prop · FX03154 · 1974-12-31 00:00:00 — Som skäl för framställningenanför styrelsen att den kliniska undersökningen nästan undantagslöst saknarbevisvärde när det är fråga om alkoholpåverkade förare samt att det kanföreligga betydande svårigheter att få läkarhjälp för undersökning ochblodprovstagning. Dessa svårigheter gör sig särskilt gäUande i glesbygder, därdet i många fall förflyter så mellan körningen och blodprovstagningenatt denna ter sig meningslös. Även i tätorter kan svårigheterna att fåläkarhjälp för blodprovstagning vara betydande, särskUt och underhelger då jourläkare ofta är strängt upptagna med andra brådskande uppgifter.Även i de fall då den för trafiknykterhetsbrott misstänkte förs tUl sjukhus kanväntetiden ofta bli lång, om läkaren är upptagen med operation eller annan behandling. Olika undersökningar tyder på att det begås enmängd trafiknykterhetsbrott som aldrig blir upptäckta. Mörktalet, dvs.skiUnaden mellan det verkliga antalet brott och det antal brott som kommer tillpolisens kännedom, är vid denna typ av brottslighet säkerligen mycket stort. Om ttafiknykterhetslagstiftningen skall få denpreventiva verkan som är önskvärd, är det nödvändigt att upptäcktsrisken ärstor. Ytterst koramer det här an på den subjekti\'t upplevda upptäcktsrisken,dvs. den risk som den enskilde fordonsförären tror föreligga för upptäckt omhan kör med för hög blodalkoholhalt. Av allt att döma är inte bara den objektivautan även den subjektivt upplevda upptäcktsrisken f. n. mycket låg. Det ärdärför angeläget att åtgärder vidtas för att ändra dessa förhållanden.Härvidlag komraer det i hög grad an på om polisen med största möjligaeffektivitet kan kontrollera nykterheten i trafiken. En särskild svårighet när det gäller polisensövervakning av trafiknykterheten är att så förvånansvärt många av de förare varsnykterhetstUlstånd granskas av polisen vid trafikkontroller o. d. undgårmisstanke om trafiknykterhetsbrott, trots att de faktiskt har en högreblodalkoholhalt än lagen tillåter. Detta synes gälla inte bara vid lägreblodalkoholhalter utan i stor utsträckning också vid blodalkoholhalter uppemot1,5 "/qo-Genom att dessaförare inte utåt företer sådana tecken på alkoholpåverkan som är ägnade attleda till misstanke om ttafiknykterhetsbrott undgår de utandningsprov ochdärigenom också lagföring och straff. Polisens nuvarande, i huvudsak på yttreiakttagelser grandade kontroU av fordonsföramas nykterhetstiUstånd är sålundainte tillräckligt effektiv. polisen ges befogenhet att i vissa faU företautandningsprov mtinmässigt, dvs. oberoende av om föraren kan anses skäligenmisstänkt för trafiknykterhetsbrott, torde detta leda till avsevärt förbättradeupptäcktsmöjUgheter vUket i sin tur bör ha en stark allraänpreventiv effekt.Trafiknykterbetskommittén har i sitt betänkande (SOU 1970: 61) Trafiknykterhetsbrott Förslag 1970 förordat att polisen får rätt att företa sådana prov. Förslagethar tiUstyrkts eller läranats utan erinran av det övervägande flertalet avremissinstansema. Från praktisk och brottspreventiv synpunktviktigast är att rutinprov kan få företas vid trafikkontroUer. Ett behov avrutinprov föreligger dock även i fråga om förare som varit inblandade ittafikolyckor och förare som begått trafiköverträdelser av vissa slag, t. ex.kört mot rött ljus. De invändningar som i och för sig skulle kunnariktas mot en ordning med mtinprov är i huvudsak av två slag, dels frånrättssäkerhetssynpunkt, dels från integritetsskyddssynpunkt. Vad avser farhågorna från rättssäkerhetssynpunktgäller det framför allt att se tUl att en förare vars blodalkoholhalt liggerunder den nedre promillegränsen (0,5 %o) vid ett rutinprov inte riskerar attframkalla ett utslag sora felaktigt tyder på att blodalkoholhalten ligger överdenna gräns, I så fall följer ju blodprovstagning som är ett förhållandevis allvarligtingrepp i den personliga integriteten och som därför i görligaste mån börundvikas i nu avsedda fall. Möjligheten att tUlgodose dennarättssäkerhetssynpunkt hänger samman med vilken typ av utandningsapparat somkommer till användning. Trafiknykterhetskomraittén fann att Alcotestmetoden som då var den i tUlämpade metoden kunde anses tUlräckligttUlförlitlig även för rutinprov under vissa förutsättningar. Därvid framladestvå olika alternativ. Enligt det ena alternativet (A) skulle man vid rutinprovanvända samma ampull som vid prov på förare som var misstänkta föralkohol-påverkan, dvs. 0,5 O/oQ-ampullen, men avläsa ampullen på ett annatsätt. Det andra alternativet (B) innebar att den s. k. 0,8 'iQQ-ampuWen skulleanvändas vid mtinprov och att också här en annan avläsningsmetod skulleanvändas än vid prov på misstänkta. På misstänkt alkoholpåverkade förare skulle0,5 '/oo-ampullen fortfarande tillämpas. Från rättssäkerhetssynpunkt villekommittén förorda altemativ B men uttalade att det borde ankomma pårikspolisstyrelsen att avgöra vilket alternativ som skuUe väljas. Tillförlitligheten av (,-ampullen vidanvändning av den nya av-läsningsmetoden framgår av följande tabell. Blodalkoholhalt(ra. sedvan- Andel Alcotestprov (%) som fel- ligtavdrag om 0,14 %o) aktigt indikerar 0,5 %o eller däröver (laboratorieförsök) 0,200,29 %o O 0,300,39 0,400,49 Av tabellen framgår att risken för att provet skallge ett utslag som felaktigt tyder pä att blodalkoholhalten ligger över dennedre promillegränsen vid 0,5 "/qoär så obetydlig att man i detta sammanhang inte torde behöva tillmätaden någon avgörande betydelse. Som jämförelse kan nämnas att andelen falsktpositiva prov vid användning av 0,5 "iqq-arapulleroch nuvarande avläsningsraetod enligt kommitténs beräkningar skuUe blimångdubbelt större (se SOU 1970: 61 s. 323). Som tidigare nämnts (avsnitt 3.1) har polisennumera övergått tUl att använda en annan typ av apparat vid utandningsprov änAlcotest, nämligen apparater av fabrikatet , På uppdrag av har enundersökning utförts vid vidKarolinska institutet (professorerna )angående tillförlitligheten och användbarheten av Alcolyser-arapullen 0,5 %oatt användas som "såUnings"-prov vid bestämning av alkoholhalten iutandningsluften. Undersökningen har visat att Alcolyser-ampullerna för 0,5 %oär väl användbara för att tjäna sora indikator på förekomsten av alkohol iutandningsluften och indikera om blodalkoholhalten är 0,5 \o eller högre. Dehar angetts vara likvärdiga med Alcotest-ampullerna. 1974: 154 24 I nyssnämnda undersökning har 0,5"/oo-ttipullen av Alcolyser jämförts med 0,5-ampullen av Alcotest. Omrutinprov skall få utföras uppstår frågan om 0,8 "/oo-ampullen avAlcolyser är likvärdig med 0,8 "/oo-ampullen av Alcotest. Någon sådanundersökning har ännu inte gjorts men skulle enligt uppgifi kunna slutföras på23 månader. När det gäller farhågorna frånintegritetsskyddssynpunkt synes en ordning raed rutinmässiga utandningsprovnärmast kunna jämföras med de stickprovsvisa kroppsvisitalioner som förekommeri samband med tullkontrollen. Det bör emellertid i detta sammanhang kunna antasatt alkoholutandningsprovet är avsevärt mindre ingripande som dettillgodoser ett betydelsefullt trafiksäkerhelsintresse. Provlagningen bör ocksåkunna ordnas på ett så smidigt sätt att den innebär ett endast ringa obehag förfordonsförarna. En särskild fråga som har betydelse fråninlegriletsskyddssynpunkt är hur man skall välja ut de förare i trafiken somskall undergå rutinprov vid trafikkontroller. Detta urval bör ske så att någotutrymme för godtycke inte ges och så atl allmänheten inte ens kan få misstankeom att ovidkommande faktorer spelar in. I allmänhet bör detta önskemål kunnatillgodoses på så sätt att rutinprov företas på alla förare som stoppas vid entrafikkontroll. Om det av praktiska skäl t. ex. vid en mera allmän förare-och fordonskontroll på en mera starkt trafikerad trafikled kan tas rutinprovendast på ett mindre antal av de stoppade förarna, är det emellertid angelägetatt man i så stor utsträckning som möjligt använder sig av ett heltslumpmässigt urvalssystem. Sammanfattningsvis torde av det anförda framgå atträttssäkerhelsin-tresset kan bli reellt tillgodosett vid ett införande avrutinmässiga alkobolutandningsprov och att några bärande invändningar motsådana prov knappast heller kan resas från inlegriletsskyddssynpunkt. Genomrutinprov får man elt medel att avslöja många förare med straffbar blodalkoholhaltsom nu undgår upptäckt. Användningen av rutinprov kan därför väntas bli ettväsentiigt brottsförebyggande element. ministerkommUté antog enresolution angående straff för vägtrafikbrott som begåtts vid förande avfordon under påverkan av alkohol. 1 resolutionen framhålls att den stadiga ökningenav vägtrafiken påkallar intensifierade ansträngningar för att skapa en enhetligtrafikstrafflagstiftning, att det i trafiksäkerhetens intresse är särskiltbetydelsefullt att bekämpa trafikbrott med alla lämpliga medel samt att i mångaländer körning under påverkan av alkohol är en särskilt vanlig orsak tillolyckor. Vidare anförs att effektiviteten av åtgärder mot körning ialkoholpåverkat tillstånd är beroende av den snabbhet med vilken lagföring kanske. Som en följd härav rekommenderas medlemsstaternas regeringar att vidtaåtgärder för att intensifiera trafikövervakningen och förenklalagföringsproceduren i den utsträckning som är förenlig medrättssäkerhetshänsyn. Vad sålunda anförts i Europarådetsresolution ger också anledning uppraärksararaa behovet av en vidgad användningav alkobolutandningsprov som ett medel att bekämpa onykterhet i trafiken. En synpunkt som bör beaktas när det gäller frågan ominförande av rutinmässiga alkobolutandningsprov är vidare den omständighetenatt sådana prov öppnar möjligheter att få fram mera tUlförlitliga statistiskaundersökningar av trafiknykterhetsbrottsligheten. Genom rutinprov vidtrafikkontroller kan man bl. a. få en uppfattning ora det verkliga antaletförare som kör med straffbar blodalkoholhalt i förhållande till antaletkontrollerade förare. Genom att företa sådana prov vid trafikolyckor förbättrasockså möjligheterna att undersöka vilken roll alkoholpåverkade förare har isådana olyckor. För att sådana undersökningar skall bli tillförlitligaförutsätts dock att blodprov får tas även då förare dödats eller skadats såsvårt att han inte kan avge ett utandningsprov. Som kommittén anfört (SOU 1970:61 s. 354) rymmer emellertid frågorna om blodprovstagning på dödade och skadadeförare så många problem, särskUt när det gäller humanitära och medicinskaaspekter samt sekretesshänsyn, att form.erna för en sådan provtagning måsteutredas särskilt. I detta sammanhang bör slutligen också nämnas attdet inom "on Effeets of Alcohol and other Drugs onDriver Be-haviour" tillsattes en arbetsgrupp, i vilken ärrepresenterat, med uppgift att planlägga undersökningar i vissa länder om förekomstenav alkoholpåverkan bland förarna i trafiken. Undersökningarna avses tillgå så,att ett antal förare stoppas slumpvis på vissa platser och tider samt ombedsatt göra ett alkobolutandningsprov. Ändamålet med undersökningarna är dels attfå en uppfattning om frekvensen av alkoholpåverkade förare i olika länder ochdels att kunna mäta effekten av olika åtgärder som sätts in i kampen mottrafikonykterheten. Enligt uppgift har undersökningar av detta slag hittillsutförts i och . I allmänhet synes man räkna med attundersökningarna måste bygga på förarnas frivilliga medverkan. Eftersom mångaförare med straffbar blodalkoholhalt under sådana förhållanden kan tänkas vägramedverka kommer det naturligtvis att bli svårt att få rättvisande resultat avsådana undersökningar. En möjlighet att undanröja denna svårighet är att införalagstiftning om rutinmässiga alkobolutandningsprov. Förare som vägrar sinmedverkan kan då underkastas blodprovstagning. En lagstiftning med angiveninnebörd kommer att träda i kraft i . Som har anföris i det föregående hartrafiknykterhetskommittén föreslagit att användningen av alkobolutandningsprov såväl prov på misstänkta sora rutinmässiga prov skall regleras i en särskildlag. Förslaget om införande av rutinmässiga prov ulgör sålunda ett led i detsamlade åtgärdsprogram på rattfyllerilagstiftningens område som kom- Bland kommitténs övriga förslag kan här särskilt framhållassänkningen av rattfyllerigränsen från 1,5 "/qotUl 1,2 %o och genomförandet av ett mera nyanserat påföljdsval vidrattfyUeri, Vid ett slutligt ställningstagande till bl. a.sistnämnda förslag, vars genomförande i sin tur torde utgöra en förutsättningför den vidgade tilllämpning av ansvarsbestämmelserna för rattfylleri som bhrföljden av en sänkt promUlegräns, måste de allmänpreventiva synpunkterna ägnassärskild uppmärksamhet. Det torde därvid inte råda någon tvekan om att riskenför upptäckt och lagföring i allmänhet har väsentligt större betydelse än de ienskilda fall utmätta påföljderna. Av vad tidigare anförts framgår attupptäcktsrisken f. n. kan antas vara förhållandevis liten. Det är sålunda angelägetatt ändra detta förhållande. Mycket talar för att införandet av rutinmässigaalkobolutandningsprov i enlighet med kommitténs förslag skuUe komma att vinnaen bred anslutning hos den svenska aUmänheten. I sammanhanget bör erinras omatt nästan samtliga remissinstanser har tillstyrkt eller lämnat utan erinrandetta förslag. () har i sittremissyttrande redovisat en SIFO-undersökning som visar att 86 %av 600 tUlfrågade personer ansåg att polisen bör ha rätt att vidtrafikkontroller kontrollera nykterheten hos bilförarna över lag genomutandningsprov. Med hänsyn till frågans principiellt viktigakraktär skulle det emeUertid vara värdefuUt om man kunde genomföra enförsöksverksamhet med rutinmässiga prov bland fordonsförare i trafiken innanraan tar slutlig ställning tUl frågan ora en permanent lagstiftning om sådanaprov. Genom en försöksverksamhet skulle man få en säkrare uppfattning om bådehur rutinproven uppfattas av aUmänheten och hur de i övrigt utfaller i denpraktiska tUlämpningen. Rutinprovens effekt från brottsbekämpningssynpunktskulle också kunna bli föreraål för vissa studier. Man skulle ocksåkunna få ett bättre underlag för ett samlat ställningstagande tUl kommitténsbetänkande i stort. Mot bakgrund av vad som sålunda anförts finner jagövervägande skäl tala för att förslag nu läggs fram om en sådanförsöksverksamhet med mtinmässiga utandningsprov. Bestämmelser om försöksverksamheten bör ges i ensärskild tidsbegränsad lag. Där bör föreskrivas att sora ett led i samhäUetsåtgärder för främjande av trafiknykterheten försöksverksairUiet med sådana provfår äga rum i den omfattning som regeringen bestämmer. Rutinprov bör ihuvudsaklig överensstäraraelse med komraitténs förslag få företas på förare avmotorfordon och vissa andra motordrivna fordon som (1) stoppas vid i förvägbeordrad trafikkontroU, (2) varit inblandade i trafikolyckor eller (3) begåtttrafiköverträdelser av vissa slag. Vid en försöksverksamhet med mtinraässigaalkobolutandningsprov är det som understmkits av bl. a. riksåklagaren särskUt angeläget attanvända en raetod sora är tillräckligt tiUförlitlig från rättssäkerhetssynpunkt.Som framgår av det fömt anförda torde 0,8 /oo-ampuUen av Alcotest fylla allarunliga krav i detta hänseende om raan tillärapar en av kommittén föreslagen nyavläsningsmetod, vUken innebär att resultatet av provet skall betecknas sompositivt endast i de fall då grönfärgningen av kristallerna i ampullen når framtUl eller överskrider överkanten av den på ampullen anbringademarkeringsringen. Humvida detsamma gäller 0,8 'lofy-ampullen av Alcolyser ärännu inte tUlförlitligen klarlagt. En särskUd undersökning härom torde böragenomföras med hänsyn till att Alcolyser-fabrikatet enUgt vad förut anförts ärbilligare i inköp än Alcotest och till att polisen numera övergått tUlAlcolyser (0,5 %o-ampullen) vid prov på förare sora är raisstänkta förtrafUtnykterhetsbrott. Om resultatet av en sådan undersökning inte skulleföreligga före försöksverksamhetens början, bör 0,8 "/oo-ampullen avAlcotest användas i avbidan härpå. JagvUl i detta sammanhang inte underlåta att fästa uppmärksamheten på detförhållandet att den sålunda föreslagna ordningen kan få till följd att enperson sora vid prov med en 0,5 '/oQ-tsapvll skulle komma att underkastasblodprovstagning och ett senare eventueUt straffansvar för en blodalkoholhaltmellan 0,5 och 0,8 "/qo i endel fall kan komma att gå fri vid rutinkontrollen därför att utslaget på 0,8"/oo-ampullen inte blir så kraftigt att mtinprovet kommer att kunnabetecknas som positivt. Detta är givetvis en betydande nackdel, 1 awaktan påatt en mera exakt fungerande provtagningsapparatur kan tas i bruk synes manemellertid från rättssäkerhetssynpunkt inte kunna undvika dessa olägenheter. Deär att föredra framför att ett inte obetydUgt antal personer på gmnd av falsktpositivt utandningsprov underkastas blodprov med därav följande konsekvenser vederbörande får avbryta sin färd, lämna ifrån sig fordonet till polisen osv.Det bör också håUas i minnet att det här alltid komraer att vara fråga ompersoner som utåt sett inte företer några som helst tecken på att varapåverkade och som alltså f. n. skulle passera helt obemärkta vid entrafikkontroll medan de som och även i fortsättningen kommer attunderkastas provtagning med 0,5 \o-ampuller redan är direkt misstänkta för ett trafiknykterhetsbrott. När detgäller frågan om lämplig tidsperiod för genomförandet av en försöksverksarahetmed rutinmässiga alkobolutandningsprov finns det anledning att uppmärksammaföljande förhållande. Enligt trafiksäkerhetsverkets långtidsplan förinformationsaktiviteter planeras en trafik-nykierhetskampanf ("Trafiknykterhetens år"). Det gäller här en bred informationskampanjpå central, regional och lokal nivå i vUken en rad myndigheter, organisationer,företag och enskilda kommer att medverka. Det mål som kampanjen syftar till äratt, , minska antalet onyktra förare i trafiken.Förberedelsearbetet för kampanjen har redan påbörjats. För att markera kampanjens start och föratt ge en samlad information om kampanjens olika aktiviteter avses enupptaktskonferens komma att anordnas i Stockholra i raitten av . Det synes av många skäl lämpligt att enförsöksverksamhet raed m-tinraässiga alkobolutandningsprov genomförs i sambandmed den trafik-nykterhetskampanj sora sålunda planeras. Försöksverksamhetenskulle ge ökad tyngd åt kampanjens målsättning om ökad trafiknyklerhel ochsannolikt därigenom få en väsentlig brottsförebyggande effekt. Man bör inteförsitta det tillfälle till samlade åtgärder i trafiksäkerhetens intresse somsålunda erbjuder sig. har sålunda meddelat att omen försöksverksamhet med rutinmässiga alkobolutandningsprov genomförs, man avseratt i samband med informationskampanjen i viss utsträckning informeraom denna försöksverksamhet. Sådan information som avser att ge en mer ingåendeupplysning om syftet med och innebörden av försöksverksamheten torde lämpligastframställas av . Efter kontakter med rikspolisstyrelsenförordar jag därför att ett belopp ställs till styrelsensförfogande under innevarande budgetår från anslaget Justitiedeparteraentet A 5,Information om lagstiftning ra. Styrelsen avser att för de medel som sålundaställs tUl förfogande framstäUa och sprida dels en detaljerad och omfattandeinformation till de berörda polismännen, och dels en bred informationsfoldertill de fordonsförare som blir föremål för rutinmässiga alkobolutandningsprovunder försöksverksamheten. En försöksverksamhet med rutinmässigaalkobolutandningsprov bör också kunna utnyttjas till sådana i det föregåendenämnda undersökningar som avser att ge en bättre uppfattning om alkoholensroll i trafikolyckor, närmare bestämt i vilken utsträckning det förekommer attfordonsförare kör med alkoholhalt i blodet. Om undersökningar i detta syfteföretas dels strax före inledandet av trafiknykterhetskampanjen och delsefter kampanjens slut, kan man dessutom få en uppfattning om vilken inverkansom kampanjen haft på fordonsförarnas beteende när det gäller alkohol ochtrafik. Från brottsbekämpningssynpunkt skulle det vara av värde om sådanaundersökningar kommer lUl slånd. Mot bakgrund av det anförda bör giltighetstiden fören lag om försöksverksamhet med rutinmässiga alkobolutandningsprov omfattaperioden . Som jag tidigare anfört bör det ankomma påregeringen att avgöra i vUken omfattning försöksverksamhet med rutinmässigaalkobolutandningsprov får äga rum enligt lagen. För ett genomförande av dennaförsöksverksamhet behövs vissa tillämpningsföreskrifter ut- överde bestämmelser som framgår av lagen. Dessa tillämpningsföreskrifter börinnehålla bl. a, riktiinjer för det tekniska tillvägagångssättet vidutandningsproven samt närmare vägledning för mtinprovens genomförande i olikasituationer, Föreskriftema bör lämpligen raeddelas av regeringen eller, efterdess bemyndigande, av . Eftersom möjlighet att iadministrativ ordning meddela tillämpningsföreskrifter föreligger även utanstöd av ett i lag givet bemyndigande, anser jag emellertid att en direkt lagbestämmelsei ämnet kan undvaras. Enligt de nuvarande straffbestämmelserna i 4 §trafikbrottslagen är den blodalkoholhalt sora föraren har haft under färdenavgörande för om han skall anses ha gjort sig skyldig tiU rattfyUeri resp.rattonykterhet. Har promUlegränsen uppnåtts först efter färden, inträder intestraffansvar. har i sitt tidigare nämnda betänkandeföreslagit att ansvar skall inträda även om alkoholförtäringen före eller underfärden lett till att promillegränsen uppnåtts först efter färden. Nästansamlliga remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utanerinran. Eftersom blodalkoholhalten är ett uttryck för enökad olycksrisk och denna hänför sig just till själva färden, är det i och försig naturligt att blodalkoholhalten under färden är avgörande för ansvarsfrågan.Reglema innebär emellertid också, att även om föraren före färden har förtärtså mycket alkohol att promUlegränsen kommer att uppnås, han ändå går fri frånansvar, om han framför fordonet så efter alkoholförtäringen attblodalkoholkurvan når upp lill promUlegränsen först efter färdens slut. Fråntrafiksäkerhetssynpunkt är detta inte tUlfredsställande, eftersompåverkansgraden enligt vad olika undersökningar visar vid en och samraablodalkoholhalt är högre raedan alkobolkurvan stiger än när alkoholkurvansjunker. Det måste också anses stötande att en förare kan gå fri från ansvarenbart därför att han för fordonet efter alkoholförtäringen ochhinner avsluta färden, innan kurvan når sitt maximura. Detta gäller särsldlt idet övervägande antal fall då orsaken till färdens avbrott är ettpolisingripande. Redan av dessa skäl kan det ifrågasättas ora raan inte iförevarande sammanhang även bör kunna få beakta den höjning av blodalkoholhaltensom kan ha skett efter färdens slut, nämligen under förutsättning att den höjdablodalkoholhalten hänför sig tUl alkohol som har förtärts före eller underfärden. Den nuvarande principen att blodalkoholhalten undersjälva färden är avgörande har otvivelaktigt gett upphov till avsevärdatillämpningssvårigheter, som har ramskat lagstiftrungens effektivitet. Det s.k. lillbakaräkningsproblemet är sålunda nu mycket påtagligt. Eftersora blodprovetregelmässigt tas först någon tid efter färdens slut, hänför sig alkohol-4 1974. 1 saml Nr 154 halteni blodprovet tUl en senare tidpunkt än den som är rättsligt avgörande. Detblir under sådana förhållanden nödvändigt att göra en tUlbakaräkning för attdärigenom söka fastställa, om blodalkoholhalten tmder själva färden har nåttupp till eller överstigit promillegränsen. En sådan tUlbakaräkning är somtidigare nämnts i raånga fall vansklig att göra, bl. a. beroende påsvårigheterna att i efterhand klarlägga omfattningen av och lidpunkten för denmisstänktes alkoholförtäring, faktorer sora ju har en grundläggande betydelseför alkoholkurvans förlopp. Även om resultatet av en analys av ett urinprov imånga fall underlättar bedömningen, har tillbakaräkningsförfarandet visat sigge upphov tUl problem vid tUlämpningen av ttafiknykterhetslagstiftningen. Dettaframgår inte minst av den förhållandevis slora mängd yttranden i tillbakaräkningsfrågorsom statens rättskemiska laboratorium avger i mål oratrafiknykterhetsbrott (omkring 1 000),