prop · FX03168 · 1974-12-31 00:00:00 — Kre-dhexpansionen kunde inte anses förenlig med en balanseradökning av inhemsk efterfrågan och produktion. Med hänsyn härtUl men också pågrund av en ny stark minskning av valutareserven höjdes diskonto ijuli raed tUl . I sararaa månad förordnades ocksåom kassakvoter för affärsbankerna enligt likviditets-och kassakvotslagen.Åtgärden innebar att varje affärsbank vid varje dags slut skulle hålla ettbelopp på checkräkning i motsvarande av den lagstadgade likviditetskvotensnäranare vid utgången av månaden före närmast föregående kalendermånad.Underskreds kassakvoten måste banken utge en tilläggsränta på underskottet.Vidare vidtogs ålgärder för en direkt begränsning av bankernas upplåningsmöjligheteri . Sålunda begränsades denna upplåning för vissa affärsbanker genomindividuella limiter. Dessa utgjorde tak för upplåningen och justerades efterhand, bl. a. med hänsyn till i vilken utsträckning bankerna visatåterhållsamhet i sin utlåning till andra ändamål än bostadsbyggandet.Resultatet av de olika åtgärderna för att dämpa kreditexpansionen blev attutestående lån till nämnda ändamål sjönk 2 miljarderkr. mot en ökning med . Föreskrifterna om likviditetskvoter och kassakvoterkvarstod oförändrade . Systemet med individuella limiter i frågaom affärsbankernas upplåning i behölls också. Under förstakvartalet ökade affärsbankernas utiåning tiU andra ändamål än bostadsbyggandetstarkt. Mot bakgrund av de inflationistiska tendenserna i den svenska ekonominoch ett växande underskott i bytesbalansen träffades enuppgörelse mellan och affärsbankerna med undantag av SparbankernasBank och om ett s. k. utlåningstak. Bankerna åtog sig varbank för sig att hålla sin utlåning, exkl. bostadsbyggnadskrediter, under etttak bestämt med utlå- ningsvolymenvid utgången av sora bas. Maxiraura för utlåningen skulle vara 106 %för raaj och för juni och föll sedan till . Vidöverskridande gällde vissa sanktioner. Högkonjunkturen följdesunder av en påtaglig avraattning i den inheraska efterfrågan. Vadgäller handeln raed utiandet skedde ett kraftigt oraslag i handelsbalansen frånett stort underskott till ett betydligt större överskott under år1971. Mot bakgrund av utvecklingen av konjunkturläget kunde kredilpolitikengöras raera expansiv. Utiåningstaket slopades och rUcsbankensdiskonto sänktes etappvis ned tUl . Likviditetsläget för bankerna lättadeefter hand och hade affärsbankema knappast någrasvårigheter att uppfylla gällande krav på likviditetskvoter. För övrigabankinstitut träffades en överenskoraraelse sora innebaratt gällande placeringsregler med verkan ersattes av likviditetskvoter.Denna omläggning låg i linje med den genomförda samordningenav banklagstiftningen och underlättades av det lätta kreditläge sora då rådde. Den ekonoraiska utvecklingen under år 1973präglades av en raycket stark efterfrågan på svenska exportprodukter och enförhållandevis svag inhemsk efterfrågan. Genom överskott i bytesbalansen ökadevalutareserven starkt. Kraven på likviditetskvoter och kassakvoter behöllsunder året. Den tidigare mycket gynnsamma utvecklingen av valutareservenbröts , Utflödet av valutor accelererade efter hand.Under årets tre första månader minskade valutainnehav med nästan 1600 milj, kr, I första hand för att söka bromsa detta valutautflödetillkännagav vissa åtgärder. diskontohöjdes fr. o. m. från till Den långa räntan höjdes med1/för stats- och bostadsobUgationer till 7 1/och för kommun- ochindustriobligationer till 7 3/, i vissa fall högre.Affärsbankernas kassakvotskrav höjdes fr. o. m. från tUl ,vUket medförde en betydande upplåning i från affärsbankernas sida.Reglerna för bankernas upplåning i har varit sådanaatt en bank får låna lUl diskontot ett belopp motsvarande av bankens egetkapital. På överskjutande belopp tar ut en ränta på överdiskontot. med diskontohöjningen och kassakvotshöj-ningen höjdesskattlcammarväxeldiskontot från till . Räntesatsen på bankernasinlåning på särskUda räkningar (större belopp, vanUgen från kommuner ochföretag) steg därmed också till omkring med diskonto- och kassakvotshöjningenuppmanade affärsbankerna att dämpa ökningstakten i sin övrigautlåning (dvs. exkl. bostadsbyggnadskrediter). Denna hade under andra hälften avår 1973 börjat öka i en allt snabbare takt, Sparbankema och centralkassomainformerades av om alt dämpningen av affärsbankernas övrigautlåning inte fick utnyttjas för någon kreditexpansion från deras sida. Syftet med den vidtagnaåtstramningen av kreditpolitiken var framför allt att förmå företagen till enfinansiering utomlands i större utsträckning än tidigare men även attåstadkomma en dämpning av kredilefterfrågan, vilken från allmänna synpunktervar önskvärd. medgav vidare att affärsbankerna höjderäntan utöver vad som följt av diskontoändringen på framför allt vissaföretagskrediter. Ränteglidningen hos affärsbankerna skulle dock inte fåöverstiga räknat på hela lånestocken. Räntan på bostadsbyggnadskrediterskuUe inte få höjas. Som en följd av detta medgivande höjde affärsbankerna fr,o. räntan på krediter i räkning med 1/. Sedermera harräntehöjningar skett även för andra lånetyper. Även för sparbankerna har enbegränsad ränteglidning medgivits. som valutareserven minskade mycketkraftigt ökade bankernas tidsbundna fordringar påutländska banker i snabb takt. Ökningen hängde framför allt samman med den mycketkraftiga tillväxten av behållningen på bankernas s, k, valutakonton. Denbetydande räntcskiUnaden mellan och utlandet samt starkakursförväntningar syntes ha medfört en motvUja hos exportörerna att växla insina valutainkomster tUl svenska kronor. Exportörerna valde i stället att istor utsträckning placera sina valutainkomster på ett valutakonto i svenskbank. På dessa medel erhöll de en ränteavkastning som ungefär motsvarade räntani valutans hemland. Eftersom de svenska bankerna är skyldiga att hålla enmotsvarande täckning som fordran på utiändsk bank, påverkar dessa valutakontonbankernas valutaställning. En stor del av utflödet från den centralavalutareserven har således använts för att finansiera dessa valutakonlon. Föratt åstadkomma en minskning av behållningarna på valutakontona och samtidigterhålla en ökning av valutainnehav beslöt valutastyreisen undervåren att på medel som insätts på valutakonto efter skallnågon ränta inte utgå. Avtappningen av valutareserven fortsatte emellertid.Valutautflödet var väsentligt större än vad som motsvarade utvecklingen avutrikeshandeln och andra löpande transaktioner. En viktig förklaring härtillvar att den svenska räntenivån även efter diskontohöj-ningen i aprUinternationeUt sett var låg, vilket medförde att utnyttjandet avfinansieringsmöjligheter i utlandet var mindre attraktivt för det svenskanäringslivet. beslöt därför att höja diskontot fr, o, m. den 16augusti med till . I samband härmed höjdes den långa räntanmed 1/. Ettbrett register av kreditpolitiska åtgärder har sålunda komrait till användningunder senare år. Kreditpolitiken har delvis haft till raål att raotverkarubbningar i den yttre balansen. Spekulativa, snabba skiftningar i kapitalrörelserna,t. ex. i samband raed förväntningar om reval-vering eller devalvering av olikavalutor eUer mot bakgrund av uppkommande skillnader i räntenivån i förhållandetill utiandet, har påkallat kreditpoliiiska åtgärder. De kreditpolitiskaåtgärderna har också satts in när den svenska konjunktursituationen varit sådanatt kredit- och likvi-ditetsåtstramande åtgärder varit påkallade för att raötatendenser till överhettning i den svenska ekonomin. Den förda kreditpolitikenhar haft avsedd effekt när det gällt att begränsa en alltför kraftig expansionav utiåningen och slå vakt om valutareserven. Självfallet finns utrymme forolika uppfattningar när det gäller såväl den förda kreditpolitiken som denframtida utformningen av kreditpolitiken. Utan att här gå närmare in på dessaspörsmål anser jag mig kunna konstatera att erfarenheterna av kreditpolitikenunder senare år visar betydelsen av att det finns ett brett register avkreditpolitiska instrument som i varierande grad kan sättas in för att snabbtoch effektivt raotverka rubbningar i den inre och yttre samhällsekonomiskabalansen. I likhet med utredningen och flertalet reraissinstanser anser jag,att det är erforderligt att raot bakgrund av erfarenheterna nu se över dengällande lagstiftningen. Även raed tanke på den osäkerhet sora alltjärat råderpå den internationella kreditraarknaden och för att förbättra raöjlighetemaatt möta rubbningar i de utrikes betalningsströmmama anser jag det angelägetatt den kreditpoliiiska lagstiftningen nu oraprövas. Ett viktigt syfte med den kreditpolitiskalagstiftningen är att skydda statens och bostadsbyggandets kreditbehov.Bostadspolitiska överväganden har haft en väsentiig betydelse för utformningenav de kreditpolitiska instrumenten och av den förda kreditpoliliken. Vissa avde kreditpolitiska instrumenten är ägnade att trygga bostadssektorns behov avlångfristiga krediter. Vid beräknande av likviditetskvoter prioriteras bl, a,bostadsobUgationer genom att de räknas in bland de likvida tillgångarna,Placeringskvotslagen har till direkt ändamål att tillgodose statens ochbostadsbyggandets behov av långa lån. Som tidigare nämnts gäller föraffärsbankema förordnande om likviditetskvoter enligtlikviditets- och kassakvotslagen. För sparbankerna gällde överenskommelser medriksbanken om placeringskvoter fram , då dessa genom enöverenskoraraelse raed ersattes av likviditetskvoter. Även förjordbrukets centralkassor gäller en överenskoraraelse om likviditetskvoter. Förförsäkringsbolagen och AP-fonden brukar gälla årliga rekomraendationer elleröverenskommelser om placeringsinriktningen. Mot bakgrund av den starka ökningav oavlyftade byggnadskrediter dvs. de krediter som gäller underbyggnadstiden som skedde uppdrog regeringen år 1972åt delegationen för bostadsfinansiering att förhandla med affärsbankerna föratt fådessa att öka sina förvärv av långfristiga bostadsobligationer. Förhandlingarnaledde tiU en uppgörelse , sora i huvudsak innebar attaffärsbankerna skulle dels öka sitt innehav av bostadsobligationerraed 1 500 milj, kr,, dels omvandla 1 000 mUj. utestående byggnadskreditertiU s. k, mellankrediter med räntevillkor raotsvarande vad sora gällde förhypotekslån. Delegationen träffade därefter uppgörelser också raed AP-fonden,sparbankerna och postbanken om att dessa institut skulle förvärvabostadsobligationer. Med hänsyn till de fortsatta svårigheterna att itillräcklig omfattning placera bostadsobligationer på kapitalmarknaden fickdelegationen till stånd en ny överenskommelse med affärsbankerna,sparbankerna, postbanken och jordbrukskasserördsen. Uppgörelsen avser år 1974och innebär att bankerna åtagit sig att bidra med ca 4 000 railj, kr, tillfinansiering av färdiga fastigheter. Bidraget skall huvudsakligen ske genom enökning av nettoinnehavet av bostadsobligationer. En mindre del av beloppet fåranvändas för omvandling av byggnadskrediter till raellankrediter. Den prioritering av bostadsbyggandet sora sker påkreditraarknaden grundas på de bostadsbyggnadsprograra som fastställs avregering och riksdag. Den ingående planering av bostadsbyggandet som sker genompolitiska och administrativa beslut avser förutora byggnadsvolyraen också deenskilda projektens lokalisering och tidpunkter för deras igångsättande. Medutvecklingen mot allt större precisering i fråga ora de årligabostadsprogramraen har behovet av att byggnadskrediter ställs till förfogande itillräcklig omfattning och på rätta tider ökat starkt. Problemet har fr, o, ra,lösts genom årliga överenskommelser mellan delegationen förbostadsfinansiering och bankinstituten. Genom dessa uppgörelser harbyggnadskrediter för statiigt belånade byggnader kunnat säkerställas. Densenaste överenskommelsen träffades , Mot bakgrund av attbostadsbyggnadsplanen för ger utrymme för ca 75 000 statligt belånadelägenheter och 8 000 lägenheter utan statliga lån har företrädare föraffärsbankerna, sparbankerna, postbanken och jordbrukskasserörelsen förklaratsig vilja medverka till att byggnadskrediter till ett belopp av ca 9 660 milj,kr, inberäknat krediter till kommuner avseende tomträttsmark säkerställsför statiigt belånade nybyggnader och ombyggnader samt också tiU att ställa kreditertill förfogande för det bostadsbyggande som sker utan statUga lån. Den serie kreditpolitiska åtgärder ochöverenskomraelser, som haft till syfte att trygga bostadsbyggandets behov avlångfristiga krediter, har tillkommit med placeringskvotslagen som bakgrund.Kreditpolitiken måste också i fortsättningen kunna föras så att det inom ramenför en från stabiliseringssynpunkt godtagbar kreditvolym kanaliseras medel tillbostadssektorn i den omfattning och takt som krävs för att de av statsmakternaantagna bostadsbyggnadsprogrammen skall kunna förverkligas. Det är därförviktigt att den kreditpolitiska lagstiftningen inrymraer ändaraålsenligainstrument som kan tillgripas då andra lösningar inte står till buds. Det är självfallet önskvärt att uppkommande problemi fråga om bostadsbyggandets finansiering också i fortsättningen i första handlöses i samförstånd med kreditinstituten. Enligt rain mening bör emellertid,för den händelse överenskoraraelse inte skulle kunna nås, den kredit-politiskalagstiftningen ges en utformning som bättre än f. n. svarar mot önskemålet attbostadsbyggandets kreditbehov skall kunna tUlgodoses. I flera remissyttrandenunderstryks också behovet av ändringar i nu berörda avseenden i enlighet medvad utredningen föreslagit. Som jag förut nämnt har några remissinstanserifrågasatt, om man inte borde vänta med översynen av den kreditpolitiskalagstiftningen tills kapitalmarknadsutredningens belänkande föreligger. Kapitalmarknadsulredningen har i sittremissyttrande över boende-och bostadsfinansieringsutredningarnas betänkande(SOU 1974: 17) Solidarisk bostadspoUtik diskuterat problemen kringbostadspolitik och bostadsfinansiering sedda från kreditmarknadssynpunkl.Utredningen konstaterar att växande krav raed all sannolikhet kommer altställas på kreditpoUtiken . Frågan om raan bör vänta raed en översynav den kreditpolitiska lagstiftningen, tills pågående utredningar ora kapitalmarknadenoch bostadsfinansieringen slutförts, är emellertid beroende av hur en nykreditpolitisk lagstiftning utformas. Väljs den föreslagna metoden att i lageni huvudsak enbart ge vissa gmndläggande regler, kan tillämpningen avlagstiftningen, som majoriteten av riksbanksfullmäktige framhåller i sittyttrande, lätt anpassas till omläggningar av bostadsfinansieringssystemet. Somframgår av det följande föreslår jag alt lagstiftningen i enlighet medutredningens förslag utformas som en ramlagstiftning med möjUgheter förriksbanken att utforma de föreskrifter som behövs för tiUämpningen. Med hänsynhärtill anser jag, i likhet med majoriteten inom fullmäktige, att det saknas bärandeskäl för att skjuta upp en reforra av den kreditpolitiska lagstiftningen. Ensamlad översyn av den kreditpolitiska lagstiftningen på grundval av detföreliggande utredningsförslaget bör därför komraa tUl stånd . Jag vill redan här slå fast att i den nyakreditpolitiska lagstiftningen bör i enlighet med utredningens förslag ingådels medel som raotsvarar de sora finns i de gällande tre lagarna, dels två nyamedel, utiåningsreglering och särskUd placeringsplikt. Jag komraer att i deolika avsnitten om de kreditpolitiska medlen närmare behandla de motiv somfinns för att lagstiftningen bör ha denna omfattning. De gällande kreditpolitiska lagarna har karaktär avberedskapslagstiftning. Detta innebär att lagarna tillämpas, ora den i visstfall eftersträvade ordningen inte kunnat nås genora rekommendationer tilleller genora överenskoraraelser med berörda institut. skapslagstiftningframgår av samtiiga tre lagar, I likviditets- och kassakvotslagen får sålundaförordnande om likvidUets- eller kassakvot meddelas, om det prövasoundgängligen nödigt för att uppnå det mål som fastställts för riksbankenspenningpolitiska verksamhet. För tilllämpning av placeringskvots- ochränteregleringslagarna krävs att det skall föreligga utomordentiigaomständigheter. Placeringskvoter, räntereglering och emissionskontroll ärsålunda enligt gällande lagstiftning att anse som extraordinära medel under detatt likviditets- och kassakvoler kan anses som medel som mera normalt kan kommatill användning inom kreditpolitiken. Utredningen föreslår att placeringspliktoch räntereglering också i fortsättningen skall betraktas som extraordinäramedel och att även det nya instrumentet utiåningsreglering skall ha karaktärenav extraordinärt medel. För tUlämpningen av dessa medel skaU enligtlagförslaget därför krävas synnerliga skäl. Emissionskontroll bör enligtutredningen däremot betraktas som ett normalt inslag i kreditpoliliken. Underremissbehandlingen har av bl. a. bankföreningen av attbehovet av kreditpolitiska ingripanden i första hand tillgodoses genomöverenskommelser mellan och berörda institut. Enligt bankföreningensmening bör även emissionskontroll betraktas som ett extraordinärt medel.Bankföreningen anser vidare att det tydligare bör framgå att andra medel änlikviditets- och kassakrav är förbehållna extraordinära situationer ochföreslår därför att, efter mönster från gällande lagstiftning, i lagtextenanges att de extraordinära medlen skaU få användas endast när det på grund avutomordentliga omständigheter är nödvändigt för att uppnå fastställdapenningpolitiska mål. Enligt min mening bör den kreditpoUtiskalagstiftningen liksom f. n. sättas i tUlämpning först när behov av ingripandenpå det kreditpolitiska området uppkommer och behövlig restriktivitet påkredilmarknaden inte kunnat nås genom rekommendationer till ochöverenskommelser med de berörda instituten. De kreditpolitiska medlen kanemellertid inte jämställas i vad avser behovet av tUlämpning. Ävenfortsättningsvis kommer det att finnas ett permanent behov av att kunna påverkabankinslituts kreditgivning via likviditets- och kassakrav. Användningen avdessa instrument får således anses som normala inslag i kreditpolitiken. Ävenemissionskontroll bör som jag kommer att ange i det följande anses som ettnormalt inslag i kreditpolitiken. Detta innebär såvitt nu kan bedömas att det blir nödvändigt att tillämpa lagreglernaom emissionskontroll, om den kontroll som är etablerad på frivUliggrund inte skuUe visa sig tillräcklig. Vad gäller övriga kreditpolitiska medelsom avses ingå i lagstiftningen delar jag utredningens och remissinstansernasuppfattning att de bör betraktas som extraordinära medel. I enlighet medutredningens förslag bör detta markeras genom att de får tUlämpas endast omsynnerliga skäl föreligger. Detla innebär att dessa medel bör komma tillanvändning endast i svårbemästrade sUua- tioner,där det inte går att efter överläggningar med berörda institut nå deneftersträvade effekten. Utredningen föreslår att de olika grupperna avbankinstitut i motsats till vad som är fallet f. n. skall behandlas pålikartat sätt i den kreditpoUtiska lagstiftningen. Förslaget grundas på detförhållandet, att de skilda bankgrupperna genom samordnadebanklagstiftning fått likartade rörelseregler. Den konkurrensneutralitet somåsyftades med den nya banklagstiftningen föranleder enligt utredningen attockså den kreditpolitiska lagstiftningen görs konkurrensneutral för de olikabankgrupperna. bör dock enligt utredningen ges möjlighet att i sinatillämpningsföreskrifter differentiera kraven mellan olika institut där dettaanses lämpligt. Utredningen föreslår därför samma lagregler för såvälaffärsbanker som sparbanker och jordbrukets kreditkassor. Förslaget utsättsför kritik i några remissyttranden. Bankinspektionen framhåller att, oavsettden genomförda samordningen av bankernas rörelseregler, stora skillnaderkvarstår i fråga om de skilda bankgruppernas struktur och inriktning. a.pekar inspektionen på att väsentliga skUlnader föreligger mellanbankgruppernas engagemang i lån till bostadssektorn. Med hänsyn tiUsvårigheterna att utforma lagstiftningen så att den i alla lägen,beaktar deolikheter som faktiskt föreligger mellan olika bankinstitut godtarinspektionen dock den princip om enhetliga regler för bankinstituten somlagförslaget bygger på. Inspektionen godtar dock inte utredningens förslag attta bort nuvarande specialregler för och ifråga om beräkningen av likviditetskvot. är också kritiska mot utredningens strävan efterenhetliga regler för de olika typerna av bankinstitut och framhåller att enstrikt tillämpning av utredningens princip om enhetiighet i lagstiftningen kanfå negativa följder för sparbanker resp. kreditkassor. Sparbanksföreningenanser det angeläget att i propositionen klart anges att i den praktiskalillämpningen hänsyn måste tas till den faktiska strukturen hos bankinstitulen.Enligt jordbrukskasseförbundet bör den nödvändiga differentieringen komma tillklart uttryck i lagtexten. För egen del finner jag det naturligt att denkreditpolitiska lagstiftningen i formellt hänseende utformas mot bakgrund avatt väsentligt likartade rörelseregler gäller för de olika bankgrapperna. som tillämpar banklagstiftningen på i stort sett likartat sättbör sålunda omfattas av samma kreditpolitiska regler, oavsett om det är frågaom affärsbanker, sparbanker eller kreditkassor. I den mån väsentliga skillnaderföreligger mellan olika institut i fråga om inriktningen av rörelsen kan detdock finnas behov av att tiUärapa ett kreditpolitiskt instrament olika mellansådana institut. Jag delar uppfattningen att i lagen bör öppnas möjlighet tilldifferentiering mellan de olika bankrastituten. I regeringens förordnande börsålunda anges, vilka institut sora orafattas avifrågavarande kreditpolitiska instrument. Vidare bör kunna behandlaett enskilt institut i särskild ordning, skilja mellan små och stora bankereller särbehandla banker med rörelse av speciell natur, t. ex. SparbankernasBank och , Enligt min mening är det inte behövligt att somjordbrukskasseförbundet föreslagit i lagtexten ge närmare regler om olikaalternativ för differentiering. Jag förordar sålunda i enlighet medutredningens förslag att den kreditpoUtiska lagstiftningen utformas enhetiigtför de olika grupperna av bankinstitut. TUl frågan om särskUda regler bör gällavid beräkning av likviditetskvot för sparbanks- och jordbrukskasserörelsernascentralbanker återkommer jag i det följande. Några remissinstanser har berört utredningensuttalande om alt det kan finnas anledning att pröva behovet av enkreditpolitisk reglering även för finansieUa fonder, fondmäklare och s. k,finansieringsföretag, om dessas kreditgivning skulle öka väsentligt.Bankinspektionen, och majoriteten av riksbanksfullmäktigeförordar att en utredning tillsätts med syfte att göra den kreditpolitiskalagstiftningen tillämplig på de finansieringsföretag och andra som står utanförden organiserade kreditmarknaden. Även jag anser att det finns goda skäl fören sådan vidgning av den kreditpolitiska lagstiftningens tillämpningsområde.Jag kommer att ta ställning till den fortsattahandläggningen av frågan. Utredningens förslag att i lag ange enbart ramarnaoch riktlinjerna för tUlämpningen av de kreditpolitiska instrumenten ochöverlåta åt att utfärda närmare föreskrifter för tiUämpningen hartillstyrkts eller lämnats utan erinran av flertalet remissinstanser. Majoritetenav riksbanksfullmäktige framhåller fördelarna med utredningens lösning. Dennager sålunda enligt riksbanksfuUmäktige en större allsidighet och anpassbarhethos de kreditpolitiska medlen så att det blir lättare än f. n. att mötaförändringar på kreditmarknaden vare sig det gäller penningmarknadensarbetssätt, AP-fondens roll på kapitalmarknaden eller införandet av nya systemför bostadsfinansieringen.