prop · FX03124 · 1974-12-31 00:00:00 — I de ingalundahelt ovanliga fall då det inte med säkerhet kan fastställas vem som är målsägandesaknas bestämmelser som reglerar hur man skall förfara med den aktuellaegendomen. Förverkande med stöd av (BrB:s) bestämmelser i ämnetkan inte ske. Av 36 kap. 1 § BrB framgår nämligen att en förverkandeförklaringinle får avse sådant utbyte av brott som motsvaras av skada för enskild, ochdetta oavsett om ersättningskrav har framställts eller ej. Därmed är såledesförverkande uteslutet i fråga om sådan som gjorts genomförmögenhetsbrott. Tjuvgods eller egendom som åtkommits genom t, ex,bedrägeri, ocker eller förskingring och som inte kan härledas till någotbestämt offer kan således inte förverkas. Nyssnämndalagmm fick sin nuvarande avfattning vid revision av BrB:sbestämmelser om förverkande (prop, 1968: 79), Som tidigare redovisatsdiskuterades i nämnda proposition frågan om förhållandet mellanvinningsförverkande och skadestånd med anledning av att ett par remissinstanserframfört uppfattningen att den omständigheten att målsägandeanspråk kundeframställas inte borde hindra vinningsförverkande, I propositionen påpekadesockså att denna fråga även hade tagits upp inom nordiska straffrättskommiltén,som hade haft i uppdrag att behandla frågan om enhetlig nordisk reglering påförver-kandelagstiftningens område och som hade redovisat sina överväganden iett avgivet betänkande. Äv detta betänkande framgick bl. a. att detinom kommittén hade rått delade meningar beträffande de fall då denskadelidande inte hade framfört sitt skadeståndskrav före eller i rättegångeneller då han uttryckligen hade avstått från sitt krav eller då han var okänd.Enligt den danska uppfattningen, som delades av representanterna från Finlandoch , skulle vinningsförverkande kunna ådömas i sådana situationer. Föratt en målsägande, som framställde sitt anspråk senare, inte skulle bli ekonomisktlidande av att vinningen av brottet redan hade förklarats förverkad, förordadesen ordning som innebar att den förverkade egendomen skulle få användas för attgottgöra målsäganden den skada han hade lidit. Från svensk sida hade man inomkommittén vidhållit den uppfattning som låg bakom den redan då i Sverigegällande regeln på detta område, nämligen att av brott inte skall kunnaförklaras förverkad om den motsvaras av skada för enskild, oavsett omersättningskrav har framställts eller ej. Inom kommittén hade man emellertidinle ansett att de skillnader i rättssystemen på detta område som hade singrund i nu redovisade principiella skiljelinjer hade någon större praktiskbetydelse. 1 de fall då den skadelidandeinte hade framställt anspråk på ersättning, torde det nämligen sällan finnasnågra tillgångar att dra in genom förverkande. I anslutning till vad nordiskastraffrättskommittén sålunda uttalat konstaterade dåvarande departementschefeni nyssnämnda proposition att de inom kommittén diskuterade systemen i praktikentorde leda till i stort sett samma resultat. Den gällande svenskaordningen med förbud mot vinningsförverkande, när målsägandeanspråk harframställts eller kan framställas, hade enligt vad departementschefen kändetill inte medfört några otillfredsställande konsekvenser. Han ansåg därför attdet inte fanns skäl att frångå gällande ordning. Som jag redan inledningsvis påpekat har emellertiderfarenheterna under framför allt senare år visat att det regelsystem, sominfördes genom lagstiftning, trots allt har sina brister och i denpraktiska till-lämpningen i vissa situationer kan leda till ett inte önskvärt resultat.Det finns sålunda f, n, inte några regler för hur polis och åklagare skall handlanär gods anträffats som frånhänts aiman genom brott men som saknar känd ägare.Enligt vad jag erfarit har det i sådana situationer inträffat att brottshngenfått behålla den orättmätigt åtkomna egendomen. Att den nuvarande ordningen kanmedföra sådana konsekvenser anser jag otillfredsställande. Det kan inte vararimligt utan framstår närmast som stötande, att den brottslige får behåUatjuvgods eller annan genom brott åtkommen egendom bara därför att någon ägaretill egendomen inte har kunnat anträffas. I en inom upprättadpromemoria har föreslagits, att BrB:s regler om förverkande ändras i vissaavseenden för att göra det möjligt att förverka egendom som frånhänts annangenom brott i fall där det ej kan utredas vem egendomen rätteligen tillhör.Till dessa bestämmelser har i promemorian knutits vissa i ett samtidigtframlagt förslag till lag om förfarande med förverkad egendom och hittegods infördabestämmelser om möjlighet för ägare som sedermera blir känd att få tillbaka denförverkade egendomen eller att erhålla ersättning för denna. Av sistnämndalagförslag framgår vidare att merparten av den egendom som förverkas, liksomhittegods som tillfaller staten, i fortsättningen skall försäljas genomförenade fabriksverken (FFV). Vidare föreslås i promemorian en ändring irättegångsbalkens (RB:s) regler om beslag. Vid remissbehandlingen har promemorieförslaget fåttett övervägande positivt mottagande och i sina huvuddrag betecknats som välägnat att läggas till grund för en ändrad lagstiftning. Jag delar dennauppfattning. Vad som anförts i departementspromemorian visar klart att lagstiftningenpå detta område behöver reformeras enligt de allmänna riktlinjer somföreslagits i promemorian för att avhjälpa de brister som f. n. råder både närdet gäller möjlighetema att förverka egendom som åtkommits genom brott och detvidare förfarandet med förverkad egendom ocb hittegods. 4 1974.1 saml Nr 124 Den i promemorian föreslagna nya regeln omförverkande av egendom som åtkommits genom brott men till vilken ägaren ärokänd avviker i två väsentliga avseenden från BrB:s beslämmelser om förverkandeav utbyte av brott. För det första har, som jag tidigare nänmt, till detföreslagna nya förverkandeinstitutet knutits en särskild reglering som bl. a.innebär att ett beslut om förverkande enligt den föreslagna n}'a paragrafeninte medför alt egendomen tillfaller statsverket utan i principendast får till följd att äganderätten hålls svävande. För detandra innebär den föreslagna nya bestämmelsen, att utbyte av brott sommotsvaras av skada för enskild under vissa förhållanden kan förverkas. Dettamedför att, om den föreslagna regleringen införs i förverkandereglerna, dessablir tekniskt komplicerade och svåra att överblicka. Vid sådant förhållandeanser jag att övervägande skäl talar för att det förordade nya institutet intebör konstrueras som ett förverkande utan ges den innebörden att egendomen t.v. tas i det allmännas föi-var. Med hänsyn härtill och med beaktande av vadjag i övrigt anfört anser jag att hithörande bestämmelser inte naturligen harsin plats bland BrB:s regler om förverkande. Jag förordar således att reglerav den innebörden att egendom som åtkommits genom brott från okänd målsägandei vissa fall skall kunna tas i förvar förs in i en ny särskild lag om visststöldgods m. m. Som jag kommer att utveckla närmare bör denna lag äveninnehålla bl. a. processuella bestämmelser om hur och mot vem talan skall förasangående sådant förvarstagande. Dessutom föreslår jag att den nya lagen integörs tillämplig på hittegods eftersom bestämmelserna om handhavandet av sådanegendom har sin rätta plats i hittegodslagen. Den av mig sålunda förordadelösningen innebär alt förverkandereglerna inte behöver ändras. Isitt remissyttrande över promemorian har riksåklagaren () avstyrkt att denya bestämmelsema skall kunna tOlämpas även på egendom som åtkommits genombrott mot andra straffbestämmelser än de som firms upptagna i BrB. RÅ hardärvid anmärkt att den situation som den nya bestämmelsen är avsedd att regleraknappast förekommer inom specialstraffrätten. Jag vill inte bestrida att dethär i praktiken i allt väsentiigt kommer att vara fråga om brott enligt BrB. Det är emellertid inte uteslutet att det ibland kan visa sig svårt att avgörapå vilket sätt egendom som anträffats i en s. k. tjuvgömma har åtkommits t. ex.huruvida det är fråga om stöldgods eller smuggelgods. Jag anser därför attnågon inskränkning till brottsbalksbrott inte bör göras i lagen.Promemorieförslaget, i vad gäller förverkande, omfattar inte sådana fall dåmålsäganden eller annan som övertagit hans rätt avstått från att göra anspråkpå egendomen. Däremot innehåller den i promemorian föreslagna nya lagen omförfarande med förverkad egendom och hittegods bestämmelser som innebär attsådan egendom likväl skall kunna försäljas. Under remissbehandlingen har RÅ anfört, alt detförekommer fall då omständigheterna är sådana att en målsägande kan viljaundandra sig den offentiighet som följer av en målsägandetalan och därföravstår från sitt anspråk. Enligt RÅ är det viktigt från kriminalpolitisksynpunkt att en brottsling inte av sådana skäl får behålla vinningen avbrottet. RÅ menar vidare att det bör övervägas om inle i vissa fall ävensubstitut för sådan egendom som avses med den nya beslämmelsen skall kurmaförverkas. Länsåklagaren i vill gå elt steg längre och utvidganu gällande förverkandebestämmelser i överensstämmelse med vad som gällerenligt bl. a. dansk rätt. Dethar tidigare konstaterats att det primära syftet med de föreslagna nyabestämmelsema är att reglera den situation som uppkommer för polis och åklagarenär egendom anträffats som åtkommits genom brott men till vilken ägaren ärokänd, efiersom den nuvarande lagstiftningen saknar bestämmelser i ämnet. Detföreslagna regelsystemet tar sålunda sikte på två huvudfall, dels det s. k.tjuvgömmefallet, dvs. när stöldgods anträffas t. ex. i naturen och såväl denbrottstige som ägaren är okänd, dels fall när genom brott åtkommen egendomanträffas hos gärningsmannen men egendomen inte kan återställas tillmålsäganden eftersom det inte kan utreds vem denne är. Vid sådant förhållandelorde det enligt min mening i detta sammanhang föra för långt att också sökatillskapa en möjlighet atl kunna förverka även substitut för sådan egendom somavses med den nya bestämmelsen. Däremot anser jag att även sådan egendom somägaren avstår ifrån bör kunna tas i förvar och försäljas, för att intebrottslingen skall få behålla egendomen. Fleraremissinstanser har ställt sig kritiska till förslaget i promemorian attbestämmelserna i 36 kap, 4 § BrB om hos vem förverkande får ske inle skalltillämpas i fråga om den i promemorian föreslagna formen av förverkande. Hovrättenför har pekat på att de i denna paragraf uppräknade personernakan vara motparter vid förverkandetalan enligt förslaget och att det därförframstår som förvillande att 36 kap. 4 § BrB sätts ur spel. Hovrätten har ocksåframhållit att den i paragrafen intagna bestämmelsen om bibehållande av särskildrätt bör göras tilllämplig vid förverkande enligt förslaget. RA har föreslagitatt bestämmelsen i 4 § första stycket d, som handlar om bl. a. förvärv"av egendom i ond tro, görs tillämplig på förverkande enligt förslaget. Jag har tidigare förordat en lösning som innebäratt det i förevarande sammanhang inte blir fråga om ett förverkande ivedertagen mening. Mitt förslag innebär i stället att sådan egendom som det härär fråga om skall kunna las i förvar i särskild ordning och att bestämmelser häromtas in i en ny lag om visst stöldgods m. m. Ett beslut om tagande i förvar börrikta sig enbart mot den som åtkommit egendomen genom brott. En godlroendeinnehavare av en begränsad sakrätt bör påmotsvarande sätt som den rätte ägaren kunna göra sin rätt gällande även omegendomen tagits i förvar. Det finns f. ö. anledning räkna med att i de falldär en innehavare av en begränsad sakrätt ger sig tillkänna det även kanfastställas vem som är ägare till egendomen eftersom vederbörande i så fallförmodligen härleder sin rätt från denne. Är den som i god tro förvärvategendom av ifrågavarande slag känd när egendomen anträffas, kan den av migföreslagna regleringen över huvud taget inte tillämpas eftersomgmndfömtsättningen just är att det inte kan fastställas vem som enligtcivilrättsliga regler är ägare till egendomen. I de fall där det kan rådatveksamhet om humvida den hos vilken godset anträffats åtkommit detta på ärligtsätt torde den nya lagens tillämplighet bli beroende av om det kan bevisas attdenna åtkommit egendomen genom något brott t. ex. häleri. Vad jag nu anfört aktualiserar frågan om på vilketsätt talereglerna bör utformas i den av mig föreslagna nya lagen.Departementspromemorian innehåller i denna del ett förslag som innebär attägaren inte skall behöva höras när talan förs mot viss person enligt den ipromemorian föreslagna nya förverkanderegeln men att i det motsatta fallet,dvs. när gärningsmannen är okänd, talan skall föras mot ägaren enligtbestämmelsema i 17 § RP. I promemorian uttalas vidare att vid sådanförverkandetalan som förs mot tilltalad skall i tillämpliga delar gälla sammaregler sora beträffande åtalet i övrigt medan i annat fall reglerna i 17 §första stycket RP skall tillämpas. promemorian förordade lösningen, som innebär att viss ändring behöver göras i17 § RP, har diskuterats i flera remissyttranden. JK har föreslagit att det istället för den i promemorian föreslagna lösningen i den aktuella lagtextendirekt bör anges vad som skall gälla i fråga om förfarandet vid självständigförverkandetalan. RÅ har uttalat den uppfattningen att den förverkandetalansom det nu är fråga om hör kunna undantas från bestämmelserna i 17 § RP.Rikspolisstyrelsen (RPS) har förordat att egendom av obetydligt värde skall fåomhändertas av polismyndighet och att ärendet därefter handläggs efterungefärligen samma rutiner som hittegodsärenden. () harföreslagit att åklagare ges befogenhet att besluta om förverkande enligt denföreslagna nya bestämmelsen. Den av mig förordade lösningen att egendomen skalltas i förvar i stället för att förverkas kräver regler om dels vilken myndighetsom skall meddela ett sådant beslut, dels mot vem beslutet skall riktas. Jaganser att sådana bestämmelser har sin rätta plats i den föreslagna nya lagen omvisst stöldgods m. m. Jag föreslår därvid som en huvudregel att domstol skallfatta beslut om egendomens tagande i förvar enligt den nya bestämmelsen. Vidarebör enligt min mening talan efter mönster av 17 § RP riktas mot den som fråganangår. I övervägande antal fall torde talan därvid komma att föras mot den hosvilken egen- Denne torde i de flesta fall även vara identisk med gämingsmannen.Det kan emellertid tänkas inttäffa fall då den hos vilken godset anträffatsinte gör gällande någon rätt till egendomen eller påstår att någon annan har ensådan rätt. I sådana fall kan talan behöva föras även mot annan än den hosvilken godset anträffats nämligen mot den som påstår att han berörs av fråganom egendomens tagande i förvar. Jag anser emellertid att den av mig sålundaföreslagna beslämmelsen om mot vem talan skall riktas bör begränsas till attavse fall där den mot vilken talan sålunda skall föras har känt hemvist här ilandet och kan anträffas med stämning. Det framstår nämligen enligt min meiungsom i hög grad meningslöst att söka t. ex. en okänd gärningsman genom ettkungörelseförfarande eftersom denne knappast skulle ge sig till känna på grundav risken atl bli åtalad. 1promemorian har föreslagits att talan mot den okände ägaren till egendomenskall föras endast i de fall då talan inte kan riktas mot viss annan person.Enligt min mening framstår det som inkonsekvent att höra ägaren i det ena meninte i det andra fallet. Den av mig förordade bestänunelsen om möjlighet att taegendom i förvar riktar sig emellertid inte mot den okände ägaren utan bestämmelsenhar till syfte alt beröva den brottslige den genom brottet åtkonma egendomen.Den okände ägaren skall sålunda även enligt promemorieförslaget ha rätt, om hansedermera blir känd, att trots beslutet om att egendomen skall tas i förvar fåegendomen åter, eUer om egendomen sålts, att erhålla ersättning för denna. Jaganser därför att den okände ägarens hörande bör kunna underlåtas i samtligafall då det blir aktuellt att föra talan om att egendom av det slag som det härär fråga om skall tas i förvar. Den av mig föreslagna utfommingen av deprocessuella bestämmelsema i den nya lagen medför också att domstolen intebehöver kalla den okände ägaren till egendomen innan beslut fattas om attegendomen skall tas i förvar. Är det känt vem som är ägare men denne ej återtaregendomen bör talan föras mot honom om det krävs för att fastställa att denneej gör anspråk på egendomen. Innebörden av berörda processuellabestämmelser kommer bl. a. att bli den att det kan inträffa fall då det intefinns någon att föra talan mot. Detta torde framför allt gälla fall när vissegendom anträffas i en s, k. tjuvgömma och då såväl gämingsmannen som ägarenoftast är okända. I sådana situationer framstår det enligt mitt förmenande somalltför kostsamt och dessutom som föga meningsfullt att underställa en domstolfrågan om egendomen skall tas i förvar. Jag förordar därför för dessa fall enordning som innebär att åklagaren i stället får möjlighet att själv besluta ifrågan på samma gmnder som en domstol skulle ha gjort om den fått avgöra saken.Denna ordning bör också få tillämpas, omsåväl gämingsmannen som ägaren eller annan känd rättsinnehavare förklarar sigavstå från anspråk på egendomen. Har åklagaren meddelat beslut i frågan, bör hanändå vara skyldig att föra talan vid domstol, om någon som saken angår ärmissnöjd med beslutet. För att bereda ägare som sedermera blir kändmöjlighet att återfå egendomen har i promemorian föreslagits vissa bestämmelsersom innebär att egendomen efter beslut om förverkande skall förvaras viss tidhos polismyndighet, som även skall kungöra innehavet, innan egendomen fårsäljas. De föreslagna nya reglema, som också innehåller bestämmelser om rättför ägare, som sedermera blir känd, att återfå egendomen utan kostnad innan densålts eller, om egendomen hunnit säljas, erhålla ersättning för denna, har ipromemorian föreslagits bli intagna i en ny lag som även innehållerföreskrifter om på vilket sätt försäljning skall ske av förverkad egendom ochhittegods m. m. Beträffande förslaget att egendomen skall förvarashos polismyndighet har RRV invänt, att den föreslagnarutinen kommer att medföra ett merarbete för polismyndigheterna. Verket förordari stället en lösning som innebär att talan om förverkande inte tas upp tillprövning förrän då all uttedning om äganderätten till godsetkan anses vara slutförd. Länsåklagaren i har uttalat, att endastnågra enstaka målsägande torde få glädje av det föreslagna regelsystemet medanlänsstyrelsen i föreslår att förvaringstiden bestäms till tremånader. Enligt min mening är det uppenbart att man iförevarande sammanhang är tvungen att ta all skälig hänsyn till den okände ägaren.På motsvarande sätt som föreslagits i promemorian torde detta syfte bäst kunnatillgodoses genom en ordning som innebär, dels att det efter beslutet om attegendomen skall tas i förvar i görligaste mån företas ytterligare utredning omvem som kan vara ägare till egendomen, dels genom att den okände ägaren beredstillfälle att under en skälig tidrymd ge sig till känna och att han därvid, omhan så önskar, får möjlighet att få egendomen åter. Jag anser att en sådanlösning är tilltalande från rättssäkerhetssynpunkt, eftersom den tid som stårtill buds före väckandet av talan om att egendomen skall tas i förvar, som f.ö. oftast torde komma att ske i samband med att ansvarstalan förs, många gångerär ganska begränsad. Jag vill i detta sammanhang ånyo betona att syftet med denya reglerna är att eliminera den som den brottslige eljest skullekunna få och inte att frånta den okände ägaren egendomen. F. ö. torde dettillvägagångssätt som RRV anvisat inte innebära någon större besparing frånarbetssynpunkt eftersom även detta förslag torde kräva att egendomen underviss, inte alltför , förvaras hos polismyndighet för den fortsattautredning om äganderätten som verket avser. Jag anser därför attpromemorieförslaget i denna del är välmotiveratoch att den tid som egendomen skall förvaras hos polismyndighet efter beslutetskäligen bör, såsom i promemorian föreslagits, bestämmas till sex månader.Därefter skall kungörande ske och ytterligare minst en månad förflyta innanegendomen får säljas. Den av mig förordade ordningen innebär sålunda attminst kommer alt förflyta från det att egendomen förklarats tageni förvar och fram till dess att den säljs. I promemorian har föreslagits attegendomen skall utiämnas till ägaren utan kostnad fram till dess att egendomenblivit såld. Förslaget har i denna del avstyrkts av RPS som anser alt detskulle medföra extra kostnader och besvär att återställa egendomen, som dessutominte sällan kan ha varit föremål för större eller mindre justeringar ellerreparationer, RPS föreslår därför alt ägaren i stället skall tillgodosesendast på det sätt att han ges rätt att få ersättning för egendomens värde. Jag har framhållit att en huvudtanke bakom detförordade systemet med förvaring av egendomen just är atttillvarata den okände ägarens intressen i skälig utsträckning och att dettaäven torde inkludera en möjlighet att få egendomen åter. Vid sådant förhållandeanser jag inte att de praktiska eller kostnadsmässiga olägenheter som kan varaförenade med en skyldighet för statsverket att i ett sannolikt begränsat antalfall återlämna egendom som ännu ej hunnit avyttras bör tillmätas någonavgörande betydelse. Även om jag sålunda inte kan ansluta mig till RPS:sförslag i denna del är jag dock tveksam tUl den i promemorian förordadelösningen i vad den innebär att ägaren ovillkorligen skall ha rätt att fåtillbaka sin egendom utan några som helst kostnader. Såsom RPS framhållit kanegendomen ha blivit förbättrad på olika sätt. Om ägaren i sådant fall skullefå tillbaka egendomen utan någon skyldighet för honom att betala de nedlagdakostnadema skulle han otvivelaktigt tillföras en inte avsedd vinst. Jagförordar därför att det i den föreslagna nya lagen införs en bestämmelse somanger att ägaren i fall då egendomen reparerats eller pä annat sätt förbättratsskall betala kostnadema härför innan han äger rätt att återfå egendomen. I detta sammanhang vill jag även ta upp frågan omersättning till den som anträffar sådant gods som kan komma att bli taget iförvar enligt den nya lagen. En remissinstans har nämligen pekat pä att det f.n. synes förekomma att upphittare av t. ex. gods som i efterhand visar sig varastulet erhåller viss ersättning motsvarande den hittelön som eljest skulle hautgått. Som jag tidigare framhållit anser jag inte att de föreslagna nyabestämmelsema skall tillämpas på hittegods. Detta innebär att den sompåträffar gods som väl kan antas ha åtkommits genom brott men som enligtgällande regler dessutom likväl i första hand bör betraktas som hittegods harrätt att av egendomens ägare få hittelön och ersättning för skäliga kostnaderi samband med fyndet. Ger sig ägaren inte till känna kan godset komma atttillfalla upphittaren enligtde regler som finns i hittegodslagen. Det finns däremot inga särskildabestämmelser om att den som t. ex, påträffar en s. k, tjuvgömma äger rätt tillersättning för att han anmäler saken för polismyndighet. Jag anser inte att detf. n. finns anledning alt utvidga de bestämmelser om ersättning och belöningvid biträde åt ordningsmakten som finns till att direkt omfatta jämväl deenstaka fall som kan tänkas uppkomma vid tillämpningen av den föreslagna nyalagen om visst stöldgods m. m. Någon skyldighet för ägare som återfår sinegendom att även betala kostnader i samband med godsets omhändertagande bördärför inle komma i fråga. I de fall då ägaren påträffats eller givit sig tillkänna efter det att egendomen sålts har i promemorian föreslagits att denneskall äga rätt till ersättning motsvarande det belopp som influtit vidförsäljningen. Som en ytterligare fömtsättning för ersättning har därvidföreskrivits att ägaren inte underlåtit att vidta rimliga åtgärder för attåterfå egendomen. Remissinstanserna har i princip inte haft något att invändamot förslaget.