prop · FX03168 · 1974-12-31 00:00:00 — Ett förordnande omlikviditetskvot måste eraellertid inte alltid orafatta saratUga bankgruppereller innehålla föreskrift om samraa krav för samtliga bankinstitut.Utredningen framhåUer att i den mån sora t, ex, den faktiskatillgångsstrukturen klart skiljer sig åt mellan oUka bankgmpper raöjlighetmåste finnas att kunna fastställa olika krav för skilda institut. Utredningen finner inga skäl att frångå dennuvarande ordningen med likviditetskvotema konstruerade sora totalkvoter,vilket innebär att kravet på en viss behållning av likvida tUlgångar relaterastill institutens ställning . Möjligheten att forraulerakraven sora marginella, innebärande att kraven skulle avse ökningen av delikvida tillgångarnaunder , avvisas med hänvisning till vissa nackdelar sora ärförknippade raed en sådan lösning. Vad gäller avgränsnuigen av de likvida tillgångarnaföreslår utredningen att den nuvarande lagens detaljreglering av kvotemaskonstmktion ersätts med en fullmakt för att avgöra den närmareavgränsningen av de likvida raedlen samt omfattningen av de förbindelser somkraven skall relateras till. Utredningen framhåller att det är meningen attlikviditetskraven ges en utformning som i princip stämmer överens med nuvarandekrav. Av denna anledning föreslår utredningen att i lagen anges att bankernasinnehav av statspapper och bostadsobligationer under alla förhåUanden skall fåinräknas bland de likvida tillgångarna vid beräkningen av likviditetskraven,trots att nämnda värdepapper ur bankernas egen synvinkel inte utgör likvidamedel i egentlig bemärkelse. Motivet bakom de nuvarande reglema härom ärönskemålet om bankernas deltagande i bostadsbyggandets finansiering.Utredningen föreslår visserligen att också för bankinstituten skall gällaplaceringsplikt, vUket medel konstruerats som ett rent prioriteringsinstmment.Bankerna har emeUertid förvärvat bostadsobligationer medden kända förutsättningen att de får inräknas i likvidUetskvoterna, Ettborttagande av rätten att låta bostadsobligationerna ingå bland de likvidatUlgångarna i likviditetskravets raening skulle därför enligt utredningenkunna medföra svåra konsekvenser för bankerna inte rainst därigenom attfördelningen av innehavet av bostadsobligationer är ojämn raellan de enskildainstituten. Utredningen erinrar om att till likvida medelenligt gäUande lag förs bl, a, nettostäUningen mot , lån tillriksgäldskontoret samt nettoställningen mot bankinstitut och att syftet härmedär att förhindra att en bank kan förbättra sin Ukviditetskvot genom att ta uppkorta lån på vad som bmkar kallas dagslånemarknaden. Avgränsningen stämmer välmed den vid lagens tiUkomst existerande omfattningen av dagslånemarknaden. Pådenna marknad var nämligen bankinstituten engagerade på in- och utiåningssidan,agerade främst soih långivare och fungerade somlåntagare. Dagslånemarknaden har emellertid utvecklats på flera sätt, varfördessa bestämmelser med tiden kommit att få vissa mte önskvärda effekter.Riksgäldskontoret har inte alltid uppträtt enbart som låntagare på marknadenutan även som långivare, särskilt i samband med skatteuppbörderdå kontorels kassaställning är god. Genom den nuvarande konstruktionen avlikviditetskraven kan emellertid den situationen uppstå att riksgäldskontoretav hänsyn till effekten på bankernas likviditetskrav tvingas avstå från enutlåning till dessa, som kan vara starkt motiverad för att utjämnakassaströmmarna. Det framstår därför enligt utredningen som naturligt attmöjligheter finns att vid beräkningen av de likvida till- gångarnalåta en skuld tiU tas upp sora en avdragspost i analogi medatt raedel innestående i kontoret räknas som likvid tillgång. Utredningen framhåller att i den månpenningmarknadstransaktioner sker även med andra kreditinstitut än banker detär naturligt att har möjUghet att föreskriva att sådan skuld skallutgöra avdragspost vid beräkningen av likviditetskravet. Erfarenheterna av denväxlande omfattningen av dagslånemarknaden samt osäkerheten om dess fraratidastruktur gör det naturligt att låta anpassa kravens utforraningefter den aktuella situationen och inte binda konstruktionen vid de i dagrådande förhåUandena, Utredningen behandlar också frågan i vad raån vissafordringar på utländska banker och bankirer samt placeringar i kortfristigautländska värdepapper skall få räknas in i likviditetskraven, I nu gällande lagfår visserligen inräknas nettofordringar gentemot utländska banker och bankirersamt i rediskonterbara utrikes växlar med avdrag av rediskonterade.Riksbanken har eraellertid raöjlighet att föreskriva att kortfristigafordringar endast får inräknas i likviditetskvotens täljare i den raån de inte överstigeren viss andel av kvotens näranare. Denna kvotdel uppgår tUl 1,5 %.Utredningen erinrar ora att önskan att kunna begränsa orafattningen av deutländska tiUgångarna i likviditetskvoterna vid lagens tiUkorast raotiveradesraed att i intemationell praxis inräknas i ett lands valutareserv endast dendel sora förvaltas av eUer speciella valutaförvaltande rayndigheter.Härav ansågs följa bl, a. att en rainskning av den av förvaltadevalutareserven aUraänt skuUe tydas som en försvagning av landetsvalutaställning, även ora den gick hand i hand raed en raotsvarande ökning avaffärsbankemas utländska tUlgodohavanden, Utredningen påpekar att de senasteårens utveckling på valutamarknaderna har lett tUl något ändrade förhållanden.Efter valutaoroligheterna inledde flera av ettvalutasamarbete till vilket även anslöt sig. De länder, som deltar idetta samarbete, har förbundit sig att hålla sina valutor inom en maximalkursmarginal av , Centralbankerna får inte intervenera annat än vidmargi-nalkurserna. Gentemot omvärlden skall valutorna flyta fritt. Det harhävdats att detta system fordrar att bankerna har frihet att delta i enstabiliserande spekulation genora relativt stora variationer i sinavalutapositioner. Slutsatsen av detta blir enligt utredningen att det även ifortsättningen finns ett behov att i växlande grad kunna begränsa bankernasvalutainnehav. Det finns eraellertid möjligheter att göra detta inom ramen förvalutaregleringen, som normalt får anses vara det adekvata instrumentet härför.Så sker f. n. och bankernas allmänna behållningar av utländska valutorbegränsas genom limiter givna i s, k, valutahandelstillstånd. Vid sidan härav kan eraellertid bankerna hafordringar på och skulder till utländska banker under speciella tillstånd,Sora exerapel nämner utredningen att bankerna redovisar valutabehållningar föratt balansera inlåning från valutainlänningar i utländsk valuta (s, k.valutakonton), fordringar på utländska banker sora är svenska exportkrediteroch skulder sora utgör refinansiering utoralands av dessa exportkrediter ellerav vissa krediter tUl svenska företag, Uttedningen anser att dessa fordringaroch skulder inte bör ingå i beräkningen av en banks Ukvida medel föruppfyllande av likviditetskravet. I fråga om valutakonton och motsvarandevalutatUlgångar kan nämnas att enighet synes ha rått att de borde heltuteslutas vid likviditetskvotsberäkningen. Detta var emellertid inte förenligtmed detaljreglerna i gäUande lag, varför en mindre tUlfredsställande lösningfick väljas. Utredningen betonar att behandlingen av utländskafordringar i tUl-lärapningsföreskriftema tiU Ukviditetskraven raåste Icunna anpassastUl den faktiska karaktären av de olika poster sora ingår i stäUningen motutiändska banker och sora kan förändras över tiden som följd bl. a, av deraöjligheter som valutaregleringen ger bankema. Även i detta avseende gällerdärför att beräkningsreglemas närraare utforraning inte bör bindas avbestäraraelser i lagen. Utredningen diskuterar också behovet av enspecialregel för och . Med sikte på dessaaffärsbanker gäUer f. n, att kreditinrättning, vars förbindelser huvudsakligenutgörs av inlåning från en särskild gmpp av kreditinrättningar, är undantagenfrån bestämraelsen att skuld tUl annat bankinslitut skaU dras av vid beräkningenav likvida medel. De två bankemas stora totala nettoskuld tUl sparbanker resp.centtalkassor skall således behandlas som t. ex. inlåning från allmänheten ochdärraed ingå i likviditetskvotens näranare. Uttedningen erinrar ora attkreditraarknadsutredningens motiv för nämnda specialregel bl, a, var att debåda bankemas nettoställning mot andra bankinstitut i annat fall skulle varastarkt negativ och att deras inlåning från sparbanker och centralkassor kundesägas vara jämställd med inlåning från aUmänheten hos de övriga instituten, Utrednmgen anser att analogin meUan t, ex,inlåningen från sparbanker hos och inlåningen frånallraänheten hos vanliga affärsbanker inte är övertygande och begränsar ialltför hög grad synfältet till centralinstitutet i stäUet för att orafattasparbanks-sektorn i sin helhet. Det kan enligt utredningen med fog hävdas, attdet är ett rimligt krav att en sparbanks hos centralinstitutet insatta kassamedeli centralinstitutet balanseras av Ukvida tillgångar. För att belysa detta gerutredningen följande exempel (s, 135 i betänkandet), ' Man kan se på situationen, då UkviditetskravtUlämpas för såväl bankaktiebolag sora sparbanker. Säg att kravet är 30 för deförra och för de . Antag, för att renodla resoneraanget, attsparbankema håller alla sina likvida tiUgångar i förra av insättningar hosSparban- Om nu inlåningen i sparbankerna ökar raed t. ex. 100 raUj. koraraerderas insättningar i att öka raed 20 milj. kr. till följd avlikviditetskravet. Sparbankema kan således öka sin utiåning raed 80 milj. kr.Av den ökade insättningen på 20 raUj. i är denna bankskyldig att hålla 6 mUj. i form av likvida tUlgångar och kan således ökasin utlåning med 14 milj. kr. För sparbankssektom som helhet har alltså denökade inlåningen på 100 milj. kr. medfört möjligheter till en utlåningsökningpå 80-1-14 = 94 milj. kr. Det faktiska likviditetskravet på sparbankssektornsora helhet har således enbart uppgått till 6 railj. eller till 6 %.Exemplet visar det starka incitament, som specialregeln skapar för sparbankemaatt föredra placeringar i centralinstitutet fraraför köp av t. ex. statspapper.Det kan också observeras att exemplet rate är helt orealistiskt. Avsparbankemas totala likvida medel utgjordes vid slutet av avfordringar på och av likvidUets-ökningen närraare60 %. För centtalkassoma för jordbrukskredit var raotsvarande tal resp.85 %. Utredningen påpekar att kreditmarknadsutredningennaturligtvis var medveten ora dessa effekter av specialregeln. Att den trotsdetta valde att föreslå den får ses mot bakgmnd av den då rådande synen på sparbanks-och jordbmkskasserörelsen samt på bUdandet av de två centralinstitutenSparbankernas Bank och . Både tUl följd av den dåvarandebanklagstiftningen och tiU följd av den ttaditioneUa verk-sarahetsinriktningenförelåg det stora skiUnader gentemot affärsbankerna. Dessa skUlnader meUansparbankema och centtalkassoma å ena sidan och affärsbankema å den andra harallt mera suddats ut. Genom den nya banklagstiftningen har också saratiigabankinstitut fått likartade rörelseregler. Specialregeln ger i detta läge enkonkurrensfördel för sparbankssektom och jordbmkskasserörelsen sora äroförenlig raed den konkurrensneutralitet, som den nya banklagstiftningenåsyftar. Utredningens överväganden leder tUl slutsatsen attspecialregeln bör avskaffas. Den logiska följden härav blir, att i den månSparbankemas Bank och fungerar som kassacentral för de anknutnabankema, de senares kassahållning i centralinstituten kommer att motsvaras avlikvida medel på centtalinstitutens tUIgångssida. Någon lättnad i de effektivalikviditetskraven på sparbankssektom eller jordbmkskasserörelsen kan inteuppnås genora utnyttjande av centralinstituten. Däreraot finns raöjlighetenkvar att sparbanker och centralkassor genom centralinstituten kan uppnå en frånavkastningssynpunkt fördelaktigare placering av höglikvida medel än som ärtUlgänglig för den enskilda eller centralkassan. Utredningen framhåller emellertid att det raåstebeaktas att centralinstitutens rörelse har anpassats tUl den gällandespecialregeln. Ett oraedelbart upphävande av denna skulle kunna få aUvarligakonsekvenser för centralinstituten. Det är därför riraligt att möjlighet finnsför centtal-instituten att med träffa överenskommelser som imöjligaste Prop, 1974:168 48 månuppfyller de kreditpolitiska krav som kan ställas utan att för den skullmedföra alltför stora olägenheter för dem. Den frihet som utredningens förslagger i tUlämpningen öppnar möjlighet för särskilda arrangemang föratt undvika drastiska förändringar. Utredningen anför att kassakvot enligt nuvarandelagdefinition förhållandet mellan en kreditinrättnings påcheckräkning i innestående medel och inrättningens samtliga förbindelsermed vissa undantag i allmänhet används i samband med eller sora ersättningför raarknadsoperationer, när dessa inte kan genoraföras tillräckligt snabbteller när det för råder brist på kortfristigaplaceringsraöjligheter på marknaden. Kassakvoter kan också användas sora ettkortfristigt raen snabbt verkande raedel t, ex, när det gäller att stoppa enonorraal kassaökning. Kvoternas effektivitet är dock beroende av hur bankemahar sina tillgångar placerade, på så sätt att én större mängd kortfristigaplaceringar på kan omvandlas till kassaraedel och uppvägakassakvotens verkan. Utredningen erinrar om att vid tillkorasten avnuvarande lag antogs att möjligheten att utöva press mot bankemas kassastäUningi framtiden skulle komma att spela en större roll som kreditpolitiskt medel.Utvecklmgen har emeUertid av olika skäl gjort att man intekunnat utnyttja i och för sig gynnsamma förhållanden att använda enbartkassakvoter. Behovet av fortlöpande stats- och bostadsfinansiering hos bankernahar varit en faktor sora minskat möjlighetema att ge större vikt åtkassakvoter. underströk tillämpandet av kassakvoter denutsträckning i vUken bankema var beroende av riksbanksupplåning. Detta, ikombination raed begränsningar i tUlgången på kredit i , gjorde demmycket beroende av att följa önskeraål om derasutlåningsdispositioner. Ar 1968 ingick tUl-lämpandet av kassakrav bland enserie åtgärder för att motverka en valutautströmning, som inte motsvarades avnågon fundamental svaghet i betalningsbalansen. Erfarenheterna av detta samtmöjUgheten att kunna tillärapa ett systera raed enbart kassakvoter i den månbalansen på kapitalmarknaden förbättras, talar enligt utredningen för behovetav en bestående lagstiftning om kassakrav. Utredningen finner övervägande skäl tala för attkretsen av de kassakrav kan tUlärapas vidgas tUl attföratom bankaktiebolag omfatta också sparbanker och centralkassor. Utredningenanför att kassakravens funktion kan sägas vara att påverka hela banksystemetskassalikvidUet, Avsikten kan vara begränsad tiU att under en periodåstadkoraraa en åtslranming av den korta penningmarknaden. Så var t, ex, falleti januarifebruari 1968, Vid andra tillfällen kan kassakrav komma att bmkassora led i en mera långsiktig åtstramnings- politik.Utredningen framhåller att det särskilt i det senare fallet kan även vid nuexisterande skillnader i karaktären mellan de olika bankgruppernas rörelseframstå som rimligt att låta kassakraven omfatta samtliga bankinstitul. De rent tekniska svårigheterna att tUlämpa krav påtillgodohavanden i för sparbanker och centralkassor synes på intetsätt vara oöverkomliga. En nära tUl hands liggande lösning är attcentralkassorna och sparbankerna begagnar sig av sina nödvändiga insättningar på checkräkning i . En naturligföljd vid en tillämpning av kassakrav för sparbanker eUer centralkassor skulleenligt utredningen vara, att kassakraven på centralinstituten inte ställdes motderas inlåning från sparbank eller centralkassa. om kassakrav enUgt utredningen skallkunna ges för vissa typer av instilut och enskilt institut skaU kunna undantas, I fråga om kassakravens konstruktion anförutredningen att den nuvarande ordningen där i täljaren inräknas enbarttillgodohavanden i och inte inneliggande kassa har motiverats raedatt raan då lättare dag för dag kan fastställa täljarens storlek. Detta haransetts önskvärt raed tanke på kassakvotens funktion att sätta ett rainimuraför kassahållningen. Men detta har i sin tur inneburit, att bankema gjort storaansträngningar att hålla sina sedelkassor vid ett minimum. Detta harlett tUl från allmän synpunkt meningslösa transaktioner och en mängdsedeltransporter raed stora säkerhetsrisker. För att i någon mån tUImötesgå deönskemål, som framförts i brottskomraissio-nens betänkande ora färre antalvärdetransporter, föreslår utredningen att även inneliggande kassa kan fåinräknas i täljaren. En sådan utvidgning fordrar givetvis en dagligrapportering över inneliggande kassa från bankernas sida. Utredningen föreslårsålunda att raed kassakrav skall avses förhållandet mellanå ena sidan ett bankinstituts medel, som innestår på checkräkning i riksbankenoch, i den mån föreskriver det, mstitutets behållning av inhemskasedlar och mynt, särat å andra sidan institutets förbindelser raed de undantagriksbanken raedger. Kassakravets storlek föreslås Uksora f, n, vara raaximeradtUl , Det fömtsätts att olika procenttal skall kunna sättas för olikagrupper av institut, Utredningen konstaterar att det kan vara svårt attvia likviditets-påverkande medel snabbt nå önskad effekt på bankemaskreditutbud, framför allt i tider raed en kraftig kreditefterfrågan. Även omdessa medel efter hand leder till en begränsning av kreditgivningen, kan effektenvara otillräcklig i en kritisk situation. Vidare kan t, ex, ett kraftigtvalutainflöde göra det svårt att med tillräcklig snabbhet och precision anpassat, ex, likviditetskraven efter bankemas härigenora ökade lik-4 Riksdagen1974. 1 saml Nr 168 viditet.Därför har i liksom i de flesla västeuropeiska länder utnyttjatsmöjligheten att ålägga bankinstitulen att hålla sin kredilgivning under enbestämd nivå för att därmed på ett raera direkt sätt påverka bankernasutlåning. Utredningen erinrar om att den direkta reglering avaffärsbankernas utlåning, som gällde , tUlkom efterrekommendationer från och överenskommelser med . BankernasberedviUighet att dämpa sin utlåning under dessa år får enUgt utredningen bl.a. ses mot bakgrund av deras ansträngda likviditetssituation, som gjorde demytterst beroende av upplåning i . Det kan emellertid inte generelltförutsättas att en sådan situation föreligger vid varje tiUfälle, då ettutiåningstak bedöms som nödvändigt att tillgripa. En direkt reglering avbankernas utlåning innebär en drastisk åtgärd, som enbart torde utnyttjas ilägen där de likviditetspåverkande instrumenten inte är tillräckliga. mening är det därför önskvärt att regler, som möjliggör en direktmaximering av bankinstUutens kredilgivning, införlivas i den kreditpolitiskalagstiftningen. Utredningen pekar emellertid på vissa olägenhetersom följer av ett alltför långvarigt användande av utlåningsreglering. Ettsvårlöst problem är att konkurrensen mellan de olika instituten sätts ur spel,om elt generellt utlåningstak sätts för samtliga institut. Expanderande bankinstitutdrabbas sålunda hårdare än mindre expanderande institut. En annan negativföljdverkan anges ligga i att vid lägen med en mycket krafiig kreditefterfråganresultatet kan bli att efterfrågan söker andra finansieringskällor. Utredningennämner att bl. a, de svenska erfarenheterna visar på att bankerna själva i ensådan situation i stor utsträckning agerar som låneförmedlare. Utvecklingen avbankernas garantiförbindelser anges ge goda belägg härför. Det är därförenligt utredningen av vikt att vid ett användande av utlåningstak en så stordel som möjligt av bankernas kredilgivning inkluderas. Enligt utredningensuppfattning kommer dock vid ett alltför långvarigt användande av utiåningstakatt uppstå en omfattande kredilgivning helt utanför den organiseradekreditmarknaden. Utredningen anför att flera vägar är tänkbara närdet gäller konstruktionen av utiåningsreglering. Den vanligast förekommandemetoden är att bestämma taket som en kvotdel av kreditvolymens storlek vid enviss tidigare tidpunkt. Det är härvid av vikt att denna basvolym avserställningen vid en vid förordnandets utfärdande redan passerad tidpunkt.Enligt utredningen visar erfarenheten att bankerna i annat fall genom olikakortfristiga operationer kan söka uppnå ett så gynnsamt utgångsläge sommöjligt, varigenom utlåningstakets effektivitet kan försvagas. Det finns andra,mera svårlösta problem, när basvärdet utgörs av utlåningens storlek . Olika tUlfälliga rörelser i bankernas utlåning kan medföra attvissa banker i realiteten kommer attdrabbas hårdare av ett utiåningstak än andra. I vissa västeuropeiska länder hardärför basvärdet ibland bestämts som något slags genomsnitt avutiåningsvolymen vid ett flertal olika tidpunkter. 1 enlighet med sin allmännasyn på lagstiftningen föreslår utredningen emellertid att den konkretautforraningen liksora bestäraraelser om takets höjd inte specificeras i lagen. Utredningen anser det vara naturligt att ettförordnande om utiåningstak bör kunna omfatta samtiiga bankinstitut. Utredningenflnner däremot inte skäl att låta andra kreditinstitut omfattas avbestämmelserna om utlåningsreglering. När det gäller frågan om vilka kreditformer somskall kunna omfattas av utlåningsreglering föreslår utredningen till en börjanatt det skall vara möjligt att som skedde när utlåningstak användes underåren 1969 och 1970 undanta bankernas bostadsbyggnadskrediter frånraaxime-ringen. Så stor del av bankutlåningen sora möjligt bör dock omfattas,Utrednmgen anför att ett utiåningstak framför allt bör omfatta de disponeradekrediterna raen att det i vissa lägen kan vara önskvärt att kunna reglera ävenomfattningen av de beviljade krediterna. Det förhållandet att det kan varasvårt att få fram en adekvat statistik över beviljade krediter avseende andralåneformer än krediter i räkning behöver enligt utredningen inte i väsentligmån reducera värdet av en maximering av det beviljade beloppet. En maximeringav beviljade krediter får ses som en uppmaning tUl bankerna att ge aktpå sin utlåningsökning och därmed även på utlovandet av nya krediter, Sora enindikator på en raöjlig framtida utlåningsexpansion från banksystemet är de i bankstatistiken registrerade beviljade krediterna tillräckliga. Mot bakgrunden av att förekomsten av en omfattandekredilgivning vid sidan av den organiserade kreditraarknaden på ett allvarligtsätt skulle försvåra kreditpolitikens stabUiseringspolitiska uppgifter understrykerutredningen önskvärdheten av att man i så stor utsträckning som möjligt sökerhålla tUlbaka uppkorasten av en s, k. grå marknad. Enligt utredningen synesbankerna själva delta på denna marknad genom att utställa garantier.Bankgarantier torde även i övrigt utnyttjas i samband med kredilgivningutanför kreditinstituten. Utredningen föreslår därför att möjlighet skallfinnas att maximera även volymen av bankernas garantiförbmddser. Det frarahållsatt utiåningstak givetvis skall gälla enbart garantier knutna tillkredilgivning, Utredningenanför att emissionskontrollen haft i huvudsak två funktioner, nämligen delsfunktionen att reglera räntan och andra emissionsvillkor, dels funktionen atttUlgodose av statsmakterna prioriterade än-' damål såsora bostadsfinansieringoch statsupplåning. Med det efter-frågeöverskott på långfristig kredit sorarått på den svenska kapital- raarknadenbehövs enligt utredningen en emissionskontroll tämligen permanent. Enligt utredningens förslag skall kontrollen liksomhittUls omfatta obligationer, förlagsbevis och andra för den allmänna rörelsenavsedda skuldebrev. Vad gäller andra typer av skuldebrev föreslår utredningenatt tillstånd skall krävas när utgivaren är ett kreditinstitut ochsåledes inte som f, n, bara ora utgivaren är ett kreditaktiebolag. Dennautvidgning anges ha två syften. Det första är att låta regleringen formelltomfatta reverslån upptagna av hypoteksinstitut, vilka täckt sinalånebehov uteslutande genom obligationslån.