prop · FX03154 · 1974-12-31 00:00:00 — Tillbakaräkningsförfarandet innebär också avsevärdarisker för materiellt felaktiga resultat. Inte så få fordonsförare raed enstraffbar alkoholhalt i blodet torde sålunda f. n. undgå ansvar genom attsanningslöst påstå att de har förtärt alkohol så före färden att detinte med säkerhet kan antas att promillegränsen har hunnit uppnås förrän efterfärden. Med hänsyn tUl nu anförda förhållanden synestrafiknykterhetslag-stiftningen böra ändras så att den i fortsättningenkoraraer att ha sin utgångspunkt i den av trafiknykterhetskomraitténföreslagna principen näraligen att ansvar för rattonykterhet resp. rattfylleriskall inträda, ora föraren före färdens slut har förtärt alkohol i sådan mängdatt blodalkoholhalten under eller efter färden uppgick tUl eller översteg denför brottet gällande promUlegränsen (0,5 resp. 1,5 '/qo)- TUlbakaräkningsproblemet kommer härigenom i stortsett att försvinna, I de fall då blodprovet överstiger promillegränsen förbrottet inträder ansvar utan att man genom tUlbakaräkning behöver konstatera ompromUlegränsen var nådd också under färden. En invändning att alkoholförtäringhar skett så före färden att promillegränsen har nåtts först efter färdenkan inte som f. n. resultera i ett frikännande eller i att gärningen hänförsunder en lindrigare brottstyp än som annars skulle ha varit fallet. Med hänsyn tUl vikten av att raan så skyndsarat sommöjligt kommer till en lösning av tUlbakaräkningsproblemet bör den härförordade lagändringen genomföras utan avvaktan på stäUningstagandet lillkommitténs betänkande i dess helhet. Jag förordar därför att erforderliga ändringarnu görs i 4 § trafikbrottslagen. I tydlighetens intresse bör framhåUas att enändring av trafiknykter-hetslagstiftnmgen i enlighet med det anförda i och försig lämnar utrymme för tillbakaräkning i sådana fall då alkoholhalten iblodprovet understiger den promUlegräns som gäller för brottet raen då detgenom annanbevisning likväl kan utredas att promillegränsen måste ha varit uppnådd undereller efter färden. I praktiken rör det sig här främst om de ganska fåtaligafall då blodprov inte har tagits förrän efter färdens slut ochalkoholhalten i blodprovet ligger nära under promillegränsen för det brott somraisstanken avser. Eftersom syftet med lagändringen är att komraa till rättaraed tUlbakaräknings-probleraet genom att låta blodprovsresultatet i praktikenvara avgörande för ansvarsfrågan, bör tUlbakaräkning i dessa fall företas baraundantagsvis, då det är uppenbart att promillegränsen varit uppnådd undereller efter färden, I fall där tUlbakaräkning sålunda fortfarande blir aktueUtorde sakkunnigutlåtande aUtid böra inhäratas före målets avgörande. Jag vill i detta sammanhang erinra om att de i 5 §brottsbalkens promulgationslag intagna principerna rörande strafflagstUlämplighet i tiden medför att den nya lydelsen av 4 § TL blir tUlämpligendast på gärningar som begåtts efter ikraftträdandet av ändringen, Den kliniska undersökning som företas i samband meden blodprovstagning i anledning av misstanke ora trafiknykterhetsbrott torde iaUraänhet ha föga betydelse sora bevisraedel i ett blivande brottmål. Det harockså redan tidigare i olika sararaanhang ifrågasatts om inte dennaundersökning borde avskaffas helt eller delvis. Man bör å andra sidan inteunderskatta betydelsen från den misstänktes synpunkt av att en läkare genomklinisk undersökning medverkar i utredningen ora trafiknykterhetsbrott,Fömtora dessa psykologiska skäl kan emellertid också vissa rättssäkerhetshänsynåberopas för ett bibehållande av de kliniska undersökningarna. Genom en sådanundersökning kan bl, a. klarläggas ora ett onormalt uppträdande hos denraisstänkte eventueUt beror på sjukdora eller skada, något som en lekman iblandkan ha svårare att avgöra. Vidare har det ökade raissbruket avläkemedel och andra droger lett tUl att de kliniska undersökningarnas betydelseökat, Symp-tora på drogpåverkan, som är svåra att upptäcka för en lekman, kanavslöjas vid en klinisk undersökning, vUket i sin tur föranleder att särskUtblod- och urinprov tas för droganalys, har i sitttidigare nämnda betänkande också förordat att de kliniska undersökningarna isamband med blodprovstagning behålls, ÅtskUUga reraissinstanser har en frånkommittén avvikande uppfattning i denna fråga. Sålunda har under remissbehandlmgen liksora i ensärskUd skrivelse tiU Kungl, Maj:t från det förslaget förtsfrara att klinisk undersökning skall behöva äga mra endast i fall då raisstankeföreligger ora påverkan av annat raedel än alkohol. En sådan begränsning kaneraellertid korama att leda till att många drogpåverkade förare inteblir föreraål för någon klinisk undersökning. Man måste nämligen räkna med falldå det först genom en av läkare företagen undersökning uppdagas, att en person,som företer sedvanliga tecken på alkoholpåverkan, i själva verket är underinflytande av annat medel än alkohol eller av alkohol i kombination med annatraedel, Bestämraelser som på föreslaget sätt begränsar användningen av kliniskundersökning i mål om trafiknykterhetsbrott torde därför inte böra införas.Liksom hittiUs bör sådan undersökning alltid utföras av läkare. Enligt 28 kap, 13 § RB får blodprov inte tas avannan än läkare, har övervägt ora raöjlighet böröppnas att låta även sjuksköterska ta blodprov för utredning oratrafiknykterhetsbrott, Koramittén ansåg emellertid att sådan behörighet inteborde införas. Såväl under remissbehandlingen sora i rikspoUsstyrelsens nyssnämndaskrivelse har dock behovet av en ändring på detta område betonats, I denna fråga vill jag tiU en början framhålla attblodprovet i många fall har en avgörande betydelse för prövningen avansvarsfrågan i tra-fikonykterhetsmål. Det är därför angeläget att blodprovettas av en väl kvalificerad person. Erfarenheten visar att legitimeradsjuksköterska såväl genom sin utbUdning som genom sin praktiska verksamhet generelltsett måste anses ha väl så goda förutsättningar att utföra blodprovstagning påett fullt betryggande sätt sora läkare, F, n, är det i vissa faU raycket svårt att få tiUstånd blodprovstagning och klinisk undersökning vid uttedning orattafiknykterhetsbrott, SärskUda svårigheter föreligger när avståndet tillläkare är långt, t, ex, i glesbebyggda delar av landet och på platser därläkartjänst är vakant. Även i andra fall kan det vara svårt att få tag påläkare för dessa uppgifter, t, ex, när läkaren är upptagen av andra brådskandegöromål och därför inte finns tUlgänglig inom rimlig tid. De dröjsraål raedblodprovstagning och klinisk undersökning som kan uppstå i sådana fall är givetvisav olägenhet från utredningssynpunkt, och den försvagning av blodprovsanalysemasbevisvärde som dröjsmålen medför leder i sin tur både till ojämnheter irättstillämpningen och till att trafiknykterhetslag-stiftningens effektivitetallmänt sett minskar. Mot bakgrund av det anförda skuUe det vara enfördel om legitimerad sjuksköterska fick behörighet att ta blodprov vidutredning ora trafilcnykterhetsbrott. Den nuvarande begränsningen avbehörigheten tiU läkare måste även anses raindre rationeU när det gäUer attutnyttja de tUlgängliga läkarresurserna på ett så ändamålsenUgt sätt som möjligt.Jag anser därför att behörighet att ta blodprov bör tUlkomma inte endast läkareutan också legitimerad sjuksköterska. En bestämmelse som sålunda gör det möjligt attblodprovstagning kan ske genom sjuksköterskas försorg är inte avsedd attbegränsa användningen av klinisk undersökning vid utredning omttafiknykterhets- brott.Även i faU då sjuksköterska tar blodprov bör därför i görligaste mån åtgärdervidtas enUgt hittUls tUlämpade gnmder för att få tUl stånd en av läkareföretagen klinisk undersökning. kan det emellertid visa sig attläkare inte kan anskaffas för kUnisk undersökning inora en sådan tidryrad efterblodprovstagningen att den fortfarande kan väntas fyUa något meningsfuUt syfte.Från fall tUl fall får då bedömas vUken biverkan det har i bevishänseende attnågon klinisk undersöknuig inte har ägt mm. kan skäl tala för att densjuksköterska sora har tagit blodprovet hörs sora vittne i raålet. Blodprov kan ha betydelse inte bara för bestämningav alkohol eUer annat bemsningsmedel vid utredning om ttafiknykterhetsbrottutan också i andra brottsutredningssamraanhang. Enligt min raening finns detinte anledning att föreskriva en endast begränsad behörighet för legitimeradsjuksköterska att ta blodprov. Behörigheten bör gäUa generellt inomtUlämpningsorarådet för RB:s bestäraraelser ora blodprovstagning. I enlighet med det anförda bör 28 kap. 13 § andrastycket RB ändras sålunda att det framgår att blodprov får tas både av läkareoch legitimerad sjuksköterska. I enlighet med det anförda har inomjustitiedepartementet upprättats förslag tUl 1, lag om försöksverksarahet medmtinraässiga alkobolutandningsprov, 2, lag ora ändring i lagen (1951:649) ora straff för vissa trafikbrott, 3, lag om ändring irättegångsbalken. 8.1Förslaget till lag om försöksverksamhet med rutinmässiga alkobolutandningsprov Denna paragraf innehåller de gmndläggande reglernaför genomförandet av s, k, mtinraässiga alkobolutandningsprov. Av paragrafenframgår att det är fråga om en försöksverksamhet sora genomförs som ett led isamhällets åtgärder för främjande av trafiknykterheten. Som jag anfört i denallmänna motiveringen är ett av syftena med en sådan försöksverksamhet att fåen säkrare uppfattning om hur proven uppfattas av allraänheten och hur de iövrigt utfaller i den praktiska tUl-lämpningen. Av värde är också att man kanstudera provens effekt från brottsbekämpningssynpunkt. Möjligheten att genommtmprov utföra statistiskaundersökningar av trafiknykterhetsbrottsligheten bör också uppmärksararaas. Med hänsyn till mtinprovens principeUlt viktigakaraktär bör det ankomma på regeringen att bestäraraa omfattningen avförsöksverksamheten. Paragrafen är utforraad i enlighet härmed. Efter överläggningar med företrädare förrikspolisstyrelsen och trafiksäkerhetsverket har jag kommit tUl denuppfattningen att en försöksverksamhet av det slag det här är fråga om intelämpligen redan från början bör läggas fast med avseende på omfattning i tidoch rum för hela försöksperioden. Hänsyn måste således fortlöpande tas till depraktiska fömtsättnmgarna att på det lokala planet genoraföra en effektivförsöksverksarahet liksora tUl de önskemål och inttessen som gör sig gällandefrån forskningssynpunkt. Det är givetvis också väsentligt att kunna utnyttjavunna erfarenheter från försöksperiodens början när det gäller att ta ställningtill det fortsatta förloppet. Mot bakgrund härav torde regeringens förstaförordnande med stöd av lagen böra orafatta en period om två tUl tre raånader.Vad gäUer försöksområdenas utsträckning talar övervägande praktiska skäl föratt dessa inte görs för små. De naturliga enheterna bör därför i dettasararaanhang vara de tre största polisdistrikten (Stockholras, ochMalmö) samt i övrigt länen. Vad gäUer antalet försöksområden under oUka delarav försöksperioden synes hänsyn böra tas tiU det förhållandet att en alltförstor begränsning kan få tUl följd att innevånarna i dessa områden känner sigspecieUt utpekade. Med hänsyn härtUl synes i varje fall det förstaförordnandet böra orafatta fyra tUl fera områden. Jag vUl i detta sammanhEmgockså förutskicka att det inte rainst från forskningssynpimkt kan vara motiveratatt visst oraråde kan bli föremål för en längre tids samraanhängandeförsöksverksarahet eller att sararaa område återkomraer i ett förordnande fören senare del av försöksperioden. Det är lärapUgt att försöksområdena väljs såatt både storstadsoraråden och glesbygd blir repre senterade. Regeruigen börge föreskrifter om omfattningen av försöksverksamheten i enlighet med detanförda medan det lämpligen bör ankomma på att efter samrådmed trafiksäkerhetsverket bestämma vUka områden som skaU komma i fråga under deolika försöksperioderna. Det bör slutUgen framhåUas att användningen avalkobolutandningsprov på den som skäligen kan misstänkas för trafiknykterhetsbrottligger helt utanför lagens tUlämpningsområde. Denna paragraf reglerar de olika situationer ivilka polisman har befogenhet att inom ramen för försöksverksamheten företautandningsprov rutinmässigt, dvs, utan att det föreligger nägon konkretmisstanke ora brott mot 4 § trafUcbrottslagen, Som framgår av den allmätma motiveringen börrutinprov få tas i tte olika situationer. Principiellt viktigast ärbefogenheten för polisman att företa utandningsprov på förare av motorfordonsom stoppas vid i förväg beordrad trafUtkontroll, Bestämmelse härom har tagitsupp i första punkten av förevarande paragraf. Med "i förväg beordrad trafikkontroU"avses sådan kontroU som är beordrad av lägst poliskomraissarie. Som jag har framhållit i den allmänna motiveringenär det angeläget att rutinprov vid trafikkontroller genoraförs på ett sätt sorainte ger ut-rymme för någon misstanke ora godtycke från polisens sida. I denmån praktiska skäl hindrar en ordning som innebär att saratiiga förare sorapasserar kontrollen underkastas prov är det av särskUd betydelse att man fårett helt slumpmässigt urval av de förare i trafiken som skall undergåmtinprov. Grunderna för ett sådant urval bör i varje särskilt fall redovisasför de personer på vilka prov skall tas. Närmare föreskrifter om bur häranförda synpunkter skall tUlgodoses i den praktiska tiUämpningen bör meddelasi administrativ ordning. Som jag har förordat bör rutinprov fåföretas också på den som kan antas under förande av motorfordon ha, med medeller utan skuld, haft del i uppkomsten av trafikolycka. Bestämmelse härora hartagits upp i paragrafens andra punkt. Eftersom utandningsprov erUigt tillämpademetoder fömtsätter aktiv raedverkan av den person på vilken provet skall tas,kan tekniskt hinder för provet föreligga i sådana fall då föraren ärraedvetslös eller svårt skadad. Om sådant hinder inte föreligger, får detankomma på vederbörande polisman att bedöma om rutinprov lämpligen bör tas. Rutinprov bör, som tidigare nämnts, få företasockså på den som kan misstänkas för att under förande av motorfordon ha begåttnågon av vissa närmare angivna trafiköverträdelser. Till dessa överträdelserhar i förevarande bestämmelse hänförts dels brott sora avses i 1 3 § TL, delssådana enligt vägtrafUckungörelsen (1972: 603) straffbelagda förseelser somavser (a) färdhastighet, (b) skyldighet att stanna fordon på tecken av polismaneller på gmnd av anvisning sora meddelas genom vägmärke eller trafiksignal samt(c) skyldighet att ha föreskriven fordonslykta tänd. Denna gränsdragning är ifråga ora förseelse mot vägtrafikkungörelsen snävare än den som komraittén harföreslagit. För att nå överensstämmelse med promUlereglerna ittafikbrottslagen (1951: 649) har i förevarande stycke intagits en bestämraelsesom anger att vad i första stycket sägs om förare av raotorfordon gäller ävenförare av terrängmotorfordon och traktor med släpfordon. Denna paragraf, sora i sak motsvarar 3 § ikommittéförslaget, innehåller vissa föreskrifter rörande provtagningen ochplatsen för denna. I första stycket har i enlighet med 3 § andrastycket kommittéförslaget föreskrivits, att rutinmässigt alkobolutandningsprovfår företas endast på eller i nära anslutning tUl den plats där kontrolleneller polisingripandet äger mm. Motivet tiU bestäramelsen är att den soraskall undergå rutinprov inte bör vara skyldig att för detta ändaraål förflyttasig någon näranvärd sträcka från den plats där konttollen eller polisingripandetäger mra, föraren själv läranar platsen, t, ex, smiter efter entrafikolycka, men efter förföljande anträffas långt därifrån, får polisingripandetanses äga mra på den plats där han sålunda anträffas. har i sitt remissytttandeföreslagit, att föreskriftema i detta stycke inskränks tUl att avse endastsådana rutinprov som företas vid trafikkontroll (2 § 1, departeraentsförslaget)eller vid trafiköverträdelser (2 § 3, departeraentsförslaget), så attutandningsprov efter en trafikolycka skall kunna företas exempelvis på sjukhus.Med anledning härav vill jag framhåUa att bestämraelsen inte avser att hindrarutinprov i sådana fall då föraren efter en trafikolycka har förts tUl sjukhus. I koramitténs förslag har föreskrivits, attalkobolutandningsprov skall företas på sätt som inte utsätter föraren förallmän uppraärksarahet och att provet skall företas i täckt fordon ellerinomhus och i avskUt mm, om särskilda skäl inte föranleder annat, TCO och har i sinaremissyttranden förklarat, att förslaget i denna del kan vålla praktiskasvårigheter, inte minst i storstadsregionerna. En föreskrift ora attutandningsprov sker på sådant sätt att det vållar rainsta möjliga uppmärksamhetär enligt dessa remissinstanser tiUräcklig. Även poUschefen i Jakobsbergspolisdistrikt anser det onödigt raed en föreskrift att utandningsprovet skallföretas i täckt fordon eller inorahus i avskUt rum. Av effektivitetsskäl raåstedet vara en fördel om provet kan tas t. ex. direkt genora fordonets sidoruta.Det torde enligt polischefen vara tillräckligt att i sina anvisningaranger lärapligaste sätt för provtagningens utförande. Liknande synpunkter försfram av medicinska fakulteten vid . Enligt min mening är det vid mtinprov frånpsykologisk synpunkt särskilt betydelsefullt att provet företas diskret. Det ärangeläget att i lagtexten framhålUa vikten av sådan diskretion. Jag har därföranslutit mig till kommitténs förslag i det aktuella hänseendet. Några störrepraktiska svårigheter torde föreskriftema inte behöva ge upphov tiU, Provtagningi täckt fordon avses innefatta även det fallet att föraren traderutandningsprovet sitter kvar i bUen med sidomtan neddragen, SärskUda skäl attgöra undantag från den föreslagna föreskriften om plats för provtagningen kantänkas föreligga exempelvis i fall då rutinprov tas på en motorcyklist ochpolisen inte har nära tillgång till täckt fordon eUer lokal där provet kanföretas. Självfallet skall därvid liksom i aUa andra fall när rutinprovföretas tUlses att man iakttar bestämmelsen att provtagningen skall ske påsätt som inte utsätter föraren för allmän uppmärksamhet. Paragrafen, som i sak motsvarar 4 § ikommittéförslaget, innehåller bestämraelser om vUka åtgärder som får vidtas omden på vUken utandningsprov enligt 2 § skall företas vägrar att medverka tiUsådant prov. I paragrafen föreskrivs, att vid sådan vägran blodprov får tas ochläkarundersökning för utrönande av alkoholpåverkan får äga ram. 8.2Förslaget till lag om ändring i lagen (1951: 649) om straff för vissatrafikbrott Som framgår av den allraänna raotiveringen har jagföreslagit att straff enligt promUlereglerna skall inträda ora någon förtfordonet efter att ha förtärt starka drycker i sådan raängd attalkoholkoncentrationen i hans blod under eller efter färden uppgår till elleröverstiger 0,5 '/oo resp. 1,5 %o- Paragrafen har ändrats i överensstäraraelsehärmed. Några remissinstanser har berört den situationenatt det på en förare tas två blodprov raed visst tidsmellanrum, varvid endastdet senare provet visar en blodalkoholhalt som överstiger båda eller den lägreav promillegränserna. Man har därvid kritiserat kommitténs uttalande att dettorde stämma bäst överens med de principer sora ligger till gnmd för den nyalagstiftningen att döma tUl ansvar på grundval av det blodprov som har tagitssist. För egen del biträder jag koramitténs uppfattning. Enligt de föreslagna nyabestämmelsema är det avgörande för om sttaff skall inträda eller inte humvidaföraren under färden hade så stor mängd alkohol i kroppen att promillegränsenhar kommit att uppnås under eller efter färden. Det måste därvid håUas i minnetatt påverkansgraden inte står i direkt proportion tUl alkoholhalten utan iallmänhet är störst närmast efter förtäringen, då alkoholhalten äri sli- gandeoch alltså kan ha förhåUandevis lågt värde. Det förhåUandet att det förstablodprovet ligger under promillegränsen synes dock i vissa fall kunna påverkapåföljdsbestämningen i mUdrande riktning. har i sUtremissyttrande framhållit, att raed en och samma raängd intagen alkohol kanblodalkoholkurvan under sitt stigande skede variera raycket såväl hos olikaindivider som hos samma individ vid olika förtäringsmönster, ansvar skallådömas på grundval av alkoholhalten i blodprovet oberoende av tiden för alkoholförtäringen,måste man därför enligt laboratoriets mening av rättssäkerhetsskäl görasärskilda avdrag från den vid blodanalysen funna alkoholhalten. Med anledning av laboratoriets påpekande vUl jaganföra följande. Vid alkoholanalys av blodprov gör laboratoriet raed hänsyntill de raed analysförfarandet förenade felraöjlighetema f. n. ett avdrag om iregel 0,14 "/oo från medelvärdet av blodanalysresultaten. Efter sådantavdrag erhålls ett reducerat värde, I det analysbevis som laboratoriet utfärdaranges att alkoholkoncentrationen i blodprovet med tUlräcklig grad av säkerhet,99,, beräknas ha uppgått tiU minst det reducerade värdet. Det är detta värdesom ligger tiU grund för den rättsliga bedömningen. Ett genomförande av de nyabestäraraelsema, som endast innebär att en eventuell höjning avblodalkoholhalten efter färdens slut skall beaktas i ansvarshänseende, tordeinte kunna tiUäggas någon självständig betydelse med avseende på det avlaboratoriet anmärkta förhållandet att samraa alkoholförtäring under olikabetingelser kan ge upphov tUl varierande blodalkoholhalter under alkoholkurvansstigande skede. Behovet av en eventuell justering av avdragets storlek synesdärför vara helt oberoende av ifrågavarande lagändring, 1 körkortskungörelsen (1972: 592) finns vissabestämmelser om kbr-kortsingripanden vid trafiknykterhetsbrott som enligt sinlydelse förutsätter att körkortshavaren haft viss blodalkoholhalt underfärden. Det gäller 54 § andra stycket (interimistisk återkallelse), 64 §(vaming) och 67 § andra stycket (omhändertagande). Den nya principen enligtvilken en förhöjnmg av blodalkohoUialten efter färdens slut skall beaktas iansvars-hänseende, föranleder motsvarande ändringar i dessa bestämmelser, såatt de i angivna hänseende bringas i överensstämmelse med 4 § TL i dess nyalydelse. Om godkänner förevarande förslag om ändring i 4 § TL ämnar enligt vad jag inhäratat statsrådet och chefen förkomraunikationsdeparteraentet förelägga Kungl, Maj:t förslag till ifrågavarandeföljdändringar i körkortskungörelsen. 8.3Förslaget till lag om ändring i Denna paragraf innehåller bestäramelser om bl. Som jag har föreslagit i den aUmänna motiveringen (avsnitt6.3) bör behörighet att ta blodprov tillkomraa inte endast läkare utan också legitimeradsjuksköterska. En besläraraelse raed nu angivet innehåll har tagits upp iförevarande paragrafs andra stycke. Under åberopande av det anförda hemställer jag attKtmgl, Maj:t föreslår 1, lag om försöksverksamhet medmtinmässiga alkobolutandningsprov, 2, lag ora ändring i lagen (1951:649) ora straff för vissa trafikbrott, 3, lag ora ändring irättegångsbalken. Medbifall tiU vad föredraganden sålunda med instämmande av statsrådets övrigaledamöter heraställt förordnar Hans Maj:t Konungen att till skallavlätas proposition av den lydelse bilaga till detta protokoll utvisar. Bilaga(Kommitténs förslag) Lagom ändring i lagen (1951: 649) om straff för vissa trafikbrott Härigenomförordnas i fråga om lagen (1951: 649) om straff för vissa trafikbrott dels att4 § skall ha nedan angivna lydelse, deh att i lagen skall införas en nyparagraf, 4 a §, av nedan angivna lydelse. Den som vid förande av bU, motorcykel, traktor eller motorredskap varit så påverkad av slarka drycker, att det kan an tagas, att han icke på betryggande sätt kunnat föra fordonet, dömes för rattfylleri tUl fängelse i högst eller, där omständigheterna äro mildrande, till dagsböter, dock ef under tfugofem. TiU sarama straff dömes föraren, om han av annatbemsningsmedel var så påverkad som sagts. Hade förare av bU eller motorcykel eller avtraktor med släpfordon en alkoholkoncentration i blodet av 1,5 promUle ellerdäröver, skall han anses hava varit så påverkad av starka drycker, som iförsta stycket sägs.