prop · FX0333 · 1974-12-31 00:00:00 — 1 förra fallet kan fraktföraren ofta antas varautan ansvar redan på den grund att skadan inträffat innan godset är att ansesom mottaget till befordran eller efter det att godset är att anse som utlämnat.Som exempel på skador genom olämplig lastning eller stuvning kan nämnas, attgods trycks sönder av tyngden av ovanpå lastat gods eller kommer i rörelse ochdärvid törnar mot andra föremål, välter eller faller ned. Att fraktföraren principiellt skall vara utan ansvar försådan hantering av godset som det enligt fraktavtalet inte ankommer på honomatt utföra synes tämligen självklart. Värdet av den uttryckliga regleringen avansvarsfrågan under c) torde därför främst få anses ligga däri attbevisfrågorna får en ändamålsenlig lösning. Vad fraktföraren har att bevisa föratt uppnå ansvarsfrihet är dels att den ifrågavarande hanteringen av godsetfaktiskt utförts av avsändaren eller mottagaren eller för någonderas räkning- av annan än fraktföraren, dels att den aktuella skadan är av den art att denkan ha orsakats av nämnda hantering. Av den under d) angivna ansvarsfrihetsgrunden följer attfraktföraren inte bär ansvar för sakskada som, utan att onormala yttrebetingelser är för handen, uppkommer hos vissa slag av gods till följd avgodsets särskilda känslighet. Denna ansvarsfrihetsgrund företer vissa likhetermed den i 28 § upptagna regeln att fraktföraren är fri från ansvar om han visaratt skada orsakats av godsets bristfälliga beskaffenhet. Medan bestämmelsen i28 § tar sikte på skador som beror på bristfälligheter hos just dettransporterade godset, avser förevarande bestämmelse skada som beror på attgodset på grund av egenskaper som är karaktäristiska för allt gods av sammaslag är lätt utsatt för skador. 1 en del fall kan fraktföraren i och för sig hamöjlighet att åberopa bägge bestämmelserna, t. ex. vid transport av livsmedel.Den förevarande ansvarsfrihetsregeln torde emellertid då vara av betydligtstörre praktisk betydelse för fraktföraren än ansvarsfrihetsgrunden i 28 §. Närfraktföraren åberopar ansvarsfrihetsgrunden i 29 § första stycket d) krävsnämligen endast att han dels visar, att det ifrågavarande godsslaget är såkänsligt att skador erfarenhetsmässigt uppstår så att säga av sig själva, vUketbeträffande många godsslag är ett notoriskt faktum, dels att den föreliggandeskadan är av den art att den kan ha uppstått till följd av godsets SärskUdakänslighet. Det bör emellertid observeras att möjligheterna för fraktföraren attutnyttja ansvarsfrihetsgrunden under d) i många fall inskränks avbestämmelserna i paragrafens tredje stycke. Enligt dessa åvUar det fraktförarenett slags exculpationsansvar i de fall då befordringen sker med fordon som ärutrustat med särskilda anordningar för att skydda godset mot värme, kyla,temperaturväxlingar eller luftens fuktighet. Enligt denunder e) angivna ansvarsfrihetsgrunden svarar fraktföraren inte för sakskadatill följd av att märken eller nummer på godset är ofullständiga eller felaktiga.Ofullständigheter eller felaktigheter i berörda avseenden innebär uppenbarligenen särskild risk för att godset skall komma på avvägar och gå förlorat. Enligt12 § första stycket åligger det fraktföraren att när han tar emot godset tillbefordran bl. a. undersöka riktigheten av sådana uppgifter om kollinas märkenoch nummer som tagits in i fraktsedel. Det ligger nära till hands attfraktföraren i samband härmed påpekar vad han kan finna otillfredsställande ifråga om godsets märkning. Skulle så ej ske, kan fraktföraren råka i ettofördelaktigt bevisläge. 1 den mån han ändå lyckas visa att kolli som gåttförlorat burit så ofullständiga eller felaktiga märken eller nummer att dettakan ha varit anledningen till skadan, kan han emellertid befria sig från ansvar med hjälp av förevarandeansvarsfrihetsgrund. Fraktförarengår slutligen enligt första stycket f) fri från ansvar för sakskada vUken harsin grund i någon av de särskilda risker som är förknippade med transport avlevande djur. Genom att de dels måste få vissa primära behov av frisk luft,vatten, föda, rörelseutrymme m. m. tillgodosedda även under transporten, delskan reagera på ett oväntat sätt utgör de levande djuren ett godsslag som ärsärskilt riskfyllt att transportera. För transport av levande djur har därfören självständig ansvarsfrihetsgrund upptagits. Liksom i fråga om ansvarsfrihetsgrundenunder d) är emellertid ifrågavarande ansvarsfrihetsgrund till sin räckviddbegränsad. Enligt fjärde stycket krävs för ansvarsfrihet ytterligare attfraktföraren exculperar sig genom att visa att han vidtagit alla åtgärder sommed hänsyn till omständigheterna normalt åvilar honom och att han ställt sigtill efterrättelse de särskilda anvisningar som kan ha meddelats honom. Normalttorde fraktföraren således inte kunna undgå ansvar om djur under transportendör till följd av otillräcklig tillförsel av luft eller vatten eller till följdav hetta eller kyla eller om djur rymmer till följd av attförvaringsanordningar som fraktföraren tillhandahållit varit bristfälliga. har med hänvisning till debevisproblem som kan uppkomma när det gäller att bestämma fraktförarensansvarighet för levande djur hävdat att sådan befordran borde undantas frånfraktförarens ansvarighet. Jag kan inte dela denna uppfattning. Bestämmelsernai denna paragraf torde ge fraktföraren tillräckliga bevismässiga fördelar. Jagvill också påpeka att bestämmelserna överensstämmer med CMR. Svårigheterna vidtransport av levande djur torde vara betydligt mera påtagliga vidinternationella transporter vilka i allmänhet lar betydligt ianspråk än inrikes transporter. Det kan inte anses lämpligt att för inrikestransporter, som medför mindre problem, införa lindrigare regler än som gällerför de internationella. I detta sammanhang bör också beröras en annan anmärkningsom framförts under remissbehandlingen och som avser paragrafen i dess helhet.Sveriges advokatsamfund har kritiserat att paragrafen inte gäller skada pågrund av dröjsmål. Jag vill med anledning härav framhålla att samtliga denämnda ansvarsfrihetsgrunderna, med undantag möjligen för den som avserofullständig eller felaktig märkning av gods, tar sikte på situationer därrisken för sakskada är stor men däremot inte risken för dröjsmålsskada. Somtidigare nämnts är det dessutom viktigt att det just i fråga omansvarsgrunderna råder enhetlighet mellan de inrikes och de internationellareglerna. På grund av det anförda har CMRs reglering följts även på dennapunkt. Det bör framhållas att det enligt andra stycket åliggerfraktföraren att bevisa, att omständigheterna i det föreliggande fallet varitsådana att ett kausalsammanhang mellan den aktuella risken och den uppkomnaskadan är möjlig. Det räcker således inte att fraktföraren påvisar, att denföreliggande risken allmänt sett är ägnad att ge upphov till skada av den artsom är i fråga, t. ex. att fuktskador på gods som befordras med öppet fordon utan presenning kan orsakas genom regn. Han måstedessutom visa, att det också med hänsyn till omständigheterna i det aktuellafallet varit rnöjligt att skadan förorsakats på detta sätt, i det nämndaexemplet således att det verkligen förekommit regnväder som kunnat ge upphovtill skadan. Har fraktföraren sålunda visat att särskild risk enligtförsta stycket a)f) varit för handen samt att omständigheterna varit sådanaatt ett kausalsammanhang mellan den föreliggande risken och den uppkomna skadanär möjligt, skall det presumeras att sådant sammanhang föreligger. Denna presumtionkan emellertid kullkastas genom bevisning från motpartens sida. Detta kan iförsta hand ske genom att motparten visar vilken den verkliga skadeorsaken är.För motparten, som regelmässigt saknar närmare insyn i utförandet avbefordringen, torde det emellertid i praktiken oftast ställa sig svårt attpåvisa skadeorsaken. Detta är heller inte nödvändigt. Det räcker om han, utanatt ingå på frågan vad som verkligen orsakat skadan, visar att det saknaskausalsamband mellan skadan och den av fraktföraren uppgivna risken. Fraktförarens möjligheter att uppnå ansvarsfrihet genompresumerat kausalsammanhang mellan uppkommen sakskada och de i första stycketangivna riskerna är underkastade vissa begränsningar. Att i vissa faU också ensärskUd exculpationsbevisning krävs har framgått av vad sagtsbeträffande ansvarsfrihetsgrunderna under d) och f). Bestämmelserna härom hartagits upp i tredje och fjärde styckena. Även beträffande ansvarsfrihetsgrundenunder a) gäller ett undantag. Sålunda är det enligt vad som framgår av andrastycket andra punkten, när det gäller minskning av onormal omfattning ellerförlust av hela , inte tillräckligt för att fraktföraren skall varafredad att det förehgger ett presumerat kausalsammanhang mellan sakskadan ochden risk som är förenad med befordran med öppet fordon utan presenning. Dettainnebär med andra ord att ansvarsfrihetsgrunden under a) är privilegierad ibevishänseende endast såvitt angår annan sakskada än minskning av onormalomfattning eller förlust av hela . Denna paragraf reglerar fraktförarens ansvarighet vidsamverkande skadeorsaker. Bestämmelsen motsvaras i CMR av art. 17 femtestycket. Paragrafen motsvarar 28 § utredningsförslaget. Om fraktföraren enligt bestämmelserna i 28 eller 29 § inteär ansvarig för viss omständighet, som medverkat till sakskadan ellerdröjsmålet, skall han enligt denna paragraf svara endast i den utsträckning somomständighet, för vilken han är ansvarig, har medverkat till sakskadan ellerdröjsmålet. 1 utredningens förslag (28 §) anges att ersättningen i denangivna situationen "skall nedsättas i motsvarande omfattning". Denav utredningen föreslagna lagtexten kan möjligen ge upphov till denmissuppfattningen att fraktförarens ansvar skall bestämmas efter enskälighetsbedöm- 1 departementsförslaget har paragrafen därförutformats i nära överensstämmelse med motsvarande bestämmelse i CMR. Bestämmelsenär tillämphg bl. a. på den från andra rättsområden välkända situationen att denskadelidande har medverkat tUl skadan genom eget vällande. Fraktförarensmöjligheter att erhålla jämkning av skadeståndet är emellertid inte begränsadetUl detta fall ulan föreligger -oberoende av vållande från motpartens sida - såsnart skadan till viss del har orsakals av någon av de omständigheter somfraktföraren enligt 28 eUer 29 § inte skaU ansvara för. 1 denna paragraf föreskrivs att varuhavaren har rätt tillersättning som om godset gått förlorat, för den händelse del inle har lämnatsut en viss lid efter leveransfristens utgång. Denna regel kompletteras avbestämmelser om varuhavarens rätt tiU godset för det fall det skulle kommatiUrätta. Paragrafen motsvarar 30 § utredningsförslaget. Hosfraktförare som har hand om stora mängder gods kan det knappast undvikas alt endel gods, t. ex. genom sammanblandning med annat gods, blir sänt tUl fel orteller blir liggande kvar i något magasin eUer på annat sätt kommer på avvägar.Sådant gods kan självfallet inte utan vidare anses tiUspillogivet. Tvärtomtorde man ofta ha anledning att antaga att det skall kommatiUrätta. Emellertid kan det inte gärna begäras att varuhavaren någon längretid skall behöva avvakta att godset kommer fram. Vid internationell befordrangäller därför enligt CMR (art. 20) att den som har rätt att få ut godset kanbegära ersättning som om godset gått förlorat, om det inte lämnas ut inom 30dagar efter utgången av avtalad leveransfrist eller, om särskild leveransfristinle har avtalats, från det fraktföraren tog emot godset tillbefordran. Del förhållandet att varuhavaren med stöd av denna presumtionsregelfått ersättning för godset betar honom inte rätten att begära att få ut godsetom det återfinns. Varuhavaren kan sålunda när han tar emot ersättning förgodset skriftligen begära att bli underrättad, om godset skullekomma tillrätta från det ersättningen utbetalades. Denna begäranskall skriftligen bekräftas av fraktföraren. Underrättas varuhavaren om attgodset kommit tilhätta skall han, om han vill att godset lämnas ut till honom,från underrättelsen begära godsets utlämnande. Mot att hanerhåller godset skall han betala de belopp som framgår av fraktsedeln och denersättning han tidigare erhålht för godsets förlust, dock med avdrag för vissasärskilt angivna kostnader. Han bibehåller emellertid rätten tUl ersättning fördröjsmål med godsels utlämnande. Om varuhavaren, då han tar emot ersättning förgodset, inte begär att bli underrättad för den händelse godset skulle komma tillrättafår fraktföraren förfoga över godset i överensstämmelse med vad som gällerenligt lagen på den ort där godset återfinns. Motsvarande gäller om varuhavareninte begär att fä godset utlämnat från del han underrättades om att godset 1 saml Nr 33 kommit tillrätta och om godset återfinns först efterutgången av ettårsfrislen. 1 enlighetmed vad som anförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.9) bör motsvaranderegler gälla vid inrikes befordran med den skillnaden att den nämndaettårsregeln för skyldighet att lämna underrättelse om tillrättakommel godsinte bör vara tUlämplig. Fraktföraren skall därför enligt departementsförslagetalltid vara skyldig att underrätta varuhavare, som begärt sådan underrättelse,för den händelse godset kommer tillrätta oavsett hur som harförflutit. För fraktförarnas del torde den föreslagna regeln inte medföra någrapåtagliga nackdelar. Transporterat gods är regelmässigt av det slaget att denvaruhavare som fått ersättning för godset inte begär att bli underrättad närgodset kommer tillrätta. 1 förstastycket har tagits upp bestämmelsen alt varuhavaren har rätt till ersättningsom om godset gått förlorat, om det inte tillhandahålls honom inom en viss tidsfrist.Tidsfristerna skiljer sig åt allteftersom särskUt avtal om senaste tidpunkt förgodsets utlämning blivit träffat eller ej. 1 förra fallet utgör fristen 30dagar, räknat från den dag då godset enligt avtalet senast skulle ha utlämnats.1 det senare fallet utgör fristen , räknat från den dag då fraktförarentog emot godset till befordran. SkiUnaden motiveras av önskemålet att ha enlätt fixerbar dag som utgångspunkt för fristens beräkning. Den senare fristenär längre, eftersom den skall inkludera den tid som en internationelllastbilsbefordran normalt inte överstiger. 1 och för sig kunde det övervägasatt vid inrikes befordran göra denna tidsfrist kortare, t. ex. . Depraktiska fördelarna för vägfraktmarknadens parter av att ha enhetliga regleratt rätta sig efter får dock anses väga över. När denifrågavarande fristen löpt ut utan att godset blivit utlämnat, kan varuhavarengöra gällande att godset i ersättningshänseende skall betraktas som förlorat.Gentemot varuhavarens ersättningskrav kan fraktföraren inte freda sig enbartgenom att visa att godset faktiskt finns i behåll på någon annan ort änbestämmelseorten. Fraktföraren får således finna sig i att godset mot detverkliga förhållandet får anses som förlorat. Gentemot ett ersättningskrav kandock fraktföraren självfallet invända att "förlusten" orsakats avomständighet, för vUken han inte svarar. Rätten att åberopa presumtionen om godsets förlusttillkommer, som framgått av det sagda, inte fraktföraren utan endastvaruhavaren. Denne är i detta sammanhang avsändaren, så länge inte mottagarengjort gällande rätt enhgt 20 § första stycket. Ersättningenbestäms på samma sätt som när varuhavaren styrkt att godset har gått förlorat,dvs. enligt reglerna i 32 § samt i förekommande faU 33 och 36 §§. Även entillämpning av 38 och 39 §§ kan givetvis komma i fråga. Av andrastycket framgår att varuhavaren även om han under åberor pande av presumtionenatt godset gått förlorat kräver och erhåller ersättning av fraktföraren, intebehöver uppge kravet på att få ut godset. För att han trots mottagen ersättningskall fä behålla rätten att få ut godset måste han dock göra en skriftlig framställning omatt bli imderrättad i händelse godset skulle komma tiUrätta. Framställningen skallavges i samband med att han tar emot ersättning för godset och skallskriftligen bekräftas av fraktföraren. Som framgått av vad jag tidigare anförtgäller i motsats till vad som tillämpas vid internationell befordran ingenbegränsning av den tid framställningen avser. Att varuhavaren begärt underrättelse enligt andra stycketinnebär inte att han bundit sig för att ta emot godset, om detta kommertiUrätta. Sedan han fått underrättelse om att godset finns i behåll, har hannämligen enligt tredje stycket en betänketid för att bestämma,huruvida han viU kräva godset utlämnat eller låta sig nöja med den erhållnaersättningen. Härvidlag har han sitt fria val och kan således aldrig tvingasatt ta emot det tillrättakomna godset. En förutsättning för att fraktförarenskaU vara skyldig att lämna ul godset är dock att den uppburna ersättningen iprincip betalas tillbaka. Sådan del av ersättningen som inte avser godsetsvärde utan nerlagd kostnad som blivit onyttig behöver dock inle återbetalas.Fraktföraren är vidare berättigad att erhåUa frakt i den mån han utfört denavtalade transporten. Vad fraktföraren i detta avseende kan fordra bestämsenligt samma regler som gäller då godset utlämnas enligt 20 eller 25 §. När ersättning lämnas för förlust av godset, utgår intedämtöver ersättning för dröjsmål. Om ersättning, som utbetalts för presumeradförlust av godset, senare återbetalas i samband med att godset utlämnas, bördäremot varuhavaren ha rätt att kräva ersättning för dröjsmål. Denna rättomfattar också eventuell ersättning för särskilt leveransintresse enligt 36 §. Har ersättning för förlust av godset inle utbetalats, ärfraktföraren skyldig att utlämna godset så snart det kommit tillrätta. Sådanafall inträffar när varuhavaren föredrar att inte kräva ersättning men också närhan väl krävt ersättning men inte befunnits berättigad till sådan. I fjärde stycket har tagits upp regeln att fraktförarenkan disponera över godset utan att hindras av några förpliktelser som grundaspå fraktavtalet om varuhavaren inte begärt att bli underrättad omtillrätta-kommet gods eller inte efter erhållen underrättelsebegärt att få ut godset. Fraktföraren kan emellertid på grund av andra förpliktelservara hindrad att förfoga över godset efter eget gottfinnande. Så kan varafallet t. ex. då fraktförarens försäkringsgivare på grund av avtal omansvarsförsäkring ersatt varuhavaren för förlust av godset och enligtförsäkringsvillkoren därigenom övertagit fraktförarens rätt tUl godset. Medtanke på sådana fall har i den föreslagna lagtexten angivits att fraktförarensrätt att förfoga över godset är underkastad de inskränkningar som kan följa av"Iredje mans" rätt. Därmed avses endast sådana rättighetshavaregentemot vilka fraktföraren är förpliktad på grund av ett utanför fraktavtaletliggande rättsförhållande. Denna paragraf innehåller regler för beräkning aversättningens storlek vid förlust eller minskning av godset. Motsvarandebestämmelser finns i CMR art. 23 första-fjärde styckena. I enlighet med vad jaganfört i den allmänna motiveringen har dock begränsningsbeloppet angivUs isvenska kronor. Det faststäUda beloppet, . per kilo, överstiger något detnuvarande värdet (ca .) av det i CMR i s. k. Germinalfrancs angivna begränsningsbeloppet.Paragrafen motsvarar 31 § första, andra och fjärde styckenautredningsförslaget. Enligt första stycket skah vid beräkning av ersättningensstorlek hänsyn tas endast till det värde som gods av samma slag ochbeskaffenhet hade på den ort och vid den tid godset togs emot tiU befordran.Detta värde bestäms efter börspriset eller, om sådant pris saknas, efter marknadspriset.Saknas både börspris och marknadspris, beräknas godsets värde efter det gängsevärdet av gods av samma slag och beskaffenhet. Dessa regler innebär att man vid ersättningsberäkningenhar att utgå från ett normalvärde på godset. Att godset i det särskilda falletrepresenterat ett högre värde för varuhavaren, t. ex. därför att han skulle hakunnat sälja det på speciellt fördelaktiga villkor, skall således inte påverkaskadeståndsberäkningen. Ä andra sidan skall ersättningen grundas pånormalvärdet även om varuhavaren lyckats anskaffa godset tiU ett extremt bUligtpris. Helt utan hänsyn till de individuella förhållandena kan dock godsetsvärde inte bestämmas. När det t. ex. gäller att avgöra huruvida man som godsetsmarknadspris skall betrakta dess pris i grosshandel eUer detaljhandel, böravgörandet träffas med ledning av omständigheterna i varje enskilt faU. Reglerna i första stycket sammantagna med bestämmelserna itredje stycket innebär att ersättning utgår bara för godsels värde och inte förannan ekonomisk skada, t. ex. skada förorsakad av driftstopp i mottagarensfabrik. För sådan skada kan ersättning däremot utgå enligt 36 §, om särskiltleveransintresse har uppgivits. På samma sätt som gäller i annan transporträttsliglagstiftning är fraktförarens ansvarighet maximerad till visst belopp. 1 andrastycket föreskrivs sålunda att ansvarigheten är begränsad till . för kUo avdet förlorade eller felande godsets bruttovikt. Enligt 5 § kan parterna dockavtala om att ersättning skall utgå med högre, eventuellt obegränsat belopp.Fraktföraren kan således, liksom sker , i sina befordringsvillkor la inbestämmelser om alt ersättning utgår med ett högre belopp per kilo. Vidarefinns det enhgt uttrycklig regel i 33 § möjlighet för avsändaren att, moterläggande av den tilläggsavgift som fraktföraren eventuellt kräver, ifraktsedeln ange ett högre värde på godset, vilket då skaU tillämpas i ställetför vad som följer av andra stycket. Även avtal om lägre ansvarsgräns kanundantagsvis vara giltigt, nämligen om de i 5 § angivna förutsättningarna ärför handen. Att i vissa fall varje begränsning aversättningsskyldigheten bortfaller framgår av bestämmelserna i 38 §. EnUgt tredje stycket har varuhavaren, utöver ersättningför godsets värde, rätt till ersättning för frakt och andra utlägg i sambandmed befordringen. Denna rätt är inte underkastad någon begränsning. De nedlagdakostnaderna ersätts fullt ut om godset gått förlorat. Vid minskning av godsetutgår ersättning för nedlagda kostnader till en mot minskningen svarande del. 1 denna paragraf föreskrivs att avsändaren har rätt att ifraktsedeln föra in en särskild uppgift om godsets värde för det fall detta ärhögre än vad som motsvarar del i 32 § andra stycket angivnabegränsningsbeloppet. Motsvarande bestämmelser finns i art. 24 CMR. Paragrafenmotsvarar 32 § utredningsförslaget. Detersättningsbelopp som gäller enligt 32 § andra stycket är i de flesta fallliUräckUgt för alt täcka det objektiva värdet av det gods som gått förlorat. 1fråga om åtskUhga slag av gods pälsvaror, lädervaror, vissa textilvaror,optiska instrument m. m. får emellertid den summamässiga ansvarsbegränsningenden verkan att vamhavaren inte får full kompensation ens för godsets objektivavärde. Sådana olägenheter kan varuhavaren naturligtvis undanröja genom attteckna varuförsäkring. 1 regel torde det också vara mera fördelaktigt förvaruhavaren att på detta sätt försäkra sig om full ersättning vid total ellerpartiell förlust av godset. Emellertid kan det för företag eUer enskildapersoner som mera sällan har anledning alt transportera gods finnas ett behovatt via fraktföraren få fuU täckning för godsets värde, närbegränsningsbeloppet undantagsvis inte motsvarar detta värde. En sådanmöjlighet erbjuds genom förevarande paragraf. Omavsändaren önskar anhta denna utväg att erhålla en för honom gynnsammareersättning, har fraktföraren i och för sig ingen rätt att vägra att påtaga sigde ökade förpliktelser som dessa regler medför för honom. EmeUertid fårfraktföraren betinga sig en särskild avgift för sitt ökade risktagande. Omfraktföraren begär sådan avgift, är dess erläggande ett villkor för att denutvidgade ersättningsskyldigheten skall inträda. Avsändarens ovillkorliga rättatt göra paragrafens ersättningsregler tUlämphga kan således genomfraktförarens krav pä vederlag göras sä föga attraktiv att den närmast ter sigillusorisk. Trots att fraktföraren inte formellt kan motsätta sig en höjning avansvarsgränsen, kan alltså en sådan höjning i praktiken komma till stånd endastnär båda parter är överens om det.