prop · FX0333 · 1974-12-31 00:00:00 — Denna paragraf innehåller huvudregeln om att fraktförarenär, ansvarig om godset går förlorat, skadas eller minskas (sakskada) eller omdet uppstår dröjsmål med godsets utlämnande. Bestämmelserna motsvaras i CMR avart. 17 första stycket och art. 19. Paragrafen kompletteras i första hand avbestämmelserna i 28 och 29 §§ enligt vilka fraktföraren i vissa situationer kangå fri från ansvarighet. Paragrafens första stycke motsvarar 26 § förstastycket utredningsför.slaget medan andra stycket motsvarar 29 §utredningsförslaget. Enligt första stycket är fraktföraren ansvarig om gods gårförlorat, minskas eller skadas under befordringen, dvs. från det att godsetmottogs för befordran till dess att det utlämnas. Fraktföraren är ocksåansvarig för skada som beror på dröjsmål med godsets utlämnande. Bestämmelsen i första stycket innebär, att denskadelidande bara behöver visa att det gods som fraktföraren tagit emot tillbefordran inte kommit fram eller att det minskats eller skadats efter det attfraktföraren mottagit det till befordran men innan det lämnats ut eller attutlämnandet ägt rum . Har varuhavaren förebragt denna bevisning, skallfraktföraren anses ersättningsskyldig, såvida han inte kan visa att sakskadaneller dröjsmålet beror av omständighet, för vUken han enligt de särskildaansvarsfrihetsgrunderna i 28 och 29 §§ inte svarar. Andra stycket innehåller en definition av vad som skallavses med uttrycket "dröjsmål med godsets utlämnande". Dröjsmålföreligger för det första när godset inte lämnats ut inom avtalad tid. Harsärskild tid inte avtalats, föreligger dröjsmål när den verkligabefordringstiden överskrider vad som med hänsyn till omständigheterna skäligenbör medges en omsorgsfull fraktförare. Vid dellast skall därvid särskilt beaktasden tid som krävs för att samla full last. Den tid inom vilken fraktförarenskall ha utlämnat godset (leveransfristen) skall således bestämmas antingen pågrundval av vad avsändaren och fraktföraren avtalat i detta avseende eller, vidfrånvaro av sådant avtal, genom en objektiv skälighetsbedömning. Dessa olikasätt att bestämma leveransfristens längd leder i praktiken till attfraktförarens ansvarighet för dröjsmål blir strängare när viss leveransfristär avtalad. När avtalad leveransfrist har gått till ända utan att fraktförarenvarit beredd att lämna ut godset, kan han nämligen undgå ansvar endast i denmån han lyckas visa att dröjsmålet har sin grund i något förhållande för vilkethan enligt 28 § inte svarar. Fraktföraren kan således i detta fall bli ansvarigäven om något vällande inte ligger honom till last. När det gäller att avgörahuruvida fraktföraren använt än vad en omsorgsfull fraktförare medhänsyn till omständigheterna skäligen får anses ha behövt, torde däremotbedömningen i praktiken bli densamma som om det varit fråga om att avgörahuruvida fördröjningen orsakats av fel eller försummelse på fraktförarens sida.Hänsyn skall därvid nämligen tas till omständigheterna i det särskilda falletoch vad som i denna situation kan krävas av en omsorgsfull fraktförare. I lagtexten anges inte vem som har rätt att väcka talanmot fraktföraren med anspråk på ersättning för sakskada och dröjsmål.Utredningen har i denna fråga uttalat att talerätt bör anses tillkomma avsändaren,såvida inte mottagaren har inträtt i fraktavtalet Gfr 20 § första stycketdepartementsförslaget) eller rätten att förfoga över godset under befordringenhar överlåtits på honom, i vilka fall talerätten bör tillkomma mottagaren. anser att utredningens uttalandeatt mottagaren har talerätt mot fraktföraren endast i de fall då han inträtt ifraktavtalet eller innehar rätten att förfoga över godset inte är förenligt medköplagens bestämmelser om faran för godset. framhåller attenligt de vanligaste köprättsliga reglerna köparen-mottagaren står faran förgodset under befordringen. 1 dessa fall lider avsändaren-säljaren ingen förlustom godset träffas av sakskada. Förlusten drabbar i stället mottagaren.Samfundet anför vidare att, om talerätten begränsas på det sätt utredningenangivit, varken avsändaren eller mottagaren skulle kunna väcka talan omskadestånd i vissa fall. Detta gäller t. ex. om godset förloras undertransporten, innan mottagare som köpt det på cif-villkor inträtt ifraktavtalet, eller om gods sålts fritt mottagarens ort och denne inträtt ifraktavtalet. Med hänsyn härtill betonar att reglerna om rätttill talan måste utformas så, att den av parterna - avsändaren eller mottagaren- som lider skada alltid skall ha talerätt mot fraktföraren. Jag delar uppfattning att det inte ärlämpligt att, såsom utredningen förordat, strikt knyta rätten att föra talan omersättning av fraktföraren till rätten att förfoga över godset. Det fårvisserligen antas att en avgränsning av talerätten i enlighet med utredningensuttalande i regel inte skulle medföra några problem. Om i det avadvokatsamfundet nämnda fallet, att köparen-mottagaren står faran för godsetunder befordringen, detta har gått förlorat under transporten, kan mottagareninträda i fraktavtalet genom att i eget namn göra sina rättigheter gällande.Hans talerätt skulle således uppkomma just genom att han begär ersättning fördet förlorade godset. Däremot skulle den avgränsning av talerätten, somutredningen förordat, medföra olägenheter i det andra fallet somadvokatsamfundet berört, nämligen då avsändaren står faran för godset undertransporten och mottagaren har inträtt i fraktavtalet. Köparen-mottagaren kandå av olika skäl föredra att vända sig mot säljaren med sittersättningsanspråk, t. ex. därför att det är enklare för honom att bevisa attdet sålda godset inte var leveransgillt än att bevisa att det skadats undersådana omständigheter att fraktföraren är ansvarig. Med det av utredningenförda resonemanget skulle emellertid säljaren-avsändaren i en sädan situationvara förhindrad att föra talan mot fraktföraren. Detta kan inte vara en rimligordning. Både avsändaren och mottagaren måste därför i princip anses ha rättatt göra transportansvaret gällande mot fraktföraren. Enligt bestämmelserna i denna paragraf kan fraktföraren ivissa fall gå fri från det ansvar som åvUar honom enligt 27 §. Reglerna ärtUlämpliga såväl vid sakskada som vid dröjsmål. De motsvaras i CMR av art. 17andra och tredje styckena samt art. 18 första stycket. Paragrafen motsvarar 26§ andra och tredje styckena utredningsförslaget. Fraktföraren är enligt första stycket fri från ansvar försakskada och dröjsmål om han visar att skadan eller dröjsmålet orsakats av 1)fel eller försummelse av den berättigade; 2) sådan anvisning från denne sominte föranletts av fraktförarens fel eller försummelse; 3) godsets bristfälligabeskaffenhet; eller 4) förhållande som fraktföraren inte kunnat undvika ochvars föhder han inte kunnat förebygga. Enligt den första ansvarsfrihetsgrunden är fraktförarenfri från ansvar för sakskada och dröjsmål som orsakats av "denberättigade". Utredningen har framhåUit att det gjorts gällande attmotsvarande bestämmelse i CMR skulle innebära att fraktföraren kan undgå ansvarendast när den part som begär ersättningen själv har vållat den ifrågavarandeskadan men däremot inte när det är den tredje parlen i fraktavtalet som harvållat skadan. Om avsändaren våUat viss skada skulle således fraktföraren haatt svara för denna ifall mottagaren kräver honom på ersättning. Enligt utredningens uppfattning kan det inte komma i frågaatt tolka konventionen så att mottagaren skulle vara berättigad till ersättningav fraktföraren för sakskada eller dröjsmål som vållats av avsändaren genomåtgärd som han i och för sig ägt vidtaga som part i fraktavtalet eUer genomförsummelse att vidtaga åtgärd vilken det ålegat honom som avtalspart attvidtaga. Det bör enligt utredningens mening inte råda någon tvekan om attmotsvarande skall gälla vid inrikes befordran. Uttrycket "denberättigade" skall enligt utredningsförslaget följaktligen innefatta intebara den som faktiskt framställer ersättningsanspråket utan också den somenligt fraktavtalet var berättigad att handla men genomfelaktigt eller uteblivet handlande orsakade sakskadan eller dröjsmålet. ställer sig tvekande tillutredningens uttalande att fraktföraren skall vara befriad från ansvar omskadan vållats av annan än den ersättningsberättigade. Som stöd för sinuppfattning hänvisar bl. a. till de skyldigheter som lagts påavsändaren och de skadeståndsregler som är knutna därtill i förhållande tillfraktföraren. För egen del är jag närmast böjd att ansluta mig tillutredningens uppfattning att fraktföraren till befrielse från ansvar skallkunna åberopa fel eller försummelse inte bara av den som begär ersättningenutan också av den som för handlingen eller underlåtenheten haderätt att förfoga över godset. Den tolkning av bestämmelsen som advokatsamfundetförordat skulle leda till det mindre tillfredsställande resultatet attomfattningen av transportörens ansvar blev beroende av huruvida ansvaret görsgällande av avsändaren eller mottagaren. Å andra sidan talar önskemålet om enhetlighet särskilt i fråga omansvarsgrunderna mellan inrikes och internationell befordran för att man intepå derma punkt binder rättsutvecklingen. Jag vill därför inte nu ta bestämdståndpunkt i den berörda tolkningsfrågan. Den får överlämnas tillrättstillämpningen, varvid särskild betydelse bör tillmätas eventuell utländskrättspraxis rörande motsvarande regel i CMR. Den andra ansvarsfrihetsgrunden avser det fallet attsakskadan eller dröjsmålet orsakats av en anvisning från den berättigades sida.Beträffande innebörden av uttrycket "den berättigade" gäller vad somnyss anförts. Denna ansvarsfrihetsgrund har nära samband med den första, ochvissa situationer täcks av dem båda. Den har dock såtillvida ett vidsträcktareanvändningsområde än den första som den inte förutsätter fel eller försummelsefrån den berättigades sida. För att fraktföraren skall bli fri från ansvarenligt denna grund krävs endast att han visar att sakskadan eller dröjsmåletfaktiskt orsakats genom utförandet av en anvisning från den berättigades sida.Som särskilt angetts i lagtexten går emellertid fraktföraren inte fri frånansvar om det är han själv som uppsåtligen eller av oaktsamhet har föranlettanvisningen t. ex. genom felaktiga upplysningar. Några andra fall av culpa påfraktförarens sida i samband med utförandet av anvisning nämns inte ilagtexten. Av allmänna regler torde emellertid följa att fraktföraren inteheller kan undgå ansvar, om han utan att fästa motpartens uppmärksamhet påfaran följt en anvisning vars utförande han insett eller bort inse skulle ledatill skada. Som anvisning är i detta sammanhang att förstå varjemeddelande som den berättigade lämnar i fråga om befordringens utförande. Detrör sig således här inte endast om sådana anvisningar som den berättigadelämnar med stöd av sin rätt att ändra fraktavtalet eller som svar påfraktförarens begäran om anvisning med anledning av befordrings- ellerutlämningshinder. Också anvisningar som avsändaren lämnar i fraktsedeln ellerpå annat sätt i samband med att fraktavtalet sluts eller som mottagaren lämnarbeträffande godsets utlämning faller under förevarande bestämmelse. Enligt den tredje ansvarsfrihetsgrunden undgår fraktförarenansvar, om han visar att sakskadan eller dröjsmålet beror på godsetsbristfälliga beskaffenhet. 1 utredningens förslag anges att undantaget avser skadasom beror på godsets "egen beskaffenhet" vilket skall motsvarakonventionens uttryck "inherent vice" resp. "vice propre".Det torde emellertid vara riktigare att liksom i den svenska översättningen avCMR använda uttrycket godsets "bristfälliga beskaffenhet" Gfr attmotsvarande begrepp i konos-sementskonventionen i det i prop. 1973:137framlagda förslaget till 11 8 § andra stycket m) sjölagen har återgivits meduttrycket "godsets inneboende brist"). Den av utredningen föreslagnalydelsen kan ge upphov till feltolkningar. Det är givetvis inte meningen attfraktföraren skall kunna gå fri från ansvar t. ex. på den grunden att godsetvar bräckligt, utan det krävs att godset i ett eller annat avseende varbristfälligt. pel kan nämnas kött som var infekterat när transportenpåbörjades eller maskindelar som på grund av fabrikationsfel har nedsatthållbarhet. För de fall då skadan beror på de särskilda egenskaper som ärutmärkande för allt gods av samma slag, t. ex. att godset är bräckligt elleratt det är särskUt utsatt för rost, torka eller annan yttre eller inreförändring finns särskUda regler i 29 § första stycket d). Den fjärdeansvarsfrihetsgrunden är den viktigaste och innebär att fraktföraren iöverensstämmelse med vad som gäller enligt CMR går fri från ansvar för sakskadaoch dröjsmål som orsakats av "förhållande som fraktföraren ej kunnatundvika och vars följder han ej kunnat förebygga". Dennaansvarsfrihetsgrund är ordagrant hämtad från 1952 antagnalydelse. innehöll det internationella järnvägsfördraget enmotsvarande ansvarsfrihetsgrund, vilken var så utformad att den medgavjärnvägen befrielse från ansvar för skada som orsakats av "forcemajeure" (höhere Gewalt). Denna utformning övergavs vid revisiontill förmån för den formulering som också finns i CMR. Omformuleringen hadeendast till syfte att underlätta en enhetlig tolkning av förevarandeansvarsfrihetsgrund och man avsåg inte att göra någon egentlig förändringbeträffande dess sakliga innehåll. Härav har utredningen, liksom de övriganordiska kommittéerna, dragit den slutsatsen, att ansvarsfrihetsgrunden inteheller i CMR är tillämplig på andra skadebringande händelser än sådana som harkaraktären av force majeure. Enligt utredningens mening innebär såledeskonventionen att fraktföraren har att svara även för skador som härrör avcasuella händelser, vilka inte är av den art att de kan hänföras underbegreppet force majeure. Riktighetenav utredningens uppfattning om innebörden av denna ansvarsfrihetsgrund harifrågasatts under remissbehandlingen. säger sig hasvårt att inse att CMRs ordalag kan tolkas annorlunda än att de medförexculpationsansvar. Samfundet påpekar också att det i utländsk praxis harantagits att exculpationsrätt föreligger enligt CMR, exempelvis för skada somuppkommit genom att ett lastbilsdäck överhettats under körning. En liknandeuppfattning framförs av som framhåller att utredningensynes företräda den uppfattningen att fraktföraren har att svara för sådanacasuella skador som inte kan hänföras under det allmänt obligationsrättsligabegreppet force majeure. Detta strider enligt förbundets mening mot vedertagenuppfattning. Förbundet anser sålunda att det transporträttsliga forcemajeure-begreppet tillämpas på annat sätt och att det närmast motsvarar ettpresumtionsansvar. Även näringslivsorganisationerna tar upp frågan ombetydelsen av force majeure-begreppet. Organisationerna framhåller att det interåder någon europeisk enighet om innebörden av detta begrepp samt att CMRinnebär införande av ett nytt force niajeure-begrepp, vilket utgör ett försökatt ena stridiga uppfattningar. Det synes därför inte föreligga något behov avatt tolka konventionen i ljuset av nationella force niajeure-begrepp eller medutgångspunkt från den uppfattning om "höhere Gewalt" som gäller inomtysk järnvägsrätt. Organisationerna förordar att tolkningen av konventionensordalag överlåts till rättstillämpningen utan sidoblickar på det i och för sigföråldrade force majeure-begreppet. Vid bedömningen av den närmare innebörden av denifrågavarande ansvarsfrihetsgrunden måste givetvis konventionens förarbetentillmätas stor betydelse. Såsom utredningen framhållit överensstämmer konventionensordalydelse på denna punkt med 1952 ärs ClM-text och det framgår också avförarbetena till CMR att man avsett att de båda konventionstexterna skulle hasamma innebörd. Tolkningen av den motsvarande bestämmelsen i blir därförindirekt av betydelse för tolkningen av CMR. Uttalanden i förarbetena till CIMger vid handen att man med den införda lydelsen åsyftat ett undantagfrån ansvar vid force majeure. Redandetta faktum tyder på att CMR-ansvaret måste anses gå något längre än detvanliga exculpationsansvaret. Å andra sidan torde det inte heller varaberättigat att utgå från den svenska rättens traditionella forcemajeure-begrepp vid tolkningen av ifrågavarande bestämmelse. Forcemajeure-begreppet har i olika länder och olika rättsliga sammanhang skildabetydelser. Den utländska rättspraxis som finns rörande den ifrågavarandeCMR-bestämmelsen visar att man stundom hänvisat till den grad av omsorg somfraktföraren bör visa, när det gäller att försöka undvika skadan och förebyggadess följder. Kraven har härvid dock ställts förhållandevis högt. Fraktförarenhar kunnat undgå ansvar endast när han har kunnat visa att skadan härrör av enviss händelse som inte kunnat undvikas. Vid t. ex. explosion av dettransporterande fordonets däck har fraktföraren haft att visa att skadan inteberor på materialfel samt att explosionen inte orsakats av föremål på vägenvilka föraren med vederbörlig aktsamhet kunnat observera och undvika. Att i detalj ange i vilka fall fraktföraren skall gå frifrän ansvar torde inte vara möjligt. Som allmän riktpunkt bör gälla att hanskall gå fri endast om han kan visa vilket förhållande som förorsakat skadaneller dröjsmålet samt att han inte ens med iakttagande av högt ställda krav påaktsamhet kunnat undvika skadan eller dess följder. 1 övrigt måste detöverlämnas åt rättstillämpningen att med beaktande av omständigheterna i detsärskilda fallet och svensk och utländsk rättspraxis på området närmareavgränsa bestämmelsens tillämpningsområde. Bevisbördan för att sakskada eller dröjsmål orsakats avnågon sådan omständighet som avses i första stycket ligger på fraktföraren. 130 § meddelas bestämmelser för det fall att skadan eller dröjsmålet bara tillviss del är att hänföra till sådan omständighet. Enligt andra stycket kan fraktföraren inte till befrielsefrån ansvarighet åberopa att det använda fordonet varit bristfälligt eller attfel eller försummelse ligger den till last av vilken han kan ha hyrt fordoneteller dennes folk. För fordonets skick och funktionsduglighet har fraktförarensåledes ett rent strikt ansvar oavsett om fordonet är hans eget eller om hanhyrt det av annan. 1 denna paragraf anges en grupp ansvarsfrihetsgrunder somhänför sig till ett antal typsituationer vilka generellt sett är av det slagetatt det kan sägas föreligga en presumtion för att skadan inte beror påfraktföraren. Bestämmelserna är tillämpliga bara när godset gått förlorat,minskats eUer skadats och gäller således inte vid dröjsmål. De motsvaras i CMRav art. 17 fjärde stycket och art. 18 andra-femte styckena. Paragrafenmotsvarar 27 § utredningsförslaget. Enligt första stycket skall fraktföraren gå fri frånansvarighet om godset gått förlorat, minskats eller skadats till följd av densärskilda risk för sakskada som är förenad med någon av de i stycket särskiltangivna typsituationerna. Bevisbördan för att sakskadan har orsakats av någotav dessa förhållanden åvilar enligt andra stycket fraktföraren. Medanfraktföraren i de fall som avses i 28 § måste förebringa full bevisning krävsdet emeUertid för ansvarsfrihet enligt denna paragraf normalt inte mer än attfraktföraren visar att skadan, av föreliggande omständigheter att döma, kanbero på något av de nämnda förhållandena. Varuhavaren kan emellertid föramotbevisning om att skadan i själva verket inte är att tillskriva det avfraktföraren påstådda förhållandet. Lyckas varuhavaren bevisa detta, blirfraktföraren ansvarig för skadan. I förstastycket nämns först under a) att fraktföraren går fri från ansvarighet omskadan beror på att befordran har skett med öppet fordon utan presenning ochavsändaren har godkänt detta transportsätt. Godset är vid sådan befordran merutsatt än annars för skada beroende på regn eller annan inverkan av väderleken,pä att godset dammas ned eller träffas av främmande föremål eller på att någondel av lasten faller av fordonet. Varuhavaren fär själv ta pä sig dessa ökaderisker om han accepterat att transporten utförs med öppet fordon utanpresenning. Enligt CMR måste sådant godkännande för att beaktas ha givitsuttryckligen och intagits i fraktsedeln. Detta formkrav kan inte upprätthåUasnär det gäller inrikes befordran. För sådan befordran föreslås attansvarsfrihetsgrunden skall vara tillämplig när varuhavaren oavsett formenför medgivandet godkänt att transporten sker med öppet fordon utanpresenning. När fraktföraren haft grundad anledning räkna med att varuhavarenvarit införstådd med detta transportsätt, såsom då gods av det slag som är ifråga sedvanligen transporteras på detta sätt, får erforderligt godkännandenormalt anses föreligga. Om fraktföraren bevisar att godset med avsändarensgodkännande transporterats på öppet fordon utan presenning kan som tidigarenämnts varuhavaren föra motbevisning. Visar han att skadan förorsakats av attgodset förvarats under bar himmel efter det att det mottagits till befordranmen innan det lastats på fordonet blir sålunda fraktföraren ansvarig. Åtskilligt gods är av sådan beskaffenhet att risken förskador under transport är stor, om godset inte försetts med betryggande förpackning.Har avsändaren underlåtit att förpacka sådant gods eller är förpackningenotillräcklig, bör fraktföraren inte belastas med följderna Han är därför enligt vad som stadgas under b) berättigad att som ansvarsfrihetsgrund åberopa frånvaron av förpackning ellerbristfällighet i förpackningen hos gods vars beskaffenhet kräver förpackningför att godset skall tåla de normala påfrestningarna under transporten. Omfraktföraren utan att göra förbehåll tar emot gods till befordran, trots atthan känner till eller kan fastställa att godset saknar tillfredsställandeförpackning, får han enligt 14 § själv stå för de skador som godset tUl följdav bristande förpackning kan vålla på bl. a. fordonet och annat gods somforslas med fordonet. Detta innebär emellertid inte att fraktföraren ocksåskall svara för de skador som drabbar det oförpackade eller otillräckligtförpackade godset självt. Att fraktföraren, när han tog emot godset tillbefordran, var medveten om att det var otillfredsställande förpackat uteslutersåledes inte i och för sig att förevarande ansvarsfrihetsgrund tillämpas. Detär emellertid angeläget att fraktföraren säkerställer sin bevisning genom attunderrätta avsändaren i de fall han finner förpackningen vara otillräcklig. Detkrävs nämligen för att denna ansvarsfrihetsgrund skall kunna tillämpas attbristerna beträffande godsets förpackning förelåg , dågodset överlämnades till befordran, och inte uppkom först . Är det inteutan vidare klart att bristerna beträffande förpackningen funnits från början,måste det ankomma på fraktföraren att visa att så var fallet. Tar fraktförarenupp frågan om förpackningens beskaffenhet då han taremot godset till befordran, kan han, eventuellt genom förbehåll i fraktsedel,skaffa sig ett gynnsammare läge från bevissynpunkt. Förevarande ansvarsfrihetsgrund kan åberopas endast närsakskadan uppstått trots att godset inte utsatts för större påfrestningar ändet skulle ha tålt, om det varit förpackat på ett försvarligt sätt. Har skadapå oförpackat eller otillfredsställande förpackat gods vållats genom händelse,som skulle ha framkallat skadan även om godset varit tillfredsställandeförpackat, är frågan om fraktförarens ansvar inte beroende av hur godset varitförpackat utan av om fraktföraren svarar tor den skadeorsakande händelsen ellerej. Under c)anges att fraktföraren är fri från ansvar för sakskada på grund av handhavande,lastning, stuvning eller lossning av godset som ombesörjts av avsändaren ellermottagaren eller någon som handlar för en-deras räkning. Sådan skada kanuppkomma som en direkt följd av hanteringen av godset vid t. ex. lastning ellerlossning, vilka arbetsmoment ofta torde innebära större risk för skada änsjälva transporten. Vidare kan skada uppkomma till följd av att godset blivitolämpligt lastat eller stuvat.