prop · FX0320 · 1974-12-31 00:00:00 — Avserbeslut jämlikt 28 kap. 9 § andra stycket eller 34 kap. 6 § att någon skallundergå behandling varom stadgas i 28 kap. 3 §, äger rätten, om förhållandenapåkalla det, förordna att beslutet skall gå i verkställighet utan hinder av attdet ej vunnit laga kraft. Sådant förordnande må ock meddelas i fråga om beslutjämlikt 34 kap, 8 § om återintagning i anstalt av den som undergårungdomsfängelse. Denna lag träder i kraft , Lag om ikraftträdande av vissa lagar på kriminalvårdensområde Härigenom förordnas som följer. 1 § Lagen(1973:000) om beräkning av strafftid m. m., lagen (1973:000) om krimmalvård i anstaUoch denna lag träder i kraft den 1 juh 1974, då lagen (1964:541) om behandlingi fångvårdsanstalt skaU upphöra att gälla. 2 § Beträffandestraffarbete skall gälla vad som i nya lagarna sägs om fängelse och beträffandeförvaring och internering i säkerhetsanstalt vad som i nya lagarna sägs ominternering. 3 § Vad som föreskrivesi 21 § lagen (1945:872) om verkställighet av frihetsstraff m. m. skallfortfarande gälla i fråga om straffarbete eller fängelse som ådömts medtillämpning av 4 kap. 3 eller 4 § strafflagen. 4§ Beträffande fuUföljd av talan mot länsstyrelses beslutenligt 12 § andra stycket lagen (1964:541) om behandling i fångvårdsanstaltskall 78 § tredje och fjärde styckena samma lag fortfarande gälla i tUlämpligadelar. 5 § Beslut enligt 17 § lagen (1964:541) om behandhng ifångvårdsanstalt skall vid tillämpningen av lagen (1973:000) om beräkning av strafftid m. m. anses ha meddelats enligt 20 § första stycket sistnämnda lag. Utdrag av protokoll, hållet i lagrådet den 12 december1973. Närvarande: justitierådet , f. d. regeringsrådet ,regeringsrådet , justUierädet . Enligt lagrådet tiUhandakommet utdragav protokoll över justitieärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen istatsrådet , har Kungl. Maj:t förordnat, att lagrådetsyttrande skall inhämtas över upprättade förslag tiU 1 lag omberäkning av strafftid m. m., 2 lag omkriminalvård i anstalt, 3 lag om ändringi , 4 lag omikraftträdande av vissa lagar på kriminalvårdens område. Förslagen, som finnsbilagda detta protokoll, har den 20 november10 inför lagrådet föredragits avhovrättsrådet och hovrättsassessorn . Lagförslagen föranleder följande yttranden inom lagrådet. Förslaget till lag om kriminalvård i anstalt Förslaget syftar tiU att åstadkomma en rimlig avvägningmellan å ena sidan intresset av att skapa en bättre anstaltsmiljö med tonviktenlagd pä rehabiliteringsverksamheten och å andra sidan kraven pä samhällsskyddoch på ordning och säkerhet inom anstalterna med hänsynstagande även tiUanstaltspersonalens utsatta situation. 1 sina huvuddrag grundar sig förslagetpä de principer för kriminalvårdens framtida utformning som redan godtagits avstatsmakterna genom beslut innevarande är (prop. 1973:1, JuU 1973:15, rskr152). Vid sådant förhållande fär lagrådsgranskningen främst inriktas på fråganhur dessa principer kommit till uttryck i lagform och på förslagetsdetaljutformning. EnUgt 6 § sista stycket bör den som undergår fängelse ihögst företrädesvis vara placerad i riksanstalt. Denna regel kanväntas medföra, att en stor del av de korttidsintagna blir placerade långtifrån hemorten. Lagrådet vill i stället förorda, att korttidskUentelet liksomnormalklientelet företrädesvis placeras pä lokalanstalt. Det är ur humanitäroch social synpunkt angeläget att även de korttidsintagna får godtagbaramöjligheter att genom besök av närstående och på annat sätt bevara kontakten med hvet utanför anstalten. HärtiUkommer, att åtskiUiga korttidsintagna liksom en stor del av anstaltsklienteleti övrigt brottas med sociala problem av olika slag, t. ex. alkoholproblem. Detkan därför också beträffande korttidsintagna ej sällan föreligga behov av attunder anstaltstiden vidtaga eUer förbereda olika sociala hjälpätgärder isamverkan med samhälleliga organ i den intagnes hemort. Detta underlättasbetydligt, om den intagne är placerad i närheten av hemorten. Som skäl för deni förslaget upptagna regeln har i remissprotokoUet i huvudsak anförts, attlokalanstalternas verksamhetsformer avses bli anpassade till ett khentel som tiUskiUnad frän de korttidsintagna skall bli föremål för eftervård och att detdärför i aUmänhet är svårt att pä ett naturligt sätt passa inkorttidsklientelet i det mönster som lokalanstalterna har att följa ifråga omverksamhetens utformning. Det är vanskhgt att bedöma hur stora dessasvårigheter skulle bli. 1 remissprotokoUet förutsattes, att vissakorttidsintagna, fastän eftervård för dem inte ifrågakommer, likväl skall i mänav platstillgång kunna placeras på lokalanstalt. utgår i sittav godkända betänkande (JuU 1973:15) ifrån att korttidsklientelet isä stor utsträckning som möjligt skall placeras på lokalanstalt. Utskottetuttalar sålunda, att man även beträffande korttidsklientelet bör sträva efteratt straffverkställigheten kan komma att ske i närheten av hemorten sä längtdet är möjligt inom ramen för tiUgängliga lokalanstaltsplatser. Vad sålundaförekommit ger närmast anledning antaga, att nu ifrågavarande svårigheter inteär så stora, att de ej skulle kunna bemästras med lämpliga åtgärder. Ätt tUlvissa öppna lokalanstalter knyta särskild i huvudsak för korttidsintagnaavsedd avdelning med väsentligen samma verksamhetsinriktning som förekommervid anstaltskolonier för detta khentel framstår härvid som en närliggandeåtgärd. Det nu sagda utesluter inte att en eller annan av de nyaste anstalternasåsom riksanstalt tas i anspråk för en mindre del av korttidskUentelet. På grund av vad ovan anförts föreslår lagrådet, dels att iandra stycket av förevarande paragraf stadgas, att den som undergår fängelse ihögst eller behandling enligt 28 kap. 3 § företrädesvisskall vara placerad i lokalanstalt, dels att paragrafens sista stycke utgår. Det stora flertalet intagna föredrar att arbeta gemensamtmed andra. Somliga intagna vill emellertid hellre arbeta i enrum. En begäranhärom torde vanhgen bero på att den intagne känner sig hotad eller trakasseradav andra intagna eller att han t. ex. på grund av sin personliga läggningupplever gemenskapen som psykiskt påfrestande eller att han vill undvikakontakter som kan vara till skada för honom . Beträffande intagensom undergår fängelse gäller enligt 47 § andra stycket behandUngslagen, att omhan önskar arbeta i enrum detta inte fär vägras honom. såframt ej synnerliga skäl är däremot. Sådan intagen harsåledes i princip rätt att fä arbeta i enrum. Det remitteradeförslaget intar motsatt ståndpunkt. Intagen föresläs nämligen få rätt tillarbete i enrum, endast om beaktansvärda skäl talar för hans begäran härom. För bifaUtill intagens framställning om arbetsplacering i enrum skall alltså krävas, attden beslutande myndigheten kan konstatera, att det föreligger sådana skäl förframställningen, som den anser beaktansvärda. Förehggande skäl för arbetsplaceringi enrum kan emellertid ofta, även när de har stor tyngd, vara svåra elleromöjliga att konstatera, därför att det rör sig om förhållanden som inte allseller endast med svårighet är åtkomliga för utomståendes bedömning. Hur en vissintagen med sin personhga läggning subjektivt upplever arbetsgemenskapen kan t.ex. vara särdeles svårt för en utomstående att bilda sig någon säker förestäUningom. Vad särskilt angår intagna som känner sig hotade av någon medinternförhåller det sig, enligt vad erfarenheten ger vid handen, emellanåt så, att deav rädsla för den hotande ej vågar yppa för anstaltspersonalen, varifrån hotetkommer eller vilka uttryck det tagit sig. Även i sådana fall nödgas man attavgöra frågan om den intagnes arbetsplacering i enrum på ett material, som integer en rättvisande bild av verkligheten. På grund av nu antydda svårigheter attavgöra, om beaktansvärda skäl för arbete i enrum föreligger, kan den föreslagnaordningen befaras ej säUan leda tiU att intagna påtvingas en arbetsgemenskapsom de upplever som ett svårt hdande. En sådan ordning kan varken frånbehandlingssynpunkt eller från humanitär synpunkt anses tiUfredsställande. 1 remissprotokoUethar inte redovisats några sådana erfarenheter av gällande bestämmelse i 47 §andra stycket behandlingslagen, som skulle kunna motivera att nuvarande ordningfrångås. Med hänsyn till det anförda viU lagrådet i likhet med hovrätten överSkåne och , LO och förorda, att intagen somhuvudregel skall få arbeta i enrum, om han begär det. Med tanke främst pä fall,då det av omständigheterna framgår, att intagen tar skada till sin fysiskaeller psykiska hälsa av arbetsplacering i enrum, bör hksom för närvarandeundantag från huvudregeln kunna göras, när synnerliga skäl talar emot en dyhk arbetsplacering. Enligt 18 § andra stycket skall läkare yttra sig överintagens begäran om arbetsplacering i enrum, om möjligt innan medgivande lämnasoch annars inom därefter. EnUgt lagrådets mening kan det inte anseserforderligt att alltid inhämta läkarutlåtande i dylika ärenden. Lagrådetföreslår därför, att sådant utlåtande skaU inhämtas, när skäl därtillföreligger. Härigenom undvikes, alt kriminalvårdens begränsade läkarresurser tagesi anspråk i onödan. Anses likväl en regel om obligatorisk läkarmedverkan böra uppstäUas,bör den utformas så, att läkare skall yttra sig om möjligt innan ärendet avgöresoch senast inom därefter. 20 § Lagrådet: De möjligheter som bestämmelserna i förevarande paragrafger att av säkerhets- och liknande skäl hälla intagen avskild från andraintagna är begränsade i jämförelse med vad som gäUer enligt behandlingslagen.Det synes i och för sig riktigt att en betydande restriktivitet iakttas i dessahänseenden. På några punkter synes emeUertid de föreslagna bestämmelserna hablivit väl snävt utformade. , och även vissa andraremissinstanser, föreslog en vidare ram för kriminalvärdsmyndigheterna i frågaom möjligheterna att besluta om att intagen skall håUas avskild. Vad dessainstanser anfört synes böra tUlmötesgås i något större utsträckning än vad somskett i departementsförslaget. Enligt första stycket skall intagen kunna hållas avskUdbl. a. om det är nödvändigt med hänsyn till fara för annans säkerhet till liveller hälsa. Bestämmelsen syftar tiU skydd för andra intagna och förpersonalen. Rimligen bör farebestämmelsen vidgas att avse också fall avomfattande förstöring av anstaltens egendom, t. ex. genom sprängning, ellereljest skadegörelse av allvarlig natur riktad mot exempelvis larmanordningar eUermaskiner. Sådana handlingar kan självfallet ofta också indirekt innefatta faraför de intagna eUer personalen. Förslagsvis kan kompletteringen av förstastycket utformas så att bestämmelsen blir tUlämplig också om det är nödvändigtmed hänsyn till fara för allvarlig skadegörelse på anstaltens egendom. 1 andrastycket ges möjlighet att besluta om att intagen skall isoleras i vissa fallför att hindra rymning. Bestämmelsen är emeUertid begränsad till vissa längtidsdömdamed särskUt samhällsfarlig kriminalitet (dömda som avses i 7 § tredje stycketremissförslaget). Under de förutsättningar som anges i bestämmelsen i andrastycket nämhgen att det kan befaras att den intagne planlägger rymning elleratt annan planlägger fritagningsförsök och avskildheten är nödvändig för atthindra att sädan plan sättes i verket synes emellertid rimUgen alla som ärintagna i sluten anstalt böra kunna isoleras. Det föreslås sålunda att i andrastycket den jämkningen göres att orden "avses i 7 § tredje stycket och päskäl som där anges" får utgå ur lagtexten. Det må erinras om att enligt 60§ beslut om isolering som avses i förevarande stycke inte kan delegeras utanalltid skaU ankomma på . Häri ligger en särskild garantiför att bestämmelsen kommer att tillämpas med försiktighet. Jämför vad lagrådetanför vid 22 §. De situationer som kan nödvändiggöra åtgärd enligt 20 § äruppenbarhgen sådana, att det ofta måste vara angeläget att kunna ingripa medstor skyndsamhet. Även om i många fall av brådskande natur det är möjligt att vid utredningen enligt förevarande paragraf fä fram tiUräckligtbeslutsunderlag mycket snabbt, kan förhållandena ibland vara sådana att detskulle vara förenat med risker att inte kunna ingripa medinterimistisk åtgärd. Särskilt kan detta bli fallet vid beslut enligt 20 §andra stycket. Dessa skall alltid meddelas centralt av ,och viss tidsutdräkt kan därför inte undvikas. En bestämmelse som gör detmöjligt att meddela interimistiskt beslut bör därför upptagas i den nya lagen.Förslagsvis bör i ett nytt, tredje stycke av förevarande paragraf stadgas, atti avbidan på utredning enligt första stycket beslut får meddelas om att intagenskall hållas avskUd från andra intagna, om det finnes oundgängligen nödvändigt. Enligt 60 § i förslaget kan Kungl. Maj:t besluta omöverflyttning till tjänsteman inom kriminalvården av kriminalvårdsstyrelsensbefogenhet enligt nya lagen i annat fall än som avses i bl. 20 § andrastycket. Uppenbart är att befogenheten att fatta interimistiska beslut måste tiUkommastyresmannen vid vederbörande anstalt. Bestämmelsen i 60 §, sådan den utformatsi förslaget, synes inte lägga hinder i vägen för en delegering avbeslutanderätten i faU som avses i det nu föreslagna stadgandet i 22 § tredjestycket. 29 § Lagrådet: Enligt andra stycket andra punkten gäller att vid besök avadvokat, som biträder den intagne i rättslig angelägenhet, tjänsteman fårnärvara endast om advokaten eller den intagne begär det. 1 remissprotokollethar härtill fogats den kommentaren, att biträdande jurist bör likställas med advokat i förevarande sammanhang. Medanledning härav anmärker lagrådet, att lagtexten är tydlig och klar och attgenom ett motivuttalande, på sätt som här skett, inte kan göras någon avvikelsedärifrån. Bestämmelsen har sin grund i att advokat är underkastad särskildtillsyn. Det kan vara lämpligt att i allmänhet behandla biträdande jurist vidadvokatbyrå på samma sätt som advokat i nu ifrågavarande hänseende, menundantag kan göras, om anledning därtill förekommer. 1 anslutning till del föreslagna Iredje stycket anföres i remissprotokoUetatt kroppsvisitation i största möjliga utsträckning bör inskränka sig tillundersökning med hjälp av elektrisk metalldetektor eller liknande tekniskanordning. Härtill må anmärkas att exempelvis narkotika och vissa sprängmedelinte kan upptäckas genom användning av sädana anordningar och att denna form avundersökning således ej är tillfyllest för att hindra insmuggling av nu angivenbeskaffenhet. 32 och 33 §§ 1 sista punkten av den föreslagna 34 § har angivits attdär avsett tUlstånd kan återkallas om omständigheterna föranleder det. Det fårförutsättas vara avsett att, i överensstämmelse med vad som tiUämpas imotsvarande fall enligt behandlingslagen, även beviljad korttidspermission enhgt32 § och frigivningspermission enligt 33 § skall kunna återkallas vid permissionsmissbrukeller när eljest omständigheterna föranleder det. Detta bör komma tiU uttryck ilagtexten lämpligen genom att i 32 och 33 §§ införes en bestämmelse av sammainnehåll som föreslagits i sista punkten av 34 §. 44 § Lagrådet: 1 förevarande paragraf föreskrives att intagen skallerhålla ersättning, enhgt normer som meddelas av Kungl. Maj:t eller myndighetsom Kungl. Maj:t bestämmer, för arbete som han utfört, om det ej skett för egenräkning. Rätt till ersättning skall enligt paragrafen föreligga även för tid,dä intagen deltar i undervisning, utbildning m. m. Ävenenligt gällande behandlingslag är intagen berättigad till ersättning arbetspremie för utfört arbete. Arbetspremie utgår dock inte för arbete, som den intagneutfört åt arbetsgivare utom anstalten. 1 detta hänseende innebär de föreslagnabestämmelserna en förändring i förhållande tiU gällande lag i det att rättentill ersättning avses skola gälla även för det fall att den intagne utförtarbete åt arbetsgivare utom anstalten. Som motivför den föreslagna förändringen åberopar departementschefen enligtremissprotokollet förhållandena dä den intagne har frigångsarbete och anföratt den intagnes arbetsgivare i sådant fall kommer att ha en avtalsenligförpliktelse att utbetala lön för det utförda arbetet men att kriminalvärden,för den händelse arbetsgivaren råkar i obestånd, bör ha det yttersta ansvaretför att den intagne får den ersättning för sitt arbete som han annars skulle haerhållit. Enhgt departementschefen synes detsamma böra gälla även i andra fallnär den intagne utför arbete för arbetsgivare utom anstalten. 1 anslutninghärtill uttalar departementschefen vidare att utbetalningar av sådanarbetsersättning som det här är fråga om regelmässigt bör ske tUl anstalten sålänge den som utfört arbetet är intagen där. Av vaddepartementschefen sålunda anfört synes framgå att det har förutsatts i principråda ett arbetsrättsligt avtalsförhållande mellan den intagne och den ät vilkenhan utför arbete i nu åsyftade fall och att parterna är att betrakta somarbetsgivare och arbetstagare enligt vanliga regler därom. Kriminalvårdensförpliktelse skulle i dessa fall vara begränsad tUl att garantera den intagnelön i händelse av att arbeLsgivaren inte kan betala. Detta förhällande har inte kommit tiU uttryck i lagtexten.Utformningen av denna synes i stället närmast ge vid handen att kriminalvårdenskulle ha att primärt svara för ersättning för aUt arbete som den intagneutför. Rättsverkningarnablir i viktiga hänseenden olika beroende på vilken lösning som väljes. Om den,åt vilken den intagne utför arbete, anses som arbetsgivare i vanlig mening ochden intagne betraktas som anställd hos honom, torde därav följa attarbetsgivaren är skyldig att göra löneavdrag för skatt på den intagnes lön ochsvara för förekommande sociala avgifter i anledning av anställningen. EventueUinförsel och utmätning i den intagnes lön kan ske hos arbetsgivaren. Skulledäremot kriminalvården vara primärt ansvarig för ersättningen ät den intagne,leder detta närmast till slutsatsen att "arbetsgivarens" skyldighetatt betala ut ersättning för den intagnes arbete gäller endast i förhållandetill kriminalvården, ej mot den intagne. Den åt vilken arbetet utförts torde isådant fall inte vara skyldig att göra skatteavdrag för den utgivnaarbetsersättningen eUer i övrigt fullgöra sådana förpliktelser, som enligt gäUandebestämmelser åvilar arbetsgivare. Å andra sidan torde det vid sådan tUlämpningvara oklart vilka förpliktelser kriminalvården har i nu berörda hänseenden. Attersättning tiU intagen, som utgår efter marknadsmässiga löneförhåUanden,sakligt sett bör beskattas i hkhet med vanhg arbetsinkomst synes uppenbart,detta oavsett om ersättningen härrör från enskild arbetsgivare utom anstalteneller har sin grund i arbete i anstaltens egen regi. Det synes dock oklart hurgällande beskattningsregler i detta hänseende skall tolkas. Det må vida'reframhållas att bestämmelserna i förevarande paragraf gäller intagna utanundantag och således även intagna, som beviljats frigivningspermission. 1motiven har inte närmare berörts det fallet, att den intagne har arbetsanställningunder permissionen. Det är bl. a. oklart om den tänkta garantiförpliktelsenbeträffande den intagnes lön avses skola gälla även sådan anställning. Och departementschefenstidigare berörda uttalande att arbetsersättning regelmässigt bör utbetalas tillanstalten kan knappast avse sådana fall. 1anslutning till 44 § bör vidare uppmärksammas den i 45 § andra stycketföreslagna bestämmelsen att ersättning enligt 44 §, som gottskrivits intageneller avsatts för hans räkning, ej får utmätas. Enhgt 65 § andra stycket behandhngslagengäller samma bestämmelse om utmätningsfrihet för arbetspremiemedel.Utmätningsfriheten torde således f. n. inte avse ersättning för intagens arbeteåt arbetsgivare utom anstalten. 1 motiven till den föreslagna regeln i 45 §andra stycket förekommer inte något uttalande som tyder på att utvidgning avdet utmätningsfria området varit åsyftad. Genom att bestämmelsen angivits avse"ersättning enhgt 44 §" har innebörden av utmätningsfriheten blivitoklar såvitt angår ersättning för arbete, som intagen utfört ät arbetsgivareutom anstalten. Oavsett vilken innebörd man viU tillägga 44 § i fråga om sådanersättning är det tydligt att, sedan arbetsgivaren - såsom departementschefenförutsatt regelmässigt skola ske - utbetalat arbetsersättningen till anstalten, det utbetalda beloppet skuUe bli fredat fränutmätning enUgt den föreslagna bestämmelsen. En sådan ändring i förhåUande tillgällande rätt synes icke vara åsyftad. Helafrågan om utmätningsfrihet för ersättning åt intagen torde -liksom frågan ombeskattning av sådan ersättning - komma i ett nytt läge för den händelseersättning för arbete inom anstalt i större utsträckning kommer att bestämmasefter marknadsmässiga löneförhållanden. Av detanförda framgår att 44 § inte är tillfredsställande utformad. De berördafrågorna bör bli föremål för ytterligare överväganden. En tänkbar lösning synesvara att t. v. bibehåUa behandlingslagens teknik i nu aktuellt hänseende ochalt således från ersättningsreglerna i 44 § undanta arbete, som intagen utförtför arbetsgivare utom anstalt. 51 § Lagrådet: Bestämmelsen i tredje punkten synes vara alltför rigorös.Enligt 18 § andra stycket och 22 § första stycket i det remitterade förslagetär det tillfyllest om läkarens yttrande föreligger inom . 1 nuförevarande fall kan isoleringen aldrig vara längre än . Med hänsynhärtill och i betraktande av de svårigheter, som f. n. föreligger i fråga omläkarvården på anstalterna, föreslås, att tredje punkten i förevarande paragrafskall innehålla, att läkare, om det behövs, skall yttra sig så snart som möjUgtrörande åtgärd enligt 50 § samt före beslut om inneslutning i enrum enligt 47 §. F. n. giiller enhgt 50 och 75 §§ behandlingslagen, attbeslut om s. k. långtidspermission för den som undergår fängelse meddelas avövervakningsnämnd, även om själva frigivningsbeslutet ankommer på kriminalvårdsnämnden.Eftersom ärenden om beviljande av långtidspermission ibland är av brådskandenatur, har övervakningsnämnden vidare jämlikt 38 § behandlingskungörelsenerhållit befogenhet att i det särskilda fallet uppdra ät styresmannen på anstaUenatt bevilja permissionen. Beträffande praxis kan upplysas, att längtidspermissioninte sällan används också när den intagnes frigivningsförhållanden till synesär ordnade: han har bostad och har också erhållit arbete eller blivit antagensom elev vid en skola e. dyl. Långtidspermissionen tjänar i sådant fall detsyftet, att övervakningsnämnden skall kunna pröva, hur det gårför den intagne i hans liv utanför fängelset. Man viU se, om frigivningssituationenär stabil, kontrollera om den permitterade bor kvar på uppgivet ställe och intehamnar bland t. ex. narkotikamissbrukare, se till att han fortsätter med sittarbete eller i skolan osv. Vad särskilt angår skolgång måste konstateras, attskolarbetet med regelbundna tider, läxläsning etc. erfarenhetsmässigt är mycket påfrestande för den som justkommit ut från anstalt; många ger upp . För att institutet långtidspermissionskall fungera krävs en nära kontakt från övervakningsnämndens sida med övervakareoch skyddskonsulentorganisation. 1 praxis har utbildat sig den ordningen, attom den intagne inte klarar permissionen, denna förklaras förverkad avövervakningsnämnden, varefter permittenten, i regel genom polis, återhämtas tiUanstalten, där nya frigivningsförberedelser igångsattes. 1 dylikabrådskande fall är övervakningsnämndens ordförande jämlikt 37 kap. 1 §brottsbalken behörig att ensam handla på nämndens vägnar. Förverkandebeslutfattas i regel av ordföranden per telefon, efter föredragning av nämndenssekreterare eller en assistent pä anstalten. Antalet faU av långtidspermissionuppgår på en större anstalt tiU flera hundra , och förverkandeprocentenär ganska hög. Uppföljandet av långtidspermissionerna utgör alltså en ganskastor - och mycket viktig del av arbetet för en övervakningsnämnd vid enstörre anstalt.