prop · FX03168 · 1974-12-31 00:00:00 — Mot denna bakgrand anser jag det vara naturligt att koraraunema pågmnd av sin raångsidiga befattaing raed bostadsbyggandet inora kommunen även engagerasi den del av bostadsfinansieringen som avser särskild placeringsplikt förbyggnadsprojekt inom koraraunen. Detta bör som förut nämnts ske på så sätt attkoraraunema ställer säkerhet i förra av borgen för byggnadskrediter tUl sådanaprojekt inora komraunen som omfattas av särskild placeringsplikt. Även om detsjälvfallet får anses vara naturUgt att koraraunema åtar sig borgensansvar i såstor utsträckning sora raöjligt, kan koraraunema givetvis inte åläggas att åtasig sådant ansvar. I de fall, där koraraunal borgen läranas, raåste denna ocksåav naturliga skäl begränsas till det aktueUa projektet och kan alltså inte utankoraraunens uttryckliga åtagande avse låntagarens övriga totala engageraang. Jag förordar att bestäramelserna om den särskUda placeringspUktenkompletteras med en föreskrift om borgen i enlighet med vad jag nuanfört, I ett föregående avsnitt har jag bl, a, framhållitatt det är en nödvändig förutsättning för en effektiv ekonoraisk politik, attdet allraänna genom sina penningpolitiska organ har möjlighet att påverkaräntenivån och räntestrukturen. Detta kan sora nämnts ske genom diskontooch dess marknadsoperationer, dvs. köp och försäljningar av värdepapper.Bankernas räntesatser vid in- och utiåning är med vissa marginaler anknutnatill diskontot, dvs. den räntesats som tiU- läraparvid utlåning tUl bankerna. Erfarenhetema både i och utoralands visareraellertid att det i vissa situationer behövs andra kreditpolitiska medel ände traditionella för att raera dttekt kunna påverka förhåUandena påränteonirådet. Räntestrukturen på kapitalraarknaden kan, sora jag tidigareberört, regleras genora emissionskontroll. En sådan kontroll kan föratomemissionemas volym även avse räntesatser och andra emissionsvillkor förnyemitterade obligationer. Det kreditpolitiska medel sora ger ett direktinflytande över räntesatserna på kreditraarknaden är räntereglering, Bestäraraelserhärora infördes i vårt land första gången genora en ränteregleringslag,som ersattes av den aUtjämt gäUande lagen om räntereglering ocheraissionskontroll. Enligt denna lag kan Kungl, Maj:t på framställnmg av riksbanksfullmäktigege befogenhet att utfärda föreskrift ora anmälningsskyldighet säratora raaxirai- eller minraiiräntor. Något förordnande enligtränteregleringslagen har inte utfärdats, Lagen har eraellertid tjänatsora bakgmnd tUl de överenskoraraelser sora träffats raellan ochkreditinrättningarna, F, n, gäller en överenskoraraelse mellanriksbanken och bankinstituten innehållande bl, a, vissa regler för bankernasräntesättning. Enligt överenskoraraelsen skall denna räntesättning norraaltfölja förändringarna i diskonto. Vidare skall rUcsbanken hållasinforraerad om alla av bankerna tiUärapade räntesatser, och förändringar avdessa skall i förväg diskuteras raed rUcsbanken. Enligt utredningens förslag får förordnande oraräntereglering utfärdas endast om synnerliga skäl föreligger. Även oraräntereglering är att betrakta som ett extraordinärt instrument, anserutredningen att den är ett medel som bör stå till förfogande vidsidan av andra åtgärder för att påverka räntenivå och räntestruktur. Denspeciella marknadssituationen i vårt land med ett fåtal storbanker ochbankgmpper fordrar enligt utredningen en viss övervakning med möjligheter tUlingrepp i fall av okontrollerade ränteglidningar. Remissinstanserna delar allmänt utredningensuppfattning att bestämraelser om räntereglering behövs även i framtiden.Riksbanksfullmäktige framhåller bl. a. att en kreditåtstramning kan raedföra entendens tUl böjda räntor sora från allraänna synpunkter är oacceptabel.Bankerna har själva i vissa lägen uttryckt sitt behov av stöd föratt komma tUl rätta med räntesättningsproblem som uppstått genom konkurrensåtgärdermellan det fåtal banker och banksararaanslutningar sora agerar påkreditraarknaden. Kritisk raot förslaget i denna del är bankföreningen, sorapekar på att nuvarande lag ora räntereglering aldrig behövt tillämpas och attriksbanken kan styra bankernas in- och utiåningsräntor genomdiskontopolitiken, vid behov förstärkt med rekoraraendationer ra. Enligt bankföreningen har en räntereglering olyckliga verkningar bl.a. från kreditfördelningssynpunkt och stimule- raruppkomsten av en grå marknad, som ligger helt utanför ränteregleringenskontrollområde. För egen del anser jag i likhet raed utredningenoch en stor raajoritet av remissinstanserna att det även kanbehövas ett sådant kreditpolitiskt instrument som räntereglering med vars hjälpriksbanken kan påverka räntenivån och räntestrukturen vid sidan av andratraditionella åtgärder sora t. ex. diskontopolitiken. Jag vill här bara ikorthet ermra om vad som anfördes i prop. 1962:143 med förslag tiU nuvaranderänteregleringslag. I propositionen framhöU jag bl. a. att det kan varastabiliseringspolitiskt önskvärt att vid en kraftig kreditåtstramning undvikaen okontrollerad och av spekulativa inslag förstärkt räntestegringsprocess. svag konjunktur kan det vara behövligt att utan en överdrivenlikviditetsökning och utan en inte önskvärd eftersläpning åstadkomraa en låg,investeringsstiraulerande räntenivå, DärtUl koramer att det måste anses varaett allmänt intresse att räntenivån på inlåningssidan står i ett rimligtförhåUande till avkastningen av bankernas tUlgångar och att inlåningsräntornasstmktur är överskådlig och inte missgynnar vissa grupper av sparare. Jag vill nu liksom betona att deräntereglerande ingreppen givetvis bör handhas på ett sådant sätt att manundviker de skadliga verkningar som kan uppstå vid en räntenivå som på längresikt är ur balans med raarknadsläget. Bl, a, kan risken för en olämpligkreditfördelning bli framträdande, om räntorna på hindras attanpassa sig tUl marknadsläget. En sådan tillämpning av räntereglerande åtgärder bör därför avvisas. Det kanemellertid framhållas att prisbildningsmekanismen på kreditmarknaden inte ärsådan att det är möjligt att tala om ett alldeles bestämt jämviktsläge tUlvilket räntestrukturen anpassas, om den inte påverkas av räntereglerandeingrepp. Starka skäl talar för att den kreditfördelning som kan bli följden aven okontrollerad räntestegring i ett inflationsläge inte är samhällsekonomisktläraplig. Sammanfattningsvis vUl jag alltså förorda attbestämmelser om räntereglering även i fortsättningen skall ingå i denkreditpolitiska lagstiftningen. Redan existensen av sådana bestämmelser bör geriksbanken större möjligheter att vid diskussionerna med kreditinrättningarnahävda de allmänna kreditpolitiska intressena. Liksom andra extraordinära medelbör räntereglering användas endast om synnerliga skäl föreligger, dvs. isådana särskilda situationer som fömt antytts och där alltså direktaräntereglerande åtgärder anses oundgängligen nödvändiga för att kunnagenomföra en effektiv kreditpolitik. Därvid bör givetvis beaktas atträntereglerande ingrepp, som berörts, bör användas så att man undviker,denegativa effekter som uppstår vid en räntereglering och vid enräntenivå som på är ur balans med marknadsläget..Förordnande omräntereglering bör som utredningen föreslagit begränsas tUl , högst ettår, I första handbör liksom hittiUs raetoden raed sararåd och överenskommelser raellanriksbanken och kreditinrättningarna utnyttjas. I fråga om lagens orafattning föreslår utredningenatt räntereglering skall kunna avse kreditinstitutens in- och utlåning samt vadgäller inlåning även annan sora bedriver inlåning på räkning sora aUraäntanvänds av bank. Ränteregleruigen utvidgas alltså tUl att omfatta saratiigakreditinstitut. 1 jämförelse med tidigare lag betyder detta att ävenhypoteksinstituts och kreditaktiebolags räntesättning inkluderas. Att dessa institutinte ingick tidigare berodde på att deras utiåningsräntor med en snäv marginalbestämdes av deras upplåningskostnader. Utredningens allmänna princip är attlagstiftningen i detta avseende bör gälla alla institut vars verksamhetregleras i lag. Remissinstanserna har inte haft något att invända raotförslaget i derraa del. Även jag delar utredningens uppfattning i fråga omvilka institut som bör orafattas av ett förordnande om räntereglerrag. Det börgöras klart att all inlåning hos bank bör falla under bestämmelserna, även omden inte sker på vanlig bankräkning utan avser t. ex. inlåning på särskUdavillkor, s. k. specialinlåning. Liksom tidigare bör bestämraelserna orafattaäven sådan inlåningsrörelse sora drivs av () och HSB elleri liknande forraer. Beträffande ränteregleringens konstruktion harutredningens förslag i stort sett lämnats utan erinran underremissbehandlingen. Jag kan också i allt väsentligt tillstyrka förslaget idenna del. Ett förordnande av regeringen om räntereglering kan innebära attriksbanken får rätt att ge föreskrift om maximi- och minimi'ärden förinlåningsräntor och om maximivärden för utlåningsräntor. oraraaxirairänta kan avse den genomsnittliga räntesals som tillämpas av eller visst slag av utlåning. Detta kan ofta varaden enda möjligheten att effektivt påverka räntesättningen. Möjlighet börfinnas att fastställa maximiräntan i förhållande tiU läget vid en visstidpunkt, t. ex. föreskriva att banks genomsnittligt tUlämpade räntesats förviss utlåning inte får överstiga nivån vid en angiven tidpunkt.Ränteföreskrifterna bör, liksom i praktiken varit fallet,differentieras för olika slag av in- eller utlåning. För att skall kunna följaränteutvecklingen och i förväg vara underrättad om förändringar i räntesatsernaföreskrivs i den nuvarande ränteregleringslagen att Kungl. Maj:t kan förordnaatt skall ha befogenhet att föreskriva anmälningsskyldighetbeträffande räntesatser ra. för de institut som orafattas av lagen.Bestämraelser härora, sora kan ha betydelse också för tillärapningen av andrakreditpolitiska medel, föreslås utgöra en särskild avdelning i den nya lagenoch behandlas i närraast följande avsnitt. Enligt de nu gällande lagarna på detkreditpolitiska området kan de kreditinrättningar som omfattas av lagarnaåläggas skyldighet att lämna vissa uppgifter till . En sådanuppgiftsskyldighet syftar till att garantera att får aUa deupplysningar från kreditinstituten som behövs för att skall kunnabedöma behovet av visst kreditpolitiskt raedel, t. ex, ora ett förordnande omkassakvot behövs och hur i så fall kvoten bör fastställas och beräknas. Utredningenföreslår att i lagen ges regler om uppgiftsskyldighet, som innebär attkreditmstitut eller annan som kan omfattas av räntereglering skall vara skyldigatt efter anmodan lämna de uppgifter som anser nödvändiga isammanhanget. föreslås också få befogenhet att förelägga vite förställföreträdare för berört institut, ora uppgiftsskyldigheten inte iakttas.Vid reraissbehandlingen har utredningens förslag allmänt godtagits. Erinringarhar i stort sett framställts endast mot förslaget om rätt för att gevitesföreläggande. Detta förslag avstyrks av kammarrätten, som ifrågasätter,om skall få en befogenhet som ytterst sällan torde behöva utnyttjas. För egen del kan jag i likhet raedreraissinstansema tUlstyrka utredningens förslag om anmälningsskyldighet. Jagvill erinra om att förslaget innebär att anmälningsskyldighet föreligger, ävenom något förordnande enligt lagen inte är i kraft. Detta är en nyhet iförhållande tUl vad som f. n. är fallet enligt ränteregleringslagen menöverensstämmer med vad som gäller enligt de övriga kreditpolitiska lagarna. Detär, som utredningen frarahåUit, angeläget att kontinuerligt kanfölja ränteutvecklingen och i förväg vara underrättad om planeraderänteändringar. Tiden för anmälan av ränteändring bör i enlighet medutredningsförslaget utsträckas. Jag förordar att tiden för sådan anraälan fårbestämmas tUl senast , mot f, n, , före ränteändring, I fråga om förslaget att skall kunnameddela vitesföreläggande, om uppgiftsskyldigheten försumraas, vUl jag erinraora att hade sådan befogenhet enligt ränteregleringslag, I1962 års kreditpolitiska lagstiftning följdes den principen att vidöverträdelse av raeddelade föreskrifter eller annan försuraraelse endast rentekonomiska sanktioner skulle användas. Något behov av vitesföreläggande i frågaom uppgiftsskyldighet enligt den kreditpolitiska lagstiftningen ansågs rateföreligga, då några svårigheter att erhålla uppgifter inte hade förelegat, Ienlighet härraed upptogs i de aktuella lagarna inte några bestäraraelser oravite. Såvitt kunnat utrönas har det hittUls inte frarakorarait något behov avatt kunna förelägga vite för att genoradriva att uppgiftsskyldigheten fullgörs.Kararaarrätten anser för sin del att det kan ifrågasättas, ora riksbankenskall få en sådan befogenhet som kan väntas bli utoyttjad ytterst sällan. detanförda saknas även enligt min mening tillräckliga skäl att nu återinförabefogenheten för att förelägga vite. uppgiftsskyldigheten inågot fall inte skulle fullgöras efter anraodan från , torderiksbanken genora hänvändelse tUl bankinspektionen eUer raotsvarandetUlsynsrayndighet kunna utverka att gällande författningar efterlevs och attföreskriven uppgiftsskyldighet fullgörs. Utredningen tar upp frågan ora sekretesskydd isamband med att kreditinstitut lämnar uppgifter till . Deupplysningar sora kreditinstituten kan avkrävas kan avse dels institutensjälva, dvs. deras allm.änna rörelse och andra interna förhåUanden, dels deraskunder. Vid behandlingen av lagstiftning ora likviditets- ochkassakvot m, ra. anförde lagrådet att det borde övervägas att införa visstsekretessskydd i fråga om uppgifter som kreditinrättningarna läranarriksbanken, i vart fall i vad uppgifterna rör enskUdas förhållanden. Medanledning härav gjordes den ändringen i riksbankslagen att även ärendensora rör kunders förhållanden tUl annan kreditinrättning än skallhållas hemliga av . Överträdelser av dessa sekretessbe-stäraraelser kanraedföra ansvar för tjänstefel, I ränteregleringslagen finns en särskildsekretessbesläraraelse, sora stadgar att vad sora inhäratas raed stöd avlagens bestäraraelser ora anraälningsskyldighet och tillsyn inte får yppas ividare raån än sora erfordras för att vinna det raed bestäraraelsema avseddaändaraålet. Utredningen föreslår ingen raotsvarande bestämmelse utan anser attbehovet av sekretess är tillgodosett genom att uppgifter, sora avser enskUdasförhållanden, skyddas genora andra bestäraraelser i bl. a. riksbankslagen,banklagen och sekretesslagen. Bankinspektionen och bankföreningen anserdäreraot att det behövs ett sekretesskydd även för uppgifter ora sådana intemaförhållanden, sora kreditinstitut av konkurrens- eller andra skäl kan ha ettberättigat intresse av att hemlighålla. Enligt min mening är den uppgiftsskyldighet soraraed stöd av den föreslagna lagen kan åläggas kreditinstituten ra. mycketvidsträckt genom att den kan avse alla sådana uppgifter som ansernödvändiga för att kunna bedöma, om kreditpolitiska medel behövs och hur ettförordnande härora skall tiUärapas. Mot denna bakgmnd anser jag i likhet raedbankinspektionen och bankföreningen att ett sekretesskydd behövs inte bara föruppgifter sora avser kunders förhållanden till eller annankreditinrättning i vilket avseende sekretesskydd f. n. gäller enligtriksbankslagen utan också beträffande sådana uppgifler sora avserkreditinstituts eller annan uppgiftsskyldigs affärs- eller driftförhållanden.Det sekretesskydd sora enligt rain uppfattning bör införas bör avse uppgifterav nu berört slag vare sig de dokumenterats i allmän handling eller inte.Skyddet bör dock efter raönster av 21 § sekretesslagen begränsas till fall, därett offentliggörande kan raedföra skada för uppgiftsläranaren. Lagteknisktsynes det lärapligast att hand- lingssekretessoch tystaadsplikt införs genora en ändring i 35 § riksbankslagen. Jag förordaralltså att denna lag ändras i enlighet raed vad jag nu anfört. Någon särskildsekretessbestämraelse i den föreslagna nya lagen behövs därför inte. Jag anserdet dock lämpligt att i denna lag görs en erinran om att sekretesskydd gällerför vissa uppgifter enligt riksbankslagen. Till frågan om sekretesskyddåterkomraer jag i special-motiveringen. I likhet med vad som f. n, gäller enligt dekrecUtpolitiska lagarna skaU enligt utredningens förslag vissa ekonoraiskasanktioner kunna drabba den sora överträder raeddelad föreskrift. Sådanasanktioner kallas av utredningen särskilda avgifter. Reglerna för hur desärskUda avgifterna skall påföras och grunderna för hur de skaU beräknasföreslås bli desararaa sora f, n. Däremot föreslås vissa höjningar av taken föravgifterna, I ett föregående avsnitt (3.4.9) har närmare redogjorts för utredningensförslag i dessa delar och jag hänvisar tUl denna redogörelse. Liksom f. n.skall enligt utredningens förslag avgöra, om särskUd avgift skallutgå eller ej. särskilda skäl föreligger, kan särskUd avgift nedsättaseUer helt efterges. Avgiftema skall liksora hittiUs tUlfalla statsverket. De av utredningen föreslagna bestämraelserna orasärskilda avgifter har i huvudsak läranats utan erinran av reraissinstansema.Även jag kan i allt väsentligt ansluta raig till utredningens förslag, LUcsoraf, n, bör alltså enligt rain mening den principen gälla att överträdelser avkreditpolitiska föreskrifter bör raedföra ekonoraiska sanktioner raen intestraff. Viss kritik har riktats mot att rUcsbanken, som meddelar föreskrifterenligt lagen, också får bestämma sanktionerna vid överträdelser avföreskrifterna. Kritik har också riktats raot utredningens förslag, vilketskall behandlas senare, att talan inte skall få föras raot beslut.Jag kan i fråga ora dessa spörsmål åberopa vad jag anförde i prop. 1962: 143med förslag till ny ränteregleringslag. De skäl jag då anförde är enligt minmening giltiga även såvitt gäller den nu berörda frågan. Det kan såledesfrarahållas att det redan av den föreslagna lagen framgår hur den särskildaavgiften skall beräknas. Det ankommer sedan på att, i samband raedatt meddelar viss föreskrift, inora den i lagen angivna ramen angestorleken av den särskUda avgift som kan utgå vid överträdelse av föreskriften.Sedan det konstaterats hur stort överskridandet är har endast attutföra en räkneoperation. bör liksom f. n, kunna nedsätta ellerhelt efterge särskild avgift. Någon bestämraelse finns inte, som gör detmöjligt att ta ut fastställd avgift av den sora inte vill betala frivUligt t.ex. på grund av annan uppfattning än ora avgiftsbeloppets beräkning.1 sådant fall är hänvisad att underställa saken dorastol för avgörande.Domstolen prövar därvid självständigt ora och i vad mån föreskrift enligt lagenblivit åsidosatt och hur avgiftsbeloppet skall be- räknas.Även domstolen har därvid möjlighet att tillärapa bestäraraelsema oranedsättning eller eftergift av särskild avgift. Med hänsyn till dessaförhållanden finns det enligt rain raening inte några betänkligheter motutredningens förslag i denna del. Jag förordar att i lagen tas in bestämraelserav nu angivet innehåll. I fråga ora de särskUda avgifternas storlek anförbankföreningen att utredningens förslag innebär kraftiga höjnragar i vissafaU en fyrdubbling i förhållande till vad sora gäller enligt nuvarande beredskapslagstiftning.En sådan höjning av avgiftsnivån kan enligt bankföreningens raening inte ansesmotiverad för att åstadkomraa tillräcklig effektivitet. påpekari detta sammanhang att det erfarenhetsmässigt förekoraraer fall, i vUka detfinns utryrarae för olika meningar, humvida viss typ av skuldebrev skall ansesomfattad av emissionskontroll eller ej. Det bör därför skapas raöjlighet atthos regeringsrätten erhålla bindande förhandsbesked i detta avseende. Utredningens förslag till höjningar av taken för desärskilda avgifterna har accepterats av de flesta reraissinstansema. Även jagkan godta utredningens förslag på denna punkt. Sora utredningen framhållit harde sanktioner som enligt gällande bestäraraelser kan drabba den sora bryter motmeddelad föreskrift i vissa fall varit otillräckliga för sitt syfte. De avbankföreningen beträffande orafattningen av enemissionskontroll bör enligt min mening lärapligen lösas genora kontakter raedriksbanken och i förekoraraande fall även raed tiUsynsrayndigheten. Jag anserdet därför f. n. onödigt att tillskapa en ordning, enligt vUken bindandeförhandsbesked skulle kunna inhäratas i nu aktuellt avseende. Några sanktioner i förra av straff föreslås inte avutredningen vid överträdelse av meddelad föreskrift. Utredningens ståndpunkt idetta avseende överensstämmer med den vid lagstiftning genomfördaprincipen att vid överträdelser som är i fråga endast rent ekonoraiskasanktioner bör komma till användning. Som jag tidigare framhållit bör ocksåenligt min mening denna princip gälla. I ett avseende föreslås dock straffkunna följa enligt den föreslagna lagen, nämligen för det fall att någon lämnaroriktig uppgift till i saraband raed att i lagen stadgaduppgiftsskyldighet skall fullgöras, I sådant fall följer ingen ekonoraisksanktion enligt lagen. Jag biträder därför utredningens förslag om att enstraffbestämraelse bör finnas för sådant fall. Påföljden bör, sora utredningenföreslagit, bestäraraas tUl böter. I ringa fall skall inte dömas till ansvar. Enligt utredningens förslag skall besvärsrätt motriksbankens beslut enligt lagen inte finnas. Någon rätt att föra talan motriksbankens beslut finns inte heller enligt de nu gällande kreditpolitiskalagarna. Utredningens förslag godtas av de flesla reraissinstansema menkritiseras av bl. a. bankinspektionen och bankföreningen. bl.a, att det är föga realistiskt att räkna raed att en rättsprövning hos dorastolkoramer till stånd genom att t, ex, en bank vägrar att betala straffavgift,varefter får stämraa banken tUl dorastol raed krav på avgiften.Enligt inspektionens raening är bankerna alltför beroende av saraarbetet medriksbanken för att vidta en så drastisk åtgärd. De statsrättsliga skäl som kananföras mot en klagorätt är inte heller bärande. befogenheterenligt den föreslagna lagen är helt beroende av Kungl. Maj:ts förordnande, ochKungl, Maj:t kan när som helst återkalla eller begränsa ett sådant förordnande,I linje härmed bör enligt inspektionens uppfattning ligga, att Kungl, Maj:tefter besvär kan ingripa i tiUämpningen av ett förordnande. Inspektionenerinrar vidare om att Kungl, Maj:t i regeringsrätten har att efter besväröverpröva vissa av fattade beslut, bl. a. i frågor om utlämnande avallraänna handlingar särat vissa statstjänsteraannafrågor [lag (1970: 279) orabesvär över beslut av organ]. Bankinspektionen anser därför att enbesvärsrätt, fraraför allt i fråga om de särskilda avgifterna, bör införas ilagen och att talan mot beslut bör prövas av Kungl. Maj:t istatsrådet eller i regeringsrätten. anför i huvudsak liknandesynpunkter och föreslår att besvär över beslut bör kunna föras iregeringsrätten, såvitt avser ärenden om särskilda avgifter, och i andra fallhos Kungl, Maj:t i statsrådet. Frågan om en allraän besvärsrätt över beslut avriksbanken i kreditpolitiska frågor har, som förat nämnts, behandlats isamband med den kreditpolitiska lagstiftningen , I prop. 1962: 143anförde jag bl. a. att av den föreslagna lagen framgick hur sanktionen föröverträdelse av meddelad föreskrift skulle beräknas och att beslutora sådana sanktioner grundades på räkneoperationer. lagstiftning gerinte heller möjlighet att ta ut sanktionsbelopp av den som inte frivilligt villbetala. är i sådant fall hänvisad tUl att underställa saken domstolför avgörande och domstolen prövar därvid självständigt huruvida och i vad månföreskrift enligt lagen blivit åsidosatt. Jag ansåg sålunda att någonbesvärsrätt inte borde införas. lagförslag remitterades till lagrådet,som lämnade mina uttalanden i denna fråga utan erinran. antogförslaget utan ändring i denna del. Jag vill också erinra om vad jag anförde iprop. 1974: 89 ang. ändringar i valutalagstiftningen (s. 63), där frågan orabesvär över beslut behandlades. Propositionen godtogs i detta avseendeutan ändring av (FiU 23, rskr 274). a. ansåg jag nödvändigt att i de avseenden som då var akluella etableradetillfredsställande kontakt med regeringen.