prop · FX0383 · 1974-12-31 00:00:00 — Det skuUe enligt samfundets mening vara olyckligt alt tvinga in VLrsbeprövade ersättningsregier i expropriationslagens nya och oprövaderegelsystem. Enligt kommun har den bärande principen att ingen bördrabbas av ekonomisk förlust på grund av tvångsingrepp kommit till uttryck inuvarande ersättningsbestämmelser i och fungerar enligt kommunens meningtillfredsställande. I vattenmålen saknas de för expropriationsmålen karakteristiskamark-värdestegringsproblemen. Jagansluter mig helt till vad utredningen anför om de allmänna förutsättningarnaför en samordning med expropriationslagens ersättningsbestämmelser. På enpunkt måste jag emellertid redan här skjuta in en reservation. De skälutredningen anför mot tUlämpning av presumtionsregeln i 1917 årsexpropriationslag är inte längre bärande eftersora denna regel i ExL erhåUitett utvidgat tillämpningsområde och kan åberopas vid all expropriation. Jagåterkommer senare tiU frågan om den utvidgade presumtionsregeln bör erhålla enmotsvarighet i VL (se avsnitt 6.2.6) men jag viU kraftigt understryka att såvälpresumtionsregeln som övriga ersättningsbesläraraelser i ExL är avsedda attäga lika tillämpning i hela landet. Även om värdestegringsproblemen givetvis ärmest akuta i eller alldeles i närheten av tätbebyggda oraråden är ExL alltsåallmängiltig. avläranade sitt betänkande har arguraenten för en samordningytterligare förstärkts. För att säkerställa syftet raed den fysiskariksplaneringen genomfördes åtskUliga lagändringar med ikraftträdande den 1januari 1973. Härvid intogs i berörda lagar hänvisningar till ExL inte bara somtidigare i fråga ora inlösen utan även i fråga ora ersättning enhgt respektivelagar (prop. 1972r 111 bU. 2 och 3 s. 350 och 353). Jag kan som exempel ange137 § byggnadslagen (1947r 385, omtryckt 1972r775), 25 § naturvårdslagen(1964r 822, omtryckt 1972r 779, 25 § ändrad senast 1973r 311) och 55 § väglagen(1971 r 948). Detär enligt min mening tämligen självklart att ersättningsreglerna vid olikatyper av ingripanden mol fast egendom bör vara så likartade som möjligt för attundvika att man erhåller olika resultat vid tiUämpning av olika lagar. Som1972 års ersätlningsreform visar är det ExL sora bör utgöra riktmärke vidändringar i annan fastighetsrättslig lagstiftning. Jag vUl också påpeka attutredningens förslag delvis endast innebär att man återställer enöverensstämmelse mellan VL och expropriationslagen som gått förlorad genomändringar i sistnämnda lag. Jagkommer i det följande att ange i vilken utsträckning det är möjligt ochlämpligl att uppnå överensstämmelse mellan VL och ExL. Utredningenföreslår att särbestämmelserna i nuvarande VL om ersättning för ideell skada(9 kap. 8 §) och om ersättning med 50 pro- 1974: 83 145 cents förhöjning i vissa fall (9 kap. 48 §) inte ges någonmotsvarighet i det nya ersättningskapitiet. I fråga om 9 kap. 8 § framhåUer utredningen, attbestämmelsen till-lämpats bara i undantagsfall och att det inte kan komma ifråga att i expropriationslagen och liknande lagstiftning utvidga rätten tillersättning på denna punkt. Man kan enhgt utredningen inte bortse från svårigheternaatt finna en objektiv värderingsnorm. De allmänna skadeståndsrättsliga ochexpropriationsrättsliga gmndsatserna bör enligt utredningen i stället få slåigenom i VL. Utredningens förslag i fråga ora ersättning för ideellskada avstyrks endast av , som anser att särskildgenerositet bör visas en skadelidande vid ett tvångsingripande med utpräglatvinstintresse. Det förefaller vidare tingsrätten omotiverat att ta bort möjlighetentill ersättning för ideell skada i tider då på de aUmänna intressenas områdehänsynstagande till annat än ekonomiska intressen får en allt större betydelse.Man bör enligt tingsrätten inte bortse från att bestämmelsen gjort det möjligtatt vid de allt oftare förekommande frågorna ora ersättning för trevnadsvärdeninte hårdra fall, där tveksamhet rått ora inverkan på fastighetsvärdet.Utredningens förslag ifrågasätts av Järatbygdens tingsrätt ochadvokatsarafundet på liknande skäl. Jag har inte kunnat finna något belägg för attbestäramelsen ora ersättning för ideell skada har någon funktion att fylla.Det är inte fråga ora skönhetsvärden på fastigheten, eftersom dessa anses ha enekonomisk betydelse och inverka på fastighetens värde. Det enda exempel somhar angivils i förarbetena är att en släktgård eUer en fastighet där ägarennedlagt mycket arbete av speciellt slag går förlorad. Ersättning kommergivetvis att utgå för ekonomisk skada på fastigheten och för ägaren. Det äremellertid enligt min mening inte möjligt att med rimliga anspråk på rättvisaoch stadga i beräkningen utmäta någon särskild ersättning däratöver. Denvärderingsnorm som 9 kap. 8 § erbjuder är alltför subjektiv. Denna bestämmelse,som saknar motsvarighet i annan lagstiftning, bör därför som utredningenföreslår mönstras ut ur VL. Detta hindrar enligt min mening inte att hänsyn tastill affektionsvärden vid bedömningen av om skadeförebyggande åtgärder börföreskrivas (se avsnitt 6.2.4). Bestämmelserna i 9 kap. 48 § VL ora feratio procentsförhöjning i vissa faU avser enligt utredningen i första hand att beredakompensation för minskade möjligheter att utveckla egendomen till ökad produktiviteti framtiden.. Avsikten synes också ha varit att skydda sakägare motunderkompensation, om ersättningen bestärames under en tillfäUigkonjunkturnedgång. De skäl sora har föraiUett förhöjningsregeln kanenligt utredningen knappast längre anses bärande. Hänsyn till fraratidaproduktionsutveckling kan tas inom ramen för 10 1974.1 saml Nr 83 gängse metoder att värdera skador på fast egendora. Densynpunkten har eraellertid också fraraförls att syftet skulle vara att beredaden skadelidande del i företagets vinst. Detta stäraraer enligt utredningenraindre väl med uppfattningen att ersättningsgivare iexpropriations-situalioner inte skall behöva ersätta värden som har uppståttgenom hans egna insatser. Det nuvarande systemet har enligt utredningen ocksåvållat åtskilliga tolkningssvårigheter i praxis. Utredningen föreslår på grundav det anförda alt förhöjningsregeln utmönstras ur vattenlagstiftningen. Utredningensförslag att mönstra ut bestämmelserna om femtio procents förhöjning avstyrksav fiskeriintendenten i distriktet, och Jokkmokkskomrauner. Dessa remissinstanser anser att del finns skäl all bibehållaförhöjningsregeln. Jag anseri likhet med utredningen att de skäl sora ursprungligen anfördes förförhöjningsregeln har förlorat sin aktualitet. Vid fastighetsvärdering böreftersträvas en exakt värdering utan inslag av överkompensation. Jag anser detinte heller motiverat att via förhöjningsregeln bereda den skadelidande del iföretagets vinst. En motsvarighet till förhöjningsregeln, som var allmäntförekomraande vid expropriationsliknande förvärv , finns f.n.endast i gruvlagstiftningen. I ett till lagrådet remitteratförslag till ny gruvlag har emellertid denna särregel inte bibehållits (s. 152i lagrådsremissen). Förhöjningsregeln i VL gäller endast i vissa faU och intevid företag för allmänt ändamål. Tillämpningen har varit besvärlig och regelngaranterar inte rättvisa resultat. Jag anser alltså att förhöjningsregeln börmönstras ut ur VL. för i detta sammanhang fram tanken att samerna borde fåviss procent i vinsten på vattenkraftsutbyggnad inom samernas område.Ersättningsbestämmelserna vid tvångsförvärv bör enligt min mening inte innebäraatt den skadehdande bereds del i företagets vinst. Jag anser inte att det finnsutrymme för en särreglering till förmån för samerna i detta avseende. 6.2.3 Ersättning genoin kraftöverföring När annans vattenkraft tas i anspråk för gemensamttiUgodogörande, gäller f. n. att ersättning i allmänhet skall utgå i form avkraft. Parterna kan inte avtala om annan ersättningsform. kanemellertid föreskriva att ersättningen helt eller delvis skaU utgå i pengar, omkraftöverföring skulle medföra olägenhet av betydenhet för ena eller andraparten. Ersättningskraft kan föreskrivas, även om det sökta företaget inteinnefattar tiUgodogörande av vattenkraft raen ändå medför förlust avvattenkraft för annan. Ersättningstagaren skall i viss utsträckning bidra tillkostnaderna för produktion och överföring av er- sättningskraften.Denna ersättningsform regleras i ett stort antal paragrafer (9 kap. 1345 §§). Utredningenanser att det fortfarande behövs bestämmelser om tvångsförvärv avminoritetsandel i strömfall och om ersättning för sådant ianspråkstagande.Utredningen anser emellertid att denna ersättningssituation i princip inteavviker från andra fall då tvångsingrepp medför ett minskat fastighetsvärde. Förden nuvarande ordningen har enligt utredningen i förarbetena huvudsakligenåberopats tre skäl. För det första viUe man tillförsäkra ersättningstagaren envärdebeständig ersättning. För det andra såg raan i institutet en möjlighet attmotverka de olägenheter, bl. a. i förra av godtyckhg prissättning, sora kundebli en följd av raonopolbildning på producenlsidan. Det tredje och kanskeviktigaste skälet var att främja landsbygdens elektrifiering. Utredningenkonstaterar alt kraftpriserna vid detaljdistribution har sjunkit i förhållandetiU priserna för flertalet andra nyttigheter. Genom de bestämmelser omkoncession och prisreglering som införts i lagen (1902r 71 s. 1), innefattandevissa bestämmelser om elektriska anläggningar, har stalsmakterna redan nuraöjlighet alt säkerstäUa en ändamålsenlig elförsörjning på skäliga villkoroch att åstadkomma en planmässig och rationeU distribution. På detenergipolitiska området pågår f.n. ett betydande reformarbete bl.a. genomelutredningen (I 1971r01). Detta arbete tillsammans med en fortsatt utvecklingpå produklionssidan får enligt utredningen väntas leda till att varje legitimtkraftbehov också kommer att kunna tillgodoses till skäliga priser.Landsbygdens elektrifiering är i realiteten slutförd. De skäl på vilka detnuvarande ersättningssystemet bygger har enhgl utredningen aUtså väsentiigenförlorat sin bärkraft. Utredningenframhåller också att den ändrade utbyggnadstekniken, enligt vilkenvattenkraften från railslånga sträckor tillgodogörs i ett kraftverk, harmedfört att överföringskostnaderna blir så stora att det är fördelaktigare förersättningstagarna att köpa sin kraft från det lokala distributionsföretaget.Utveckhngen har nått dithän alt ersättningsformen numera saknar praktiskbetydelse, såvitt gäller mindre falldelar. Avdet anförda kan enligt utredningen till en början dras den slutsatsen attersättning genom kraftöverföring är ell realistiskt alternativ tillersättning i pengar, när de fallsträckor som avses är obetydliga. De lokalasmåförbmkarna torde över huvud taget, bl. a. av dislribulionstekniska skäl,kunna lämnas ur räkningen i sammanhanget. Frågan är enligt utredningen omersättningsformen bör behållas med tanke på de situationer dåersättningstagaren har ett stort behov av elektrisk kraft, t. ex. en komrauneller en industri, och äger en betydande minoritetsandel i den faUslräcka somskaU byggas ut. är det å ena sidan tveksamt om ersättningsformen bör behållas medtanke enbart på de s. k. större minoritetsdelägarna. Sådana ersättningstagarekoraraer av distributionslekniska skäl oftast att själva tiUhöraproducentkrelsen och det kan därför enligt utredningen hävdas att frågan omersättning i kraft bör kunna lösas inora ramen för det väl utveckladesamarbetet på kraftproduktionens område även om rättsinstitutet utmönstras. Äandra sidan framgår av förarbetena till jordabalkens bestämmelser orainstitutet rätt tiU elektrisk kraft att VLrs ersättningskraft tiUmäts vissbetydelse som kreditunderlag (prop. 1970r 145 s. 301). Svenska bankföreningenhar vid kontakter med utredningen bekräftat sin uppfattning omersätlningskraftens betydelse från finansieringssynpunkt. Enligt utredningenfinns det visserligen möjhghet att finansiera kraftverksbyggnad genomupplåtelse enligt jordabalkens bestämmelser av rätt till elektrisk kraft.Utredningen anser emellertid att kraftintressenternas önskemål om fortsattlagstiftning om ersättning i kraft särat bankföreningens synpunkter påinstitutets betydelse för finansieringen tiUsammantagna utgör tillräckliga skälför lagstiftning. Beträffandeutformningen av nya bestämraelser i ämnet framhåller utredningen att debetydande ekonomiska motprestationer som enhgt gäUande lag kan åläggasrainoritetsdelägaren är mindre väl förenliga med ett ersättningssystem i vanligmening. Minoritetsdelägarnas intresse är enligt utredningen inte i första handalt få ersättning utan att få del i kraftproduktionen och de är beredda att påsamma villkor sora den byggande bära de kostnader och ta de ekonomiska riskersora kan vara förenade med företaget. Frågan om minoritetsdelägarnas rätt attdelta i företaget är väsentligen av privaträttslig natur och bör därför enligtutredningen åtminstone tills vidare prövas av domstol. Domstolen bör dock vidbehov inhärata yttrande från statens industriverk om frågor med energipolitiskanknytning. Utredningenförordar att de materiella bestäramelserna om minoritetsdelägares rätt tillkraft, i fortsättningen benämnd andelskraft, tas in bland bestäramelserna ombyggande i vatten i 2 kap. Förslagetatt slopa de nuvarande bestäraraelserna om ersättning genora kraftöverföringaktualiserar frågan om sådan rätt till ersättnings-kraft sora redan harbeslutats bör bestå för framtiden. Enligt gällande rätt torde det inte varamöjligt för ersättningstagaren att få en rätt tiU ersättningskraft utbytt motersättning i pengar även om skulle finna en sådan lösmngändamålsenlig. Utredningen, som betonar att beslut om ersällningskraft mycketväl kan ha fattats i strid med båda parters önskemål, föreslår en möjlighet attbyta ut ersättningskraft mot penningersättning. Detta innebär en naturligkonsekvens av utredningens ståndpunkt i fråga om själva institutetersättningskraft. Behovet av en sådan avlösningsmöjlighet är särskilt stortnär det gäller Sora förutsättning för att avlösning skall få ske bör enligtutredningen alltid gälla att den inle medför betydande olägenhet förraotparten tiU den som gjort frarastäUningen. Utredningensförslag alt upphäva bestämmelserna om ersättningskraft och att införaraöjlighet till avlösning av redan beslutad ersättningskraft särat att införaett nytt institut, benämnt andelskraft, tUlstyrks eUer läranas utan erinran avsamtliga reraissinstanser. Jaganser på de av utredrungen anförda skälen, att bestäramelserna oraersättningskraft bör upphävas och ersättas av bestäraraelser ora andelskraft.Andelskraften är inte en ersättningsform utan erbjuder vissa minoritetsdelägaremöjlighet att genom erhåUande av kraft få del i kraftproduktionen. De nyabestämmelserna bör sora utredningen föreslagit tas in i 2 kap. I motsats tillvad som gäller för ersättningskraft kan frågan om andelskraft aktualiserasendast i saraband med utförande av kraftföretag. Jag kommer att behandla dennärmare utformningen av bestämmelserna ora andelskraft i avsnitt 6.3.2 ochfrågan ora hur ersättning för förlorad vattenkraft skaU bestämmas, när beslutora andelskraft inte raeddelas, i avsnitt 6.3.3. Jagansluter raig också tiU utredningens förslag ora att införa en möjlighet tiUavlösning av redan beslutad ersättningskraft. I avsnitt 6.3.2 koraraer jag attbehandla frågan huruvida rätten till ersällningskraft från en äldre anläggningskaU bevaras, när denna anläggning koraraer alt ingå i en större anläggning. Bestämmelsernai nuvarande 9 kap. 46 § om ersättning genora tillhandahållande av vatten har iåtskilliga hänseenden utformats efter mönster av bestäraraelserna om ersättninggenom kraftöverföring. Ersättning i vatten skaU utgå, när någon till följd avmedgivet uttag av gmndvatlen berövas möjligheten att vid egen grundvattentäkttillgodogöra erforderligt vatten, ora inte ersättningsformen prövas raedföraolägenheter av betydenhet för någon av parterna. kan ocksåefter lämplighetsprövning föreskriva att ersättning för annan skada genoranyttjande av grundvatlentäkl skall utgå genom tUlhandahåUande av vatten.Skyldigheten att tilUiandahåUa vatten åvilar vattentäktsfastigheten och beståräven ora fastigheten försäljs i exekutiv ordning eUer byter ägare på annat sätt.Rätten tiU vattnet är förenad med den skadade fastigheten. Enligt fast praxis inomvattenrättsskipningen kan skadeförebyggande åtgärder föreskrivas i stället förersättning även mot sökandens bestridande och även om kostnaden för åtgärdenberäknas överstiga den ersättning som annars skuUe ha utgått. Det förutsättsdels att åtgärden är av sådan beskaffenhet att den lämpligare kan vidtas avsökanden än av den skadelidande dels att kostnadsökningen för sökanden inte är Prop.1974: 83 150 Domstolarnas befogenhet att föreskriva skadeförebyggande åtgärderhärleds ur den i 2 kap 2 § fastslagna principen att en vattenbyggnad skallinrättas så att ändamålet utan oskälig kostnad kan vinnas med minsta intrångoch olägenhet för motstående intressen. Motsvarande bestämmelse förgrundvattenläkt finns i 2 kap. 43 §. Ersättning utgår endast för eventuellkvarstående skada. Utredningenanser, att de nuvarande bestämmelserna om ersättningsvalten motsvarar ettpraktiskt behov. Emellertid är de tillämpliga bara i mål om grundvattentäkt.Detta har dock inte hindrat vattendomstolarna att i andra fall exempelvis viduppdämning eller avsänkning av ett gmndvattentäkten närbeläget vattenområde ålägga företagarna att som skadeförebyggande åtgärd svara för vattenleverans.Utredningen anser att dessa likartade situationer bör behandlas på samraa sätt.Det rör sig i båda faUen om skadeförebyggande åtgärder. Endast frågor omeventueUt kvarstående men bör enligt utredningen komma under bedömande enligtVLrs ersättningsregler. Utredningen förordar alt nuvarande bestämmelser omersättning genom tUlhandahåUande av vatten utmönstras. förslag genomförs kommer frågor om rätt till vattenleverans vidskada till följd av grundvattentäkt i fortsättningen helt att överlämnas ålrättstillämpningen. Med hänsyn till den praxis som etablerats på områdetbör detta enligt utredningen inte inge några betänkligheter. Eftersomförhållandena kan vara mycket skiftande, bör det enligt utredningen tvärtomvara en fördel att domstolarna får fria händer att anpassa sina föreskriftertill vad sora behövs i varje särskilt faU. Utredningen understryker att detäven utan uttryckhga lagregler naturligtvis åligger domstolarna att meddelasådana föreskrifter om åtgärder och ersättning att ersättningstagarna inte blirsämre ställda . Utredningenföreslår alltså att nuvarande bestämmelser om ersättning genomtillhandahållande av vatten upphävs och att frågan om skyldighet att levereravatten i samband med gmndvattentäkt skall ses som en fråga om skadeförebyggandeåtgärder. Flertaletremissinstanser lämnar utredningens förslag utan erinran. Vattenöverdomstolen,som ansluter sig till förslaget, framhåller att den vattenleverans som åläggsenligt 9 kap. 46 § får sakrältslig dignitet till skillnad mot åläggande iövrigt att vidta skadeförebyggande åtgärd. Vattenöverdomstolen anser inte attsakrättsligt skydd är i så hög grad motiverat i just detta fall att man. förden skuU bör avstå från ett av andra skäl i och för sig motiverat upphävande av9 kap. 46 §. I detta sammanhang ifrågasätter vattenöverdomstolen en uttryckliglagbestämmelse om möjlighet för dorastol att förordna om skadeförebyggande åtgärdsom alternativ tiU ersättning i pengar. Det koraraer enligt vattenöverdomstolenalltid att finnas behov av att kunna meddela sådana för- 1974: 83 151 ordnanden inte bara vid grundvattentäkt utan över huvudtaget vid företag enligt VL. En uttrycklig lagbestämmelse är enligtvattenöverdom-stolens mening särskilt motiverad när man ansluter VL tillexpropriationslagen, som saknar institutet skadeförebyggande åtgärder. Ettytterligare skäl för lagreglering är enligt vattenöverdomstolen att skadeförebyggandeåtgärder i undantagsfall kan innebära viss överkompensation för denskadelidande, vilket slår i raindre god överensstämraelse raedexpropriationslagen. ,, Jämtbygdens, Umebygdens och tingsrätter. FöreningenSveriges tingsrättsdoraare och advokatsara-fund anser att bestäraraelsernaora ersältningsvatten bör bibehållas och avstyrker utredningens förslag.Vänersborgs tingsrätt påpekar att utredningen som skäl för förslaget endastanför att motsvarighet till 9 kap. 46 § saknas för andra mål ängmndvattentäktsmål. Detta resonemang borde enligt tingsrätten närmast leda utvidgning av institutet även till andra måltyper, där vatlenleveransframstår som en önskvärd kompensationsform. Att så inte skett harenligt tingsrättens mening sin naturliga förklaring i det förhåUandet att vidanläggande av grundvattentäkt i motsats till vid andra företag vattenleveranskan påtvingas anläggaren, eftersom man i regel inte behöver befara att detskall medföra olägenhet av betydenhet för honom. Tingsrätten delar alltså inteutredningens uppfattning att det här rör sig om likartade situationer.Tingsrätten ifrågasätter om det kan vara lämpligt att sedan fast praxisetablerats på ett visst oraråde under förebärande härav ta bort de bestämmelsersom utgör grunden för denna praxis. Utan stöd av en lagbestämmelse torde detför övrigt inte vara möjligt att ålägga ersättningstagaren bidragsskyldighelvid överkompensation. Jämtbygdens tingsrätt och tingsrättsdomareföreningenframhåller också att del är egendomligt att införa en lagregel, varavuppenbarligen behov förelegat, för att , när praxisinrättat sig efter denna regel, slopa den. Enligt dessa remissinstanser börbestämmelserna i stället utvidgas att gälla även andra måltyper än mål omgmndvattentäkt. Även Umebygdens och tingsrätter samt advokatsamfundetanser att bestämmelserna bör utvidgas, lämpligen genom en allmän regel omersättning genom tiUhandahåUande av vatten i 2 kap. tingsrättanser att bestämmelserna ora ersättningsvalten bör flyttas över till 2 kap. ochatt där bör kodifieras gällande praxis i fråga cm skadeförebyggande åtgärder. Jag anseri likhet med utredningen och flertalet av de remissinstanser som yttrat sig ifrågan att tillämpningsområdet för nuvarande bestämmelser om ersättning genomtillhandahållande av vatten bör utvidgas. sker som utredningen föreslårlämpligen genom att frågan om vatlenleverans bedöms som en skadeförebyggandeåtgärd. Flärigenom får domstolarna möjlighet att utforma sina föreskrifter eftervad som be- hövsi varje enskUt faU. Domstolarna får också möjlighet att välja mellan olikaskadeförebyggande åtgärder. Förutom vattenleverans kan ifrågakomma exempelvisanläggande av en ny bmnn, fördjupning av befintlig brunn eller installering aven ny pump. Det sakrättsliga skydd sora nuvarande besläramelser ger torde inteha någon nämnvärd betydelse i förevarande sammanhang. Somjag redan angivit har inom vattenrättsskipningen utbildats en fast praxis ifråga om skadeförebyggande åtgärder. Enligt min mening bör nu denna praxis gesuttryck i en lagbestämmelse. Gällande praxis har sin teoretiska gmnd itillåtlighetsbestäramelserna i 2 kap. 2 och 43 §§ att förelaget skall utförasså att ändamålet vinnes utan oskälig kostnad med minsta intrång och olägenhetför annan. Det kunde därför vara naturligt att komplettera dessa paragrafer meden uttrycklig befogenhet för domstol att föreskriva skadeförebyggandeåtgärder. EmeUertid anser jag, att principen med skadeförebyggande åtgärdersom ett alternativ till ersättning utgör en så viktig del i VLrsskaderegleringssys-tera att den nya bestämmelsen bör tas in i 9 kap. Härförtalar även den omständigheten att, om i en ny VL endast ersättningsfrågorna kommeratt ligga kvar hos dorastolarna, dessa måste ha möjlighet att föreskrivaskadeförebyggande åtgärder. Hur saraordningen i en ny VL skaU ske med eneventuell administrativ tillståndsgivning får lösas när denna fråga bliraktuell. Jag anser det i vart faU klart att dorastolarna tiUs vidare även utansamband raed någon konkret ersättningsfråga har rätt och skyldighet att prövalämpligheten av skadeförebyggande åtgärder av mera allmänt slag.