmäntsett syftar till en viss restriktivitet i fråga om ersättning för lidande isådana fall sora betänkandet avser. Korarailtén ifrågasätter dock ora detnäranda raoliv-ullalandet bör bh vägledande för den fortsattarättsutvecklingen. Starka skäl talar för en generös inställning i de falllagförslaget avser. Korarailténanser dock alt de föreslagna reglerna ora ersättningens beslämraande kandiskuteras. Svårigheten att uppskatta storleken av ett lidande i fall sora deaktuella talar utan tvivel för en standardisering av ersättningsbeloppen. Detsynes befogat all åtminstone i regel bortse från att själva frihetsberövandetkan upplevas på skilda sätt av olika personer.