prop · FX03124 · 1974-12-31 00:00:00 — RPS förordar emellertid att ersättningen i nu nämnda fall alltidskall beräknas efter det försäljningsvärde som åsatts av FFV eftersom allegendom som kommer in till verket värderas innan den saluförs och det i vissafall kan ha dröjt innan egendomen har kunnat säljas.Tingsrättsdomareföreningen föreslår att en regel införs som åtminstone i undantagsfallmedger en generösare ersättning än efter försäljningspriset. Eftersom ersättning inte skall utgå förränegendomen försålts torde det enligt min mening vara enklast och mest praktisktatt ersättningen bestäms till vad som influtit vid försäljningen särskilt medhänsyn till att viss egendom kan komma att säljas på annat sätt än genom FFV.Ej heller finner jag något vägande skäl föreligga för en generösare ersättningän vad som föreslagits i promemorian. Jag ansluter mig därför i princip tillpromemorieförslaget. I överensstämmelse med vad som tidigare förordats för detfall att godset återlämnas bör dock från försäljningspriset avdrag göras försådana kostnader som nedlagts på godset för att öka dess försäljningsvärde. Prövningen av fråga om ersättning för försålt godsskall enligt promemorian handhas av JK. Förslaget har kritiserats av fleraremissinstanser. JK framhåller, att den ersättningsanordning som föreslås ipromemorian ej är av den art att beslutet naturligen bör läggas hos JK. Denneföreslår i stället att RPS, som enligt förslaget skall svara för utredningen,även får i uppdrag att avgöra ersättningsfrågan eventuellt med skyldighet attanmäla ersättningsärendet till JK. Även RPS anser, att i vart fallersättningsanspråk som uppgår till högst . bör kunna avgöras avstyrelsen i analogi med styrelsens prövning enligt kungörelsen (1972: 416) omstatsmyndighetemas skadereglering i vissa fall. Styrelsen föreslår även att denfår behörighet att delegera beslutanderätten i fråga ommindre belopp till de lokala polisstyrelsema. Överåklagaren i Stockholmförordar att JK:s prövning begränsas till egendom som har ett värdeöverstigande . och att övriga ärenden avgörs av den utredandemyndigheten. Som jag tidigare anfört bör ersättningen normaltutgå med det belopp som influtit vid försäljningen. Innan ersättningen betalasut skall prövning ske huruvida ägaren vidtagit rimUga åtgärder för att fåegendomen tillbaka. Vidare skall från ersättningen avräknas eventuellakostnader för reparation m. m. De överväganden som sålunda skall ankomma på denprövande myndigheten kan inte anses vara av särskilt svår beskaffenhet. Medhänsyn härtill föreslår jag att ärenden av detta slag avgörs av RPS. De ärendenom ersättning sora RPS sålunda koraraer att pröva torde komma att bli få. Föratt åstadkomma en enhetlig prövning av dessa ärenden bör därför enligt minmening RPS inte raedges rätt att delegera vissa ärenden till lokala myndigheter. är kritiskt tiU förslaget ideparteraentspromemo-rian att JK:s beslut i ersättaingsfrågan skall varaslutligt. Samfundet föreslår i stället en ordning som innebär att den som intevill åtnöjas med JK:s beslut skall äga rätt att inora viss föreskriven tid drafrågan under allmän domstols prövning. Bestämmelsen om att ersättning skall utgå tillägare när dennes egendom bUvit såld grundar sig inte på någotskadeståndsansvar från statens sida utan syftar endast till att gottgöra målsägandenför dennes förlust av egendomen. I den föreslagna lagen fastslås i vilka fallersättning skall utgå och hur denna skall beräknas. På gmnd härav anser jaginte alt det föreUgger något behov av att införa någon regel som gör det möjligtför den som inte är nöjd med ett beslut i en ersättningsfråga att väcka talaninför domstol. Har ansökan om anspråk på ersättning avslagits därför att densökande vid prövningen av ersättningsfrågan inte förmått visa att han varitägare eller haft annan rätt till den försålda egendomen torde det dock vara densökande obetaget att genom att väcka talan vid allmän domstol söka få sin rätttill ersättning fastslagen. I departementspromemorian föreslås vidare att 27kap. 7 § RB, som bl. innehåller bestämmelser om skyldighet för åklagare attvid beslag i princip väcka talan inom en månad, ändras pä det sättet att dennaåklagarens skyldighet begränsas tiU att avse endast egendom till ett värde av . EnUgt promemorian skuUe ett genomförande av förslaget idenna del medföra lättnader i arbetsbördan för polis, åklagare och domstolarutan att kravet på rättssäkerhet därför eftersatts. Flera remissinstanserhälsar förslaget med tillfredsstäUelse medan andra föreslår att man bör gå ettsteg längre och helt slopa kravet på att åklagaren vid beslag skaU väcka talaninom . RA påpekar därvid att det Ugger i sakens natur att mål medtvångsmedel handläggs med för- turutan särskilt stadgande och att den nuvarande regeln om åtalstiden inte främjaren snabbare handläggning. Rättssäkerhetsintresset för den som drabbas av beslagär enhgt RÅ:s menmg tillräckligt tillgodosett genom att vederbörande kanbegära rättens prövning av beslaget jämlikt 27 kap. 6 § RB. RÅ framhåller ocksåatt en värdegräns inte kommer att kunna tillämpas på föremål som inte har någotdirekt ekonomiskt värde t. ex. affärshandlingar. Överåklagaren i Stockholmföreslår att ett borttagande av skyldigheten för åklagaren att inom viss tidväcka talan bör kombineras med en föreskrift i 27 kap. 13 § RB av innebörd attden som drabbas av beslag skall tiUställas en avskrift av beslagsprolokolletoberoende av om han begärt detta. Det är en gmndläggande princip i svenskkriminalprocess att tvångsvisa ingripanden mot en privatperson eller dennesegendom bör prövas av domstol. Den i promemorian föreslagna ändringeninnebär i princip ett avsteg från denna huvudregel. När det gäller beslagtagenegendom av förhållandevis obetydligt ekonomiskt värde anser jag emellertid inteatt rättssäkerhetsintresset framträder lika starkt. Härtill kommer detbetydande merarbete som de nuvarande reglerna onekligen förorsakar polis,åklagare och domstol. Mot bakgmnd härav och då den som berörs av ett beslut ombeslag ju alltid har möjlighet att begära att domstol skall pröva beslagetanser jag inte att det finns några avgörande betänkligheter mot en ordning sominnebär att åklagarens skyldighet att vid beslag väcka åtal inom en månadbegränsas till att avse egendom som har ett värde som ej understiger 1 000 kr.I fall då egendom, som tagits i beslag, inte har något direkt ekonomiskt värde,vilket bl. a. kan vara fallet med affärshandlingar, eller när det i övrigt kanråda tvekan om huruvida den föreskrivna åtalstiden skall gälla bör åklagarenliksom f. n. vara skyldig att väcka talan inom den föreskrivna tiden eller altansöka hos rätten om en förlängning av denna frist. I likhet med det övervägande antaletremissinstanser har jag inte heller något att erinra mot det i promemorianframlagda förslaget om att den nuvarande värdegränsen i 17 § andra stycket RPangående sättet för delgivning i mål om förverkande skall höjas från 100 kr.till . 5.2Försäljning av förverkad egendom ocb hittegods m. ni. 1 promemorian har föreslagits att merparten av denegendom som förverkas liksom hittegods som tillfaller statsverket skallförsäljas genom FFV. Förslaget har fått ett positivt mottagande avremissinstanserna. Av promemorian framgår att viss försäljning avhittegods redan nu ombesörjs av FFV och att erfarenhetema av denna verksamhetvarit goda. Dessa uppgifter har vitsordats under remissbehandlingen av bl. Generellt sett gäller emellertid den ordningen att det är ettflertal myndigheter som har hand om försäljning och redovisning av såvälförverkad egendom som hittegods och att det därför ofta är mycket små partiergods som avyttras vid varje tillfäUe. Det torde mot bakgmnd härav varauppenbart att ett genomförande av förslaget skulle innebära förenklade mtineri fråga om handläggningen av ärenden av ifrågavarande slag. Även omtransportkostnadema i viss utsträckning skulle stiga och även om som FFVpåpekat i sitt remissyttrande en något högre provisionssats än 24 procentskulle behöva tas ut torde det föreslagna försäljningssättet medverka till altnedbringa statsverkets kostnader och förbättra försäljningsresultatet. Jag tillstyrkerdärför den förordade reformen och har i princip inte heller något att invändamot den lösning som i promemorian föreslagits angående utformningen avhithörande bestämmelser i den särskilda lagen om förfarande med förverkadegendom och hittegods m. m. Jag återkommer emellertid närmare till de enskildabestämmelserna i specialmotiveringen. Någraremissinstanser har satt i fråga om inte förfarandet vid försäljning avhittegods bör regleras i hittegodslagstiftningen och inte, som det föreslagitsi promemorian, i den särskilda lagen. En betydande fördel medpromemorieförslaget är emellertid att reglerna för försäljning av merparten avden egendom som tillfaller statsverket på gmnd av förverkande m. ra. eller somhittegods kommer att i princip behandlas i en enda lag. En sådan ordning börenligt min mening vara att föredra framför att varje enskild författning försesmed bestämmelser om försäljnings-sättet. Jag biträder därförpromemorieförslaget i denna del. DepartementspromemorianinnehåUer även vissa förslag angående redovisningen och kontrollen vid deföreslagna nya mtinema. Vid remissbehandlingen har några remissinstanserpåpekat att beslagsprotokoll f. n. inte upprättas i alla de fall där egendomblir förverkad. EnUgt min mening bör det emellertid från redovisnings- ochkontrollsynpunkt vara motiverat att införa den ordningen att protokoll avungefärligen samma innehåll som beslagsprotokollen i efterhand upprättas även isådana fall då beslut om förverkande ej föregåtts av beslag. RAoch statskontoret har ifrågasatt om inte det nya redovisnings- ochkontrollsystemet borde integreras med det s. k. Rl-systemet. Enligt vad jaginhämtat skulle emellertid en sädan lösning medföra sä stora kostnader att etthuvudsyfte med reformen, nämligen att minska statsverkets kostnader förförfarandet med ifrågavarande gods, skuUe förfelas. Jag är därför åtminstone f.n. inte beredd att biträda en sådan lösning. Ej heller i övrigt har jag någotatt erinra möt promemorieförslaget i denna del. De av mig föreslagna bestämmelsernai fråga om förfarandet med vissl stöldgods som innebär att egendomen skall tasi förvar i stället för att förverkas och att åklagare i vissa faU skaU äga rättatt förordna om att egendomen skall tas i förvar torde inte behöva medföranågra mer betydande ändringar i det i promemorian föreslagna kontroll- ochredovisningssystemet. De förslag till författningsändringar som kan bli erforderligaför ett genomförande av det sålunda förordade systemet avser jag att anmäla förKungl. Maj:t sedan tagit ställning till förevarande förslag. I enlighet med det anförda har inomjustitiedepartementet upprättats förslag till 1. lag om visst stöldgods ra. 2. lag om förfarande med förverkadegendom och hittegods m. m., 3. lag om ändring irättegångsbalken, 4. lag om ändring i lagen (1946:804) om införande av nya , 5. lag om ändring i lagen (1938:274) om rätt till jakt, 6. lag om ändring i lagen (1960:418) om straff för varusrauggling, 7. kimgörelse om ändring iförordningen (1949: 341) om explosiva varor. Förslagen torde få fogas till statsrådsprotokolleti detta ärende som bilaga 2. 7.1Förslaget till lag om visst stöldgods m. m. Lagförslaget innehåUer, fömtom bestämmelserangående förutsättningarna för att viss egendom skall kunna tas i förvar,vissa processu-eUa regler och en bestämmelse som avgränsar lagenstillämpningsområde mot hittegodslagstiftningen. I paragrafens första och andra stycke anges dematerieUa förutsättningama för att egendomen skaU få tas i förvar. I tredjestycket ges en hänvisning till den nya lagen om förfarande med förverkadegendom och hittegods m. m. Enligt första stycket skall lös egendom somåtkommits genom brott kunna tas i förvar även om det utbyte som det därvid ärfråga om motsvaras av skada för enskild. För att egendomen skall få tas iförvar fordras att ägaren tiU egendomen inte är känd. Undantag har vidaregjorts för sädana situationer där ett beslut om förvaring skulle framstå somuppenbart obilligt. Bestämmelsen iimebär att aU lös egendom, varmed bl.a. avses även fordringshandlingar och penningar, skall kiinna tas i förvar.Paragrafens tUlämplighet har inte såsom i promemorieförslaget begränsatstill att avse egendom som anträffats vid fömndersökning i brottmål. Ensådan begränsning skulle nämligen, sora några remissinstanser påpekat, ionödan inskränka det nya institutets tUlämpningsområde. Äv skäl som jagtidigare redovisat i den aUmänna motiveringen har paragrafen gjorts tillämpligäven pä egendom som åtkommits genom annat brott än brottsbalksbrott. Det ipromemorieförslaget använda uttrycket "utbyte av brott" har ersattsmed uttrycket "åtkommits genom brott". Promemorians uttryckssättinbegriper nämligen även godsets värde och bör därför inte användas i ettsaramanhang där det endast är fråga om att viss egendom skall tas i förvar.K. ''avet att ägaren skall vara okänd får anses innebära att en efterförhållandena i varje enskilt fall rimligt avpassad utredning omäganderättsförhålhnde måste ha företagits innan åklagaren hos domstol begär attegendomen skall tas i förvar eller själv beslutar i sädan fråga. I motsats tillpromeraoneförslaget innehåller lagtexten inte någon uttrycklig bestämraelse omatt omständighetema skall utvisa att det är uppenbart att egendomen åtkommitsgenom brott. Någon lättnad i kravet pä bevisning åsyftas inte därmed. Jag viUi detta sammanhang också framhåUa att nägon bevisning naturligtvis inte behöverföras angående det eUer de brott som lett tiU att egendomen kommit ur ägarensbesittning. Ett sådant krav skulle nämUgen göra det omöjligt att ta i förvar t.ex. egendom som påträffats i en s. k, tjuvgömma, dvs, i fall där såvälgämingsmannen sora ägaren är okänd. Slutiigen har i paragrafen tagits in enbestämmelse om att egendomen inte fär tas i förvar om en sådan åtgärd skulleframstå som uppenbart obillig. Eftersom lagen inte innehåller någrapreskriptionsbestämmelser kan man nämligen bl. a. tänka sig fall dä det pågrund av den tid som förflutit sedan brottet begicks inte skulle vara skäligtatt tUlämpa det nya institutet. Paragrafens andra stycke reglerar det fall därägaren eller annan som har rätt till egendom som åtkommits genom brott avstårfrån sina anspråk på egendomen. Även i dessa fall skall sålunda egendomenkunna tas i förvar. I Ukhet med vad som gäller för egendom som avses i förstastycket skall ett beslut om tagande i förvar kunna underlåtas i fall då ensådan åtgärd skulle framstå som uppenbart obillig. I paragrafens tredje stycke ges en hänvisning tillden nya lagen om förfarande med förverkad egendom och hittegods m. m. Lageninnehåller bl. a. bestämmelser om försäljning av egendom som tagits i förvaroch om rätt för ägare som sedermera blir känd eUer annan som har rätt tillegendomen att få tUlbaka egendom som tagits i förvar enligt första eller andrastycket i denna paragraf och om rätt till ersättnmg för sådan egendom. Denna paragraf har inte någon motsvarighet ipromemorieförslaget. Paragrafen innehåller vissa processuella bestämmelser, -Äv skäl som redovisats i den allmänna motiveringenbör det i princip ankomma på domstol att pröva frågan om egendom skaU tas iförvar eller ej. En huvudregel med denna innebörd har tagits in i paragrafensförsta stycke. Som jag tidigare anfört i den allmänna motiveringenbör talan föras mot den frågan om egendomens tagande i förvar angår, om han harkänt hemvist här i landet och kan delges stämning i målet på sätt om stämning ibrottmål är föreskrivet. En bestämmelse därom, som motsättningsvis bl, a,innebär att en okänd ägare inte behöver kallas innan målet avgörs, har tagitsin i paragrafens andra stycke. Vidare har i samma stycke förts in enbestämmelse som anger att talan om att egendom skall tas i förvar med stöd av1 § andra stycket inte behöver föras mot den gärningsman, ägare eller annankänd rättsinnehavare som uttryckligen förldarat att han inte längre har någraanspråk på egendomen. För att lalan skall kunna underlåtas i sådant fall krävsenligt min mening att ett uttryckligt avslående föreligger från den som kantänkas göra anspråk på egendomen. Som jag anfört i den allmänna motiveringenkan det mot bakgrund härav tänkas förekomma fall då talan likväl kommer attbehöva föras mot känd ägare, nämligen när della är nödvändigt för attfastställa att egendomen får tas i förvar. Jag vill i detta sammanhang framhålla att de nyareglerna om tagande i förvar av egendom inte utesluter en tillämpning av RB:sregler om beslag. I de faU då det enligt bestämmelserna i andrastycket framgår alt talan inte kan föras mot någon t. ex. på grund av att deneller de som frågan angår är okända eller av annan anledning inte kan nås medstänming har av skäl som redovisats i den allmänna motiveringen öppnats enmöjlighet för åklagare att själv förordna om att egendomen skall tas i förvar.En regel därom har tagits in i paragrafens tredje stycke. Paragrafen, som saknar motsvarighet ipromemorieförslaget, innehåller i första stycket regler om skyldighet föråklagare, som med stöd av 2 § tredje stycket själv fattat beslut omförvarstagande, att föra talan vid domstol, om någon som saken angår ärmissnöjd med beslutet och anmäler sitt missnöje innan egendomen försålts ellerförstörts. Av andra stycket framgår alt åklagare som efter det att egendomentagits i förvar men innan den försålts eller förstörts, väcker åtal för brott,som föranlett att egendomen tagits i förvar, skall underställa domstolenfrågan om det tidigare meddelade beslutet om tagande i förvar av egendomenskall bestå. Paragrafens tredje stycke innehåller beslämmelsersom anger att vidare åtgärd med den i förvar tagna egendomen inte skall ägarum i avvaktan på utgången av domstols prövning enligt första eller andra stycketunder fömtsättning att egendomen kan vårdas utan fara för förstörelse. För attden polismyndighet som förvarar egendomen skall få kännedom om dettaförhållande har åklagaren ålagts skyldighet alt underrättapolismyndigheten om missnöjesanmälan enligt första stycket eller talan enliglandra stycket. Paragrafen, som inte har någon motsvarighet ipromemorieförslaget, innehåller bestämmelser om rättegången i vissa fall. Detanges sålunda att i de fall då talan enligt den nya lagen förs mot någon som ejär tilltalad skall i tillämpliga delar gälla vad i RB är föreskrivet angåendeåtal för brott på vilket inte kan följa svårare straff än böter. En tillämpningav denna regel kan bl. a. komma i fråga när åklagaren beslutat alt inte åtaladen för brottet misstänkte eftersom denne t. ex. har åter-intagits i anstalt. Ej heller denna paragraf har någon motsvarighet ipromemorieförslaget. I paragrafen anges att bestämmelsema i lagen inle skalltiUämpas på hillegods. Därmed avses all egendom som inte befinner sig i någonsbesittning, varvid även den besittning som t. ex. en tjuv kan tänkas ha måslebeaktas (se JO 1959 s. 368). Detla får anses innebära att t. ex. stöldgodsmåste ha tappats eller övergivits av tjuven för att egendomen skall kunnabetraktas som hittegods (jfr NJA 1947 s. 582). Om någon påträffar en s. k.tjuvgömma t. ex. nedgrävd ute i naturen får egendomen enligt min meningfortfarande anses vara i tjuvens "besittning" under förutsättningatt omständighetema tyder på att den som gömt godset i praktiken kan tänkas haen möjlighet att återfinna detsamma. Den nedgrävda egendomen skall således isådana fall inte betraktas som hittegods. I de fall åter där det kan varatveksamt huruvida den anträffade egendomen åtkommits genom brott eller ej ellerhuruvida den alltjämt skall anses vara i den brottsliges "besittning"torde egendomen enligt min mening böra betraktas som hittegods. 7.2Förslaget till lag om förfarande med förverkad egendom och hittegods m. m. Paragrafen molsvarar 1 § i promemorians förslagtill lag i ämnet. Bestämmelsen innebär att lagen i princip är tUlämplig delspå all den lösa egendora som genom beslut om förverkande tUlfaller staten, delspå Dessutom är lagen tUlämpUg på egendom som tagits i förvar enligtden föreslagna nya lagen om visst stöldgods m. m. I den mån enspecialförfattning innehåller särskilda bestämmelser om förfarandet med ellersättet för avyttring av sådan egendom som omfattas av den föreslagna lagenskall emellertid speciEdförfattningens bestänunelser gälla. En erinran häromhar tagits in i paragrafen. Paragrafen, som i huvudsak motsvarar 2 § ipromemorieförslaget, innehåUer bestämmelser om egendom som tagits i förvar medstöd av 1 § första stycket i den föreslagna nya lagen om visst stöldgods m. m. Av första stycket framgår att den i förvar tagnaegendomen skaU förvaras hos polismyndigheten . Den aktuellatiden skall därvid räknas från den dag beslutet om att egendomen skaU tas iförvar först meddelades. Detta innebär att om åklagaren först meddelat beslutom förvaring raen därefter på grund av att missnöje anmälts mot beslutet förtalan vid domstol, sexmånaderstiden räknas från det första beslutet. Sådant kungörandesom avses i andra stycket eller, om talan vid domstol väckts efter kungörandet,försäljning fär dock ej ske innan fråga om förvaring slutligt avgjorts.Egendomen får anses vara förvarad hos polismyndigheten även om denna på grundav utrymmesbrist är tvungen att ta andra lokaler än sina egna i anspråk förförvaringen. Självfallet skall som en remissinstans påpekat egendomenutlämnas tUl den som som egendomen förvaras hos polismyndighetengör anspråk på denna. skall därvid pröva riktigheten avanspråket. I paragrafens andra stycke finns bl. a.bestämmelser om den kungörelse beträffande egendomen som skall ske efterförvaringstidens utgång. Några remissinstanser har påpekat att det inte framgårav promemorieförslaget hur kungörandet skaU ske eller vem som skall svara förkostnaderna. Enligt min mening skall det ankomma på RPS att meddela närmareföreskrifter om det lämpligaste sättet för detta kungörelseförfarande.Kostnaderna för förfarandet bör bestridas av RPS. TUl skiUnad motpromemorieförslaget har i lagtexten gjorts ett tUlägg som innebär att i de fallägaren efter beslutet om att egendomen skall tas i förvar förklarar att hanavstår från sin rätt tUl egendomen skaU denna försäljas. Paragrafen har inte någon direkt motsvarighet ipromemorieförslaget. Den reglerar de faU då egendomen tagits i förvar med stödav 1 § andra stycket i den föreslagna nya lagen om visst stöldgods m. m.Bestämmelsen innebär att egendom som tagits i förvar därför att ägaren ellerannan som har rätt tiU egendomen ej gjort anspråk på den genast får försäljas. Omägaren eller annan rättsinnehavare eventuellt skuUe ångra sig innanförsäljningen sker har han dock möjlighet att få egendomen utiämnad tUl sig medstöd av bestämmelserna i 7 § denna lag. Paragraferna motsvarar i allt väsentligt 4 och 5 §§i promemorieförslaget. Genom bestämmelserna öppnas möjligheter alt omedelbartförsälja visst slag av egendom eller att oskadliggöra egendom sora kan befaraskoraraa till brottslig användning eUer sora det av annat skäl är olämpligt attsälja. Bestämmelserna i 4 och 5 §§ gäUer i princip allegendom som omfattas av lagen i den män det inte finns särskUda bestämmelserdärom i specialförfattningarna. Beträffande sådan förverkad egendom som förvarashos polismyndighet synes det enligt min mening därvid vara mest ändamålsenligtatt såsom det föreslagits i promemorian RPS får i uppdrag att utformanärmare riktlinjer angående den lämpligaste försäljningsformen vidtUlärapningen av 4 §. Vad angår tiUämpningen av 5 §delar jag den uppfattning som framförts i promemorian, nämligen att det bör ankomma på den polis- eller tullmyndighet som förvarar egen domen att pröva huruvida den skall försäljas eller inte. Jag vill dock i detta sammanhang framhåUa att om man genom lämplig åtgärd kan utesluta risken för att egendomen kommer till brottslig användning skall egendomen försäljas sedan sådan åtgärd vidtagits. Egendom som omfattas av lagen kan även vara av värde som förevisnings- och studie- materiel vid polisskolan eller i liknande sararaanhang.