prop · FX03168 · 1974-12-31 00:00:00 — Dessa nackdelar har också belystsav några remissinstanser, bl, a, av flera företrädare för bankinstituten. Denegativa biverkningar sora kan vara förenade raed en utlåningsreglering fåreraellertid ses i ett större ekonoraiskt saramanhang och vägas mot de fördelarsom en reglering av kreditutbudet i vissa lägen kan ge. Att bemästrasvårighetema, t. ex, i en akut överhettningssituation, genom rekoraraendationerfrån och överenskoraraelser raed bankinstituten medför, sorariksbanksfullraäktige anfört, att ingripandena kan försenas, effektemafördröjas och att åtgärderna kan bli mer besvärande än om de satts in i tid.Jag finner det därför väl raotiverat att i en ny kreditpolitisk lagstiftninginföra bestära- 1 saml Nr 168 Mot bakgrund av vad jag anfört kan jag anslularaig tUl utredningens uppfattning, sora delas av de flesta reraissinstansema,att utlåningsreglering bör betraktas sora ett extraordinärt kreditpolitisktraedel. Förordnande om utiåningsreglering får sålunda raeddelas endast omsynnerliga skäl föreligger. Sådant förordnande skaU som jag fömt angettbegränsas till , högst . Jaganser i likhet med ulredningen och de flesta reraissinstansema att det ärnaturligt att ett förordnande om utlånuigsreglering skall kunna omfatta samtligabankinstitut. Som utredningen anfört finns det däremot inte tillräckliga skälatt låta ett sådant förordnande omfatta även andra kreditinstitut än bankerna.Vad gäUer t. ex. försäkringsbolag och allmänna pensionsfonden kan dessa inte påsamma sätt som bankinstituten initiera en självständig kreditexpansion. Närdet gäUer hypoteksinstiluten och kreditaktiebolagen faller dessa underbestäraraelsema ora eraissionskontroll, varigenora deras kreditgivning kanregleras, Liksora i fråga om likviditets- ocb kassakrav kan skäl föreligga attvid utlåningsreglering differentiera åtgärderna för olika bankinstitut.Förordnande om utlåningsreglering bör därför av regeringen kunna begränsastill visst eller vissa slag av bankinstitut. Vidare bör habefogenhet att bl. a. undanta enskUt institut från föreskrifter omutlåningsreglering, om särskilda skäl föreligger, och att utfärda olikaföreskrifter för skUda institut. Sora jag tidigare frarahåUit innebärutiåningsreglering att ett högsta belopp fastställs för bankernas utlåning.Enligt utredningens förslag skall häri kunna inräknas inte endast utläranadelån utan också bevUjade men ännu inte disponerade krediter. Vidare föreslås enmaxiraering kunna ske även av den del av bankinstitutens garantiförbindelsersora är förbundna raed kreditgivning. Förslaget har lämnats i stort sett utanerinran av remissinstanserna. Även jag kan ansluta mig tUl utredningens förslagi denna del. Effekten av en utiåningsregleruig är beroende av att en så stordel som möjligt av bankernas utiåning kan omfattas av åtgärden. Ettutlåningstak, som skall reglera bankernas kreditvolym, bör fraraför alltomfatta de disponerade krediterna. Erfarenheterna från visaremellertid, att det i vissa lägen kan finnas behov av att reglera ävenomfattningen av de beviljade men inte disponerade krediterna. En maximering avbeviljade krediter får ses som en uppmaning tUl bankema att ge akt på sinutlåningsökning och därmed även på utlovandet av nya krediter. Som utredningen och flera remissinstanserframhållit tenderar användandet av ett utlåningstak eller en hårdkredUåtstramnrag att stiraulera uppkomsten av en s. k. grå marknad. Om enomfattande kreditgivning sker vid sidan av den organiserade kreditmarknaden,kan detta på ett allvarligt sätt försvåra kreditpolitikensstabiliseringspolitiska uppgifter. Det är därför önskvärt att i så storutsträckning som möjligt försöka hålla till- bakaen sådan grå marknad. Bankerna synes själva delta på denna marknad somlåneförraedlare genom att utställa garantier. Även i övrigt torde bankgaranliutnyttjas i samband med kreditgivning utanför kreditinslituten. Möjlighet bördärför finnas att även maxiraera volymen av bankernas garantiförbindelser tillden del de är knutna till kreditgivning. Utiåningsreglering sker vanligtvis såatt taket bestäms som en kvotdel av kreditvolymens storlek vid en viss tidigaretidpunkt. Olika tUlfälliga rörelser i bankernas utlåning kan eraellertidraedföra att vissa banker i realiteten drabbas hårdare av ett utlåningstak änandra. I vissa västeuropeiska länder har därför basvärdet ibland bestämts soraett genorasnitt av utlåningsvolymen . I enlighet raed sinallraänna syn på lagstiftningen föreslår utredningen att den konkretautforraningen liksora bestämraelser ora takets höjd inte specificeras ilagtexten. Förslaget har i denna del accepterats av det övervägande antaletremissinstanser och jag vUl för min del också tillstyrka det. börockså enligt utredningen få raöjlighet att bestäraraa utforraningen avkredit-restriktionerna med hänsyn bl. a. tUl kreditändamålet. Några remissinstanser,bl, a, bankföreningen, har anfört att en av nackdelarna raed utlåningsreglering,till skUlnad från en med traditionella medel åtstramande kreditpolitik, är attdet saknas tillräckliga raöjUgheter att raed utlåningsreglering skUja mellanmer och mindre angelägna kreditbehov. Jag vill erinra om att vid tiUämpningenav utlåningstak bankemas bostadsbyggnadskrediterundantogs från maxiraeringen. I likhet raed utredningen och vissaremissinstanser anser jag att raöjligheter tUl sådana undantag bör finnas.Krediter till särskilda ändaraål bör alltså helt kunna undantas frånraaximeringen. En annan raöjlighet är att bestäraraa utiåningstakets höjd olikaför utiåning tUl olika sektorer eller ändaraål. För att inte försvaga denstabUiseringspolitiska effekten bör emellertid, som förut nämnts, enutlåningsreglering omfatta så stor del av bankutlåningen som möjligt. Emissionskontroll innebär att obligationer ochandra Uknande skuldbevis får utbjudas på raarknaden endast med tiUstånd av enmyndighet, i allmänhet eller finansministeriet. KontroUen avservanligen såväl emissionernas volym som räntesatser och andra viUkor, Medhänsyn härtill kan emissionskontrollen anses vara ett både volymbe-stäraraandeoch räntereglerande instruraent. Även utan eraissionskonttoll i offentiig regifinns ett behov av att sprida ut emissionerna i tiden på ett lämpligt sätt föratt undvika stockningar på eraissionsraarknaden. Detta kan ske genom ettsamarbete mellan de institut som organiserar och ibland garanterar emissionernaför den slutliga låntagaren. En av myndigheterna utövad emissionskontroll kani vissa fall innebära endast att emissionsönskemålenregistreras och att turordningen för emissionerna bestäms i samråd med bankema.Kontrollen kan i andra fall också ske enligt bestämda prioriteringar frånmyndigheternas sida och ingå i en långt driven finansiell planering som t, ex,i , I infördes eraissionskonttoll efter andravärldskriget genora en överenskoraraelse mellan och de ieraissionsverksaraheten deltagande affärsbankema, I enlighet raed dennaöverenskoraraelse inhäratas godkäimande före emissioner av obligations-och förlagslån. Härigenora får inflytande över både lånevillkor ochlånevolyra. av relativt god tUlgång på långfristigt kapital harkontrollen varit raild och i stort sett inneburit endast ett köordnande isararåd med bankerna. I andra lägen har kontrollen varit hårdare, t. ex. under1950-talet, då i stort sett inga industrUån utom kraftverkslån fick emitteras.Under de senaste åren har eraissionskontrollen kännetecknats av en vissrestriktivitet för att ge utryrarae åt statens och bostadssektorns växandelånebehov. Emissionstillstånden för de bostadsfinansierande hypoteksinstilutenoch kreditaktiebolagen har utformats så, att de kunnat säljaobligationer kontinuerligt utan angiven begränsning av beloppen. Sora vUlkorhar endast gällt att huvuddelen av deras utlåning skall gå till finansiering avnyproducerade bostäder. De prioriterade krediterna har utvidgats vid olUcatiUfällen och omfattar fr. o. ra. lån tUl aUa projekt med statUga bostadslån,till privalfinansierade nybyggda bostadshus samt till vissa icke slatsbelänadeombyggnadsprojekt. Den nu gällande lagen om räntereglering ocheraissionskontroll har liksom den tidigare ränteregleringslagen intetillämpats. I stället finns som nämnts en emissionskontroll som bygger påöverenskommelsen mellan och affärsbankerna. Lagensbestämmelser om emissionskontroll innebär att äger föreskriva attvissa angivna skuldbevis inte får utges utan tillstånd av . 1964 omfattar lagen inte endast obligationer, förlagsbevis ochandra för den allmänna rörelsen avsedda skuldebrev utan även andra skuldebrevutgivna av kreditaktiebolag. Utredningen konstaterar på grundval averfarenheterna att en kontroU behövts tämligen perraanent raedhänsyn till det efterfrågeöverskott på långfristig kredit sora rått på densvenska kapitalmarknaden. Enligt utredningens förslag bör i en ny lag införasbestämmelser om emissionskontroU som i huvudsak överensstäraraer med reglerna iden nuvarande lagen och den praxis som tUlärapats i enlighet med 1952 årsöverenskoraraelse. Utredningen föreslår att bestämmelserna omemissionskontroll utvidgas till att omfatta inte bara obligationer,förlagsbevis och andra för den allmänna rörelsen avsedda skuldebrev utan ävenandra skuldebrev som utges av kreditinsti- tut,I den nu gällande lagen avser kravet på tillstånd av för utgivandeav andra skuldebrev endast sådana sora utges av kredilaktiebolag, Genora denföreslagna utvidgningen koraraer fraraför allt bankernas ochhypoteksinstitutens långfristiga upplåning i t, ex, aUmänna pensionsfonden attomfattas av lagreglerna. Det skulle enligt utredningen vara orimligt, om sådanalån i motsats till bl, a. Exportkredits och Investeringsbankens reverslån inteskulle kunna omfattas av emissionskontroll, Remissinstansema har allmänt tiUstyrkt utredningensförslag eller lämnat det i huvudsak utan erinran. Kritiska synpunkter framförsdock bl. a. av bankföreningen och AP-fonden. Den sistnämnda accepterar enemissionskontroll i fråga om masspapper, dvs, obligationer och förlagslån.Beträffande andra skuldebrev än masspapper, dvs, frärast beträffandereverslån, bör enligt fondstyrelsernas mening en eraissionskontroll tillgripasendast ora synnerligen starka skäl föreligger, emissionskontroll skullegäUa alla skuldebrev utgivna av kreditinstitut, skulle delta enligtfondstyrelserna innebära att deras av statsmaktema åsyftade handlingsfrihetblev illusorisk. ställer sig avvisande tillutredningens förslag och hävdar att eraissionskontroll i varje fall inte börvara ett norraalt inslag i kreditpolitiken. Önskeraålet att trygga deprioriterade sektorernas kreditbehov bör liksom hittiUs i fortsättningen kunnalösas genom överenskoraraelser raellan staten och kreditinstituten.Efterfrågeöverskottet på långfristig kredit är enligt bankföreningens raeningprimärt förorsakat av den raed eraissionskontrollen förbundnaränteregleringen, räntebildningen släpptes fri, skulle kreditutbudet blilika stort sora efterfrågan. Ett slopande av eraissionskontroUen är enhgtbankföreningen särskilt angeläget med hänsyn till näringslivets behov att kunnaplanera den långfristiga finansieringen av investeringsverksamheten. Emissionskontrollenbör enligt bankföreningens raening kunna ersättas av den återhåUsarahet raedhänsyn till marknadsläget som bankerna raåste utöva vid förraedling averaissioner, ökad differentiering av viUkoren efter låntagare, säkerheter,låneändaraål etc, skulle leda tUl bättre järavikt raellan utbud och efterfråganpå kapitalraarknaden. En sådan differentiering skulle inte behöva innebäranågon långsiktig höjning av den genorasnittliga räntenivån raen skulle ledatill en sarahällsekonoraiskt effektivare resursfördelning. För egen del vUl jag frarahålla att det är ennödvändig fömtsättning för en effektiv ekonoraisk politik, att det allraännagenom sina penningpolitiska organ har möjlighet att påverka räntenivån ochräntestrukturen. De traditionella medlen för denna påverkan är diskontooch dess raarknadsoperationer, Däratöver behövs eraellertid kreditpolitiskaraedel sora raera direkt kan påverka förhållandena på rän-teorarådet. Ettsådant medel, som jag skall återkomma tUl, är räntereglering.Ett annat sådant kreditpolitiskt medel är emissionskontrollen. Som jag förutnämnt har lagbestämmelserna om emissionskontroll aldrig tUlämpats. I praktikenfinns dock en emissionskontroll enligt överenskommelsen raellanriksbanken och affärsbankema, Eraissionskontrollen har i huvudsak haft attfylla två funktioner, KontroUen har dels inneburit en reglering av räntan ochandra emissionsvillkor, dels haft en resursfördelande funktion genora att sökatiUgodose av statsmakterna prioriterade ändamål såsom bostadsfinansiering ochstatsupplåning. har kunnat variera kontrollen från hård ransoneringtill ordnandet av en rimligt lång kö i samråd med bankerna. Med detefterfrågeöverskott på långfristig kredit som rått på den svenskakapitalmarknaden bar det visat sig, att en kontroU behövts tämligen permanent.Jag delar därför utredningens uppfattning, som också lämnats utan erinran av deflesta remissmstanserna, att förordnande om emissionskontroll inte börbetraktas som en extraordinär åtgärd och således enligt lagen inte bör krävaatt synnerliga skäl föreligger. EraissionskontroUen är enligt min raening ettnödvändigt korapleraent till andra räntereglerande åtgärder. Räntevillkoren pånyemitterade obligationer är som bekant bestämmande förhypoteksinrättningarnas utlåningsräntor och är också i övrigt av centralbetydelse för räntestmktu-ren på kapitalmarknaden. EraissionskontroUen kanockså sora berörts vara ett prioriteringsinstrument som avser attgarantera att en tUlräckligt stor del av kapitalmarknadsutrymmet står tUlförfogande för vissa ändamål, t. ex. statens och bostadsproduktionensfinansiering. KontroUen kan därvid vara ett kompleraent tUl föreskrifter elleröverenskommelser rörande kapitalmarknadsinstitutens placeringsinriktning.Liksom bör enligt min mening metoden raed samråd och överenskommelsermellan och kreditinstituten i första hand prövas när det gälleremissionskontroll. Något förordnande enligt ränteregleringslagen har intebehövts hittiUs. Här Uksom i fråga om andra kreditpolitiska instrument är detemellertid betydelsefullt att det finns lagbestämmelser som ger möjlighet tillingripanden. Redan lagens existens har gett större möjligheter attvid diskussionerna med kreditinrättningarna hävda de aUraänna kreditpoUtiskaintressena. Sammanfattningsvis anser jag alltså i likhet medutredningen och de flesta remissinstanserna att det även i fortsättningenbehövs en möjlighet för regeringen att förordna om att får utövaemissionskontroll och att bestämmelser om sådan kontroll bör tas in i lagen.Emissionskontrollen bör kunna omfatta, utöver obligationer, förlagsbevis ochandra för den allmänna rörelsen avsedda skuldebrev, även andra skuldebrev somutges av kreditinstitut. Kontrollen utsträcks härigenora till att orafattasaratiiga tidigare endast ha avsett kredilaktiebolag.Härigenom täcks t. ex. hypoteksinstitutens och bank-institutens upplåningdirekt i AP-fonden. Avsikten är att kunna reglera institutensupplåning på kreditmarknaden och deras upplåning från allraänheten sora inteanses sora inlåning på räkning. Jag återkoraraer i specialraotiveringennärraare till frågan om tillämpningsorarådet för emissionskontrollen. I anslutning till mina aUmänna synpunkter påutredningens förslag har jag framhållit att kreditpolitiken, vid sidan avhuvudsyftet att upprätthålla balans i samhällsekonorain, också syftar till attstyra de tillgängliga finansiella resursema så att kreditbehov sora ansessärskilt angelägna skall kunna tillgodoses. Sådana av statsraakternaprioriterade kreditbehov är sora jag tidigare berört dels statensupplåningsbehov för att täcka de offentliga utgifter sora beslutas avstatsmakterna och dels de kreditbehov som följer av de bostadspolitiska programsora fastställs av regering och riksdag. Särskilt bostadspolitiken har i vårtland ställt speciella krav på utforraningen av kreditpolitiken, I detföregående har jag redogjort för bl, a. den serie kreditpoliiiska åtgärder ochöverenskommelser som haft till syfte att trygga bostadsbyggandetsfinansiering. Jag har därvid uttalat som rain allraänna uppfattning attkredUpolitiken också i fortsättningen raåste föras så att det inora ramen fören kreditvolym sora kan anses godtagbar från stabiliseringssynpunkt kanaliserasraedel till bostadssektorn i sådan orafattning och takt sora krävs för att deav statsraakterna antagna bostadsbyggnadsprogrammen skall kunna förverkligas.Det är därför viktigt att den kreditpolitiska lagstiftningen inrymraerändaraålsenliga instmraent som kan tillgripas för att tillgodosebostadssektorns behov av såväl långfristigt kapital som byggnadskrediter, oraandra lösningar i form av överenskomraelser med kreditinstituten inte kanåstadkommas. Utredningen framhåller att ett önskemål angåendebostadsproduktionens kreditförsörjning är att det finns tillgång påbyggnadskrediter i tillräcklig omfattning och . Ytterligareett önskemål är att byggnadskrediterna, när husen färdigställts, utan alltförlång eftersläpning lyfts av genom långfristiga bostadslån. Utredningen anseratt, medan tUlgången på byggnadskrediter i stort setttillgodo-setts genom de i det föregående näranda överenskoraraelserna,avlyfissituationen har utvecklats påett otillfredsställande sätt. Utrednmgen drar den slutsatsen av de senasteårens erfarenheter att en tillräcklig tillgång på långfristiga bostadskrediterförutsätter stora och järana bidrag från aUraänna pensionsfondens sida menockså en betydande insats från bankinstUuten genom att dessa ökar sinabehållningar av bostadsobligationer. Utredningen anser att svårigheterna att säkerställaframför allt bostadsbyggandets långfristiga finansiering gör det nödvändigtatt Kungl. Maj:täven i fortsättningen har raöjlighet att enligt lag förordna ora s, k,placeringsplikt. Liksom bör emellertid i första hand eftersträvas attnå överenskoraraelser ora placeringskvoter med de berörda mstitu-ten,Överenskoraraelser av detta slag har enligt utrednmgen vissa fördelar. Enfördel är att det i en överenskommelse är möjligt att ange ett specificeratbelopp för bankernas bidrag. En annan fördel är att det i saraband raed enöverenskommelse är möjligt att på ett smidigt sätt ordna fördelningen avinsatserna på de olika bankerna. Utredningen föreslår att får lämnaföreskrifter ora placeringsplikt för att underlätta bostadsförsörjningensfinansiering eller den långfristiga statsupplåningen. I likhet raed vad soraföreslås gäUa i fråga ora utlånings- och räntereglering får förordnande omplaceringsplikt utfärdas av Kungl. Maj:t endast om synnerliga skäl föreligger,Bettäffande förordnande ora placeringsplikt föreslås till skUlnad från utlånings-och räntereglering ingen tidsbegränsning. Remissinstanserna accepterar i stort settutredningens allraänna synpunkter i fråga ora bostadsbyggandets finansieringoch behovet av en allmän placeringsplikt. Utredningens förslag till lagbestäraraelserom denna placeringspUkt lämnas också utan större invändningar av de flestainstansema, I några yttranden, bl. a, från industtiförbundet ochjordbmkskasseförbundet, hävdas att frågan om placeringsplikt bör uppskjutas iawaktan på kapitalmarknadsutredningens betänkande och att det är olämpligt attnu vidga befogenheter på detta oraråde. Endast ett par instanseravstyrker helt utredningens förslag. frarahåUer bl, a, att deförvärv av bostadsobligationer eller långfristiga statsobligationer, sombankerna kan tvingas till genora placeringsplikt, i princip är oförenliga medderas kapitalstruktur som utgör basen för bankverksamheten. Utvecklingen undersenare år har inneburit att bankerna genom kredilpolitiken tvingats placera enallt större del av sitt kapital i långfristiga stats- och bostadsobligationer.De mindre och raedelstora företagens ökade kort- och raedelfristiga kreditbehovraåste tillgodoses genora särskilt tillskapade kreditaktiebolag raed specialiseradkreditgivning. Dessa kreditinstitut har finansierat sin verksamhet i AP-fondenoch andra kapitalmarknadsinstitut. anser att det skuUe vara enrationellare arbetsfördelning på kreditmarknaden, om bankemas kreditkapacitetutnyttjades i första hand för den kort- och medellånga kreditgivningen i stäUetför att till stor del behöva bindas i obligationsplaceringar. Bankernasutbyggda kontorsnät och övriga kreditorganisation talar för detta. Med ensådan ordning skulle det långfristiga sparandet i AP-fonden ochförsäkringsbolagen i ökad grad friställas för statens och bostadssektornslångfristiga lånebehov. ställer sig av näranda skäl negativ tUlplaceringsplikt. Om myndighetema anser att i visst, exceptioneUt lägeplaceringsplikt är oundgängligen nödvändig, måste den enligt bankföreningensmening ges en annan 1974:168 "* 169 ochraer begränsad utformning jämfört med utredningens förslag. , sora ocksåavstyrker förslaget ora allraän placeringsplikt, anför bl. a, att utredningennär det gäUer placeringsplikt och räntereglering uppenbarligen raåste haaccepterat att landet komraer att ha perraanenta bostadsfinansieringsproblera.Förbundet säger sig inte kunna dela denna uppfattning. Mot dessa problera börandra åtgärder tillgripas och de näranda kreditpoUtiska raedlen bör därförbetraktas som extraordinära. För egen del vill jag framhålla att det är av storbetydelse att kreditpolitiken kan utformas så att de kreditbehov som frånallmän synpunkt bedöms vara särskilt angelägna kan tillgodoses och attfördelningen av kreditraarknadens resurser sker i överensstäraraelse raed denallraänna ekonoraiska politiken i vårt land. Bristen på långfristigt kapital hargjort att statsraakterna sedan raånga år tiUbaka genora särskilda åtgärder sökttillförsäkra staten och bostadsbyggandet en tillräckligt stor andel av kapitalmarknadensresurser. och delegationen för bostadsfinansiering har sålundagenom överenskomraelser och rekoraraendationer sökt tillgodosebostadsbyggandets behov av långfristigt kapital. Detta system medöverenskomraelser raeUan berörda parter och rekommendationer från riksbankenssida anser jag har fungerat i stort sett tillfredsställande. Läget påkreditraarknaden torde även i fraratiden kräva särskilda åtgärder för attsäkerställa statens och bostadsbyggandets kreditbehov. a,riksbanksfullraäktige anfört är det inte realistiskt att räkna raed attbristen på långfristigt kapital koraraer att försvinna. Även ombostadsbyggandet kommer att rainska volymmässigt, torde bl. a.kostnadsstegringar och en utvidgning av prioriteringsområdet från nybyggdalägenheter till s. k. bostadskompleraent och orabygg-nad att raedföra mycket storaupplåningsbehov även . HärtUl kommer att det statligaupplåningsbehovet har fått allt större dimensioner. Jag delar utredningens principieUa uppfattning liksom i första hand bör eftersträva frivilliga överenskommelsermed berörda institut om placeringskvoter. Sådana överenskommelser har vissa bestämdafördelar. Detta innebär enligt min mening dock inte att lagbestämmelser omplaceringskvot kan undvaras. Sådana bestämraelser är som jag tidigare anförtlämpliga sora grund för åtgärder sora vidtas på frivillig väg, I än högre gradär lagbestäraraelser nödvändiga i den mån överenskoraraelser inte skulle kunnaträffas. Regler ora placeringspUkt ger därvid raöjligheter för regeringen ochriksbanken att ingripa raed de åtgärder sora behövs för att tiUgodose statensoch bostadsbyggandets prioriterade kreditbehov. Jag förordar således att ilagen införs bestämmelser om en allmän placeringsplikt, som innebär attberörda institut kan åläggas alt placera viss del av tillgångarna i s, k.prioriterade placeringar. Som jag tidigare anfört bör aUmän placeringspliktpå motsvarande sätt som utlånings- och räntereglering även i fortsättningenutgöra ett extraordinärt medel. Förordnande härom får därför utfärdas endast omsynnerliga skäl föreligger, TUl skillnad från utredningen förordar jag somtidigare nämnts att en tidsbegränsning bör föreskrivas i lagen även förförordnande om placeringsplikt.