prop · FX0381 · 1974-12-31 00:00:00 — Med den föreslagna ordningen kandet enligl dessa remissinstanser inte väntas att polismyndigheten annat änundantagsvis beslutar att låta avliva en hund, när det första gångenanmäls att den löper lös och jagar eller ofredar vUlebråd. Den utredning som ensådan anmälan får antas föranleda torde emellertid ofta ge tUlräckligt underlagför att polismyndigheten tämligen omgående skall kunna uppdra åt jakträttsinnehavarenatt döda hunden, om denne på nytt anmäler att hunden löper lös. I sammanhangetförtjänar framhållas alt möjligheterna att genast avbryta löslöpande hunds jaktförsta gången den anträffas i markerna är ganska begränsade även med nuvarandebestämmelser. den 1 marsden utövas nämligen jakt iförhållandevis ringa omfattning på grund av att de flesta vilda däggdjur ochfåglar då är fridlysta. Med hänsyn härtill torde jakträttsinnehavare i gemen inlemedföra skjutvapen i markerna . Det kan därför med fogantas att det i allmänhet inte är faktiskt möjligt för jakträttsinnehavare attgenast döda löslöpande hund under tid då detta är tUl-låtet. Omjakträttsinnehavaren har skjutvapen med sig, när han första gången anträffarsådan hund, utgör lagens krav att löslöpandet uppenbarligen skall bero påägarens vårdslöshet en avhållande omständighet. Med hänsyn till det anförda kanden föreslagna ordningen enhgt min 1974: 81 31 menmginte anses innebära någon mer påtaglig försämring i jämförelse med vad somhittills gällt såvitt avser möjligheterna att döda löslöpande hund. Dåförslaget såsom jag anfört har beaktansvärda fördelar främst medhänsyn till att nuvarande risk för missbruk till skada för hundägarenelimineras och att viltvårdsintresset blir bättre tUlgodosett, förordar jagatt ifrågavarande ändringar i jaktlagen genomförs. Enligt1 § lagen (1943r 459) om tUlsyn över hundar (tUlsynslagen) skall hund hållasunder erforderlig tUlsyn för att förebygga att den orsakar skada eller annanavsevärd olägenhet. Hund som visat benägenhet att bita människor eller hemdjurfår enligt 2 § inte vara lös utomhus på annat område än sådant som ärbetryggande inhägnat och tiil vilket utomstående inte har tillträde. Hålls fårute i trakten, gäller detta också beträffande hund som visat benägenhet attdriva får. Hund på vilken 2 § är tillämplig kallas vanligen bitsk hund. Om tUlsynenöver hund eftersatts, äger polischefen i orten enligt 3 § första stycketmeddela de föreskrifter som omständigheterna påkallar, såsom att hunden skallhållas bunden eller instängd. Är fråga om bitsk hund får polischefen enligt andrastycket i samma paragraf i stället för att meddela föreskrifter låta dödahunden, om han anser det nödvändigt. Anträffas sådan hund lös på område varöverägaren eller annan som mottagit hunden till underhåll eller nyttjande inteförfogar, får envar döda hunden. Sistnämnda bestämmelse innebär sålunda att detär tillåtet för vem som helst att döda bitsk hund som löper lös på t. ex.allmän plats. Skada som orsakas av hund skall enligt 4 § ersättas av ägarenoavsett om vållande föreligger eller inte. Den som bryter mot 2 § döms tillböter. Itvå likalydande motioner tUl riksdag yrkades att tillsynslagen skulleändras i två avseenden. Dels borde i lagen föreskrivas att hund alltid skallbesiktigas av veterinär, innan polischef tar ställning till frågan om hundenskall avlivas. Sådan besiktning borde vara obligatorisk, eftersom polischefinte utan vidare kan anses sakkunnig när det gäller att avgöra frågan om enhund är farlig eller inte. Dels borde nuvarande rätt för envar att döda annanshund upphävas utom för fall av nöd. Det var enligt motionärerna felaktigt atten privatperson, vilken som helst, skulle ha rätt att efter egen bedömning dödaen hund som kommit lös, om inle hunden uppträdde aggressivt. I sådana fall lordealltid nödrätt föreligga. Motionerna hänvisades lUl tredje lagutskottet (3LU 1969r48) som förklarade sig dela motionäremas uppfattning att obligatorisk undersökningav veterinär borde ingå som ett led i den utredning som föregår polischefsavgörande om en hund skall avlivas eller inte. Utskottet framhöll attifrågavarande förslag borde övervägas i samband med den översyn avbestämmelser om rätt att döda annans hund som skedde i anledning av tidigarenämnt beslut av riksdag. 1974: 81 32 Beträffandeförslaget att upphäva bestämmelsen om rätt för envar att avliva annans hundanförde utskottet bl. a. att värdet av denna beslämmelse ligger däri att denger möjlighet till ingripande för att avvärja pågående angrepp mot främst fåroch annan boskap. Enligt utskottets mening förelåg inte skäl att upphävabestämmelsen. biföU utskottets hemstäUan all skulle ge Kungl.Majrt tUl känna vad utskottet anfört om obligatorisk veterinärbesiktning ochatt motionerna i övrigt inte skulle föranleda någon åtgärd (rskr 1969r 319). förut nämnda departementspromemorian har även redovisats överväganden ianledning av ifrågavarande riksdagsbeslut. Enligt promemorian får med hänsyn tUlvad som anförts i tredje lagutskottets utlåtande anses klarlagt attpolismyndighets rätt att låta döda bUsk hund behöver kompletteras med en bestämmelseom att yttrande från veterinär skall inhämtas, innan beslut om att avlivahunden fattas. Kan polismyndigheten utan vidare fastställa alt en hund ärfarlig, bör myndigheten dock inte vara skyldig att föranstalta omveterinärundersökning. Detsamma bör enligt promemorian gälla fall däravgörandet inte kan skjutas upp i avbidan på undersökning, t. ex. om hundeninte kan infångas och dess löslöpande bedöms vara alltför riskfyllt förmänniskor eller hemdjur. Undantag från skyldigheten att inhämta yttrande frånveterinär bör därför enligt promemorian föreskrivas för det fall sådantyttrande uppenbarligen är obehövligt eller det är fara i dröjsmål. I promemorianföreslås att 3 § andra stycket tillsynslagen ändras i enlighet med det anförda.I sammanhanget påpekas all det också i ärende om dödande av hund enligttillsynslagen bör gälla att sådant ärende inte får avgöras av polismyndighetenutan att hundägaren beretts tUlfälle att yttra sig, om inte sistnämnda åtgärdfår underlåtas enligt 15 § förvaltningslagen. Promemoriantar sedan upp frågan om enskild persons rätt att döda bitsk hund, varvidunderstryks att ifrågavarande rätt kan utövas, oavsett om godtagbar anledningatt döda hunden finns eller inte. Enligt promemorian framstår det som inkonsekventatt införa en bestämmelse om veterinärundersökning av bitsk hund, innanpolismyndighet får avgöra om hunden skall avlivas, och behållabestämmelser som ger enskild vittgående befogenhet att själv avgöra den saken.Tillkomsten av stadgandet om nöd i 24 kap. 4 § har ocksåaktualiserat frågan om inskränkning i tillsynslagens beslämmelser om enskUdsrätt att döda annans hund. Nödstadgandet ger nämligen envar befogenhet att slraffritldöda hund, om det behövs för att avvärja inlett eUer förestående angrepp frånhunden och det framstår som försvarligt med hänsyn till omständigheterna iövrigt. Enligt promemorian torde det alltid få anses försvarligt att döda hund,om människors liv eller hälsa är i fara. Likaså torde det anses försvarligt attdöda hund som angriper boskap, om angreppet kan befaras medföra allvarligareskador. 1974: 81 33 hänseendeär det enligt promemorian svårt att närmare ange hur långt nödrätten sträckersig. Det torde knappast finnas något från allmän synpunkt godtagbart behov attkurma avliva bitsk hund i andra situationer än nödsituationer. Det anspråk påskydd mot bitska hundar som medborgare i allmänhet med fog kan ställa fårsålunda enligt promemorian anses tillräckligt tiUgodosett genom brottsbalkensbestämmelser om nöd, och särskild reglering i tillsynslagen är inteerforderlig. När det gäller boskapsskötseln kan dock enligt promemorianifrågasättas, om reglering i ämnet ger tillräckligt skydd motbitska hundar. Boskapsskötseln får nämligen anses särskilt utsatt för risk attåsamkas skador på gmnd av att sådana hundar löper lösa. Med hänsyn härtill ochdå det är osäkert hur långt nödrätten sträcker sig vid hunds angrepp på boskapbör det enligt promemorian i överensstämmelse med vad tredje lagutskottetansett vara rimligt att i boskapsskötselns intresse ha kvar en reglering somger ägare av boskap möjhghet att döda bitsk hund. På gmnd av det anfördaföreslås i promemorian att nuvarande bestämmelse i 3 § andra stycket om rättför envar att döda bitsk hund upphävs samt att i ett nytt tredje stycke iparagrafen införs en bestämmelse som efter mönster av rennäringslagenberättigar ägare eller vårdare av hemdjur att döda bitsk hund, om hundenanträffas på område där djuren vistas. Kan hunden upptagas, skall dendock inte få dödas. Enhgt förslaget bör vidare efter förebild av reimäringslagenföreskrivas skyldighet för den som dödar hund att anmäla förhållandet tiU polismyndigheten.Denna skyldighet bör fullgöras möjligt, och den som bryter däremotskall enligt promemorieförslaget dömas till böter. Därför föreslås också vissändring i 5 §. I promemorian föreslås slutligen att uttrycket"polischefen i orten" i 3 § första stycket skall bytas ut mot"polismyndigheten" och att 6 och 7 §§ som innehåller vissaföreskrifter om forum och böter, vilka blivit överflödiga genom ikraftträdandetav resp. , upphävs. Promemoriansförslag till ändringar i tUlsynslagen har överlag tillstyrkts avremissinstanserna. Förslaget är också enligt min mening välgrundat, och jagkan instämma i den motivering som givits i promemorian. Föreningenför svensk hjortavel har hemställt att den som föder upp hjortar inom hägnadeområden skall jämställas med ägare av hemdjur såvitt gäller befogenhet att dödahund som angriper djur inom sådant område. Jag kan medge att det finns vissaskäl som talar för föreningens förslag. Ifrågavarande form av vUtuppfödning äremellertid en förhållandevis ny verksamhet som ätmu har begränsad omfattning.Det är oklart i vad mån verksamheten i olika avseenden skall bedömas somboskapsskötsel eller jakt. Också verksamhetens betydelse från naturvårdssynpunktär oklar. a. kan omfattande hägnader i markerna innebära en olägenhet från aUemansrättsligsynpunkt. 1974: 81 34 inhämtatär frågan om hållande av vUt inom hägnad och därmed sammanhängande problem föremålför granskning inom . Med hänsyn till det anförda är jag inte f.n. beredd att tUlstyrka föreningens yrkande. Jag vill i sammanhanget framhållaatt uppfödare av hjortar torde ha rätt att med stöd av brottsbalkensbestämmelser om nöd avliva hund som angriper djuren, om åtgärden med hänsyn tUlomständigheterna måste anses försvarlig. Även jaktiagens bestämmelser om dödandeav löslöpande hund torde kunna bli tillämpliga i vissa fall. Ianledning av påpekande av vill jag framhålla att en hundmåste anses som bitsk enligt tillsynslagen, även om benägenheten att angripat. ex. människor endast beror på ägarens dåliga inflytande och sålunda inteföreligger, när hund och ägare är skilda åt. har följaktiigenrätt att låta döda en sådan hund, om det inte går att på annat sättstadigvarande skilja hunden från dess ägare. Styrelsen har vidare anfört attförslaget synes medföra ökade kostnader för förvaring av hunden underutredningstiden och hemstäUt om bestämmelser i ämnet. Jag är f. n. inte bereddatt föreslå ändring i nuvarande ordning enligt vilken det allmänna står fördylika kostnader. Jagär inte heller beredd att tillmötesgå ett förslag från Jägarnas riksförbundatt vite skall införas som påföljd i stället för böter när det gäller brott motsådana föreskrifter som polismyndigheten med stöd av 3 § första stycketmeddelat ägaren i fråga om tillsyn av hund. Jag är inte övertygad om att vite skuUevara överlägset böter som medel att trygga efterlevnaden av föreskrifter varomhär är fråga. Pågrund av det anförda förordar jag i samråd med chefen för justitiedepartementetatt promemorians förslag tUl lagändring genomförs. Närrenar befinner sig inom betesområde där renskötsel då är tUlåten, skall enligt93 § första stycket rennäringslagen (1971: 437) hund i trakten hållas i bandeller instängd, om inte medger annat. Enligt paragrafens andrastycke får hund dödas av den som äger eller vårdar ren, om hunden anträffasmedan den jagar eller på annat sätt ofredar ren inom område där renskötsel dåär tillåten. Detsamma gäller om hund utan tillsyn anträffas efterdet att den på sådant område jagat eller på annat sätt ofredat ren. Enligttredje stycket är den som sålunda dödat hund skyldig att anmäla förhållandettill polismyndigheten. Imotion som väcktes under behandling av prop. 1971r 51 med förslag lUlrennäringslag m. m. yrkades alt återgivna bestämmelser i 93 § skulleerhålla ändrad utformning så att dels hund som låter sig uppkopplas inle fårdödas, dels skyldigheten alt anmäla dödandet skall fullgöras . Jordbmksutskottetsom delade den i motionen framförda uppfattningen att hund som låter siguppkopplas inte 1974: 81 35 bordefå dödas anförde dämtöver i huvudsak följande. Det är här ofta fråga om värdefuUajakthundar, och låter de sig omhändertas bör de återföras tUl ägarna. UtskottetvUl understryka att om hund måste dödas detta får ske endast på sätt som inteförorsakar hunden onödigt lidande. bör ge Kungl. Majrt till kännaatt den pågående översynen av jaktlagens och tiUsynslagens bestämmelser omrätt alt döda annans hund även bör avse ifrågavarande bestämmelser i rennäringslagenoch att därvid bör beaktas vad utskottet nu anfört. Beträffande yrkandet attanmälan om att hund dödats skall göras var utskottet ense medmotionärerna att sådan anmälan bör ske för att inte ägarenskall orsakas onödiga kostnader för hundens efterspanande. Med hänsyn tUl destora avstånden i fjällvärlden borde dock inte i lagtexten anges att anmälanskall ske . Motionsyrkandet därom borde därför enligt utskottetavslås. godkände utskottets betänkande i förevarande del (JoU 1971 r37 p. 13 och 14, rskr 1971r 216). I den fömt nämndadepartementspromemorian har även redovisats den begärda översynen av 93 §rennäringslagen. I promemorian har önskemål beträffandeutformningen av andra stycket i paragrafen beaktats. Sålunda föreslås attdetta stycke i enlighet med vad jordbruksutskottet förordat kompletteras såatt det uttryckhgen framgår att där reglerad befogenhet att döda annans hundendast får utövas mot hund som inte låter sig upptagas. Det påpekas attlikformighet därigenom uppnås med jaktlagens och tUlsynslagens motsvarandebestämmelser. Enligt promemorian bör den i paragrafens tredje stycke föreskrivnaanmälningsskyldigheten vara utformad på samma sätt som i förslaget tilländring i tillsynslagen. Därför föreslås i promemorian ett till-lägginnebärande att anmälan om dödande av hund skall göras möjligt. I promemorian framhålls ianslutning till jordbruksutskottets uttalande rörande sättet för dödande avhund att den som vid avlivande av hund tillfogar djuret otUlbörligt lidande kandömas för djurplågeri enligt . Därvid erinras om att djurplågeriefter lagändring numera är straffbart även vid grov oaktsamhet. Enligtpromemorian torde ytterligare bestämmelser i denna fråga inte behövas. Samtliga remissinstanserutom () är positiva till att de ändringar irennäringslagen som föreslagits i promemorian genomförs. LRF, Jägarnas riksförbundoch föreslår att renägares befogenhet att döda hundinskränks ytterligare. SSR som uppger attförslaget överensstämmer med den ordning som i praktiken tillämpas haravstyrkt förslaget. Som skäl härför anförs att svårigheter skulle uppkommabeträffande bevisningen i frågan om en hund kunnat upptagas. SSR hemställervidare om ett motivuttalande som 1974: 81 36 klargöratt den som yrkar skadestånd till följd av att hund dödats har bevisbördan förpåstående att hunden kunnat upptagas. Enligt min mening är SSRrs farhågor ibevisfrågan överdrivna. Enligt allmänna processuella regler åligger det densom kräver skadestånd att styrka de omständigheter på vilka han gmndar sittanspråk. Jag anser inte att vad SSR anfört bör föranleda att promemoriansförslag frångås. A andra sidan kan jag inte ansluta mig till de remissinstansersom kräver att renägares rätt att döda annans hund skall inskränkas utöver vadsom föreslagits i promemorian. Jag utgår från att det i de flesta fall ärmöjligt att etablera ett sådant mått av samarbete mellan renägare och jakträttsinnehavareatt konflikter i samband med användning av hund vid jakt kan undvikas. Jagförordar alltså att promemorians förslag till ändring i rennäringslagengenomförs. Lagen(1944r 219) om djurskydd (djurskyddslagen) avser vård och behandling av husdjuroch andra djur som håUs i fångenskap. I det syftet ges i lagen dels vissa allmännabestämmelser och dels särskUda bestämmelser för skilda ämnen såsom i fråga omhållande av bandhund och i fråga om kastrering och kupering m. m. Beträffandefrågan om föreskrifter rörande avlivning av sällskapsdjur och pälsdjur börframhållas att lagens gmndläggande allmänna föreskrift att djur skall behandlasväl och såvitt möjligt skyddas mot lidande också gäller när djur avlivas. Ilagen ges polismyndighet rätt att låta döda djur som omhändertagits på grand avatt det varit utsatt för djurplågeri. Vidare äger polisman och i synnerligenträngande fall envar annan rätt att döda djur som påträffas svårt sjukt ellerskadat. SärskUda bestämmelser rörande förfarandet vid avlivandet av djur finnsdock inte i djurskyddslagen. Däri erinras såvitt nu är i fråga endast om altdet finns särskilda bestämmelser i fråga om slakt av husdjur (7 §). Åsyftadebestämmelser tas upp i lagen (1937r 313) om slakt av husdjur och kungörelsen (1973r271) om viss renslakt. TUl ledning för hälsovårdsnämnds och länsstyrelsestillsynsverksamhet enligt djurskyddslagen meddelar lantbruksstyrelsen som ärcentral tUlsynsmyndighet erforderliga råd och anvisningar. Lantbruksstyrelsenhar däremot inte något liknande bemyndigande att meddela föreskrifter somriktar sig till allmänheten. Iframställning från lantbraksstyrelsen föreslås att styrelsen genom ett tilläggi 7 § skall bemyndigas meddela närmare föreskrifter om avlivning avsällskapsdjur och pälsdjur som hålls i fångenskap. Till stöd härför anförs bl.a. följande. Eftersom djur varom nu är fråga avlivas av personersom inte har utbUdning för uppgiften, är det en olägenhet att det saknas beslämmelsersom närmare reglerar sättet Prop.1974: 81 37 Hos styrelsen har gjorts framställningar om attdetaljerade sådana bestämmelser borde utarbetas. Domstolar har vid fleratillfällen begärt yttranden i mål rörande ifrågasatt djurplågeri i samband medavlivning. Enligt styrelsens uppfattning behövs det sålunda i fråga omsällskapsdjur och pälsdjur detaljerade och för olika arter anpassadeföreskrifter om sättet för avlivning. Föreskrifterna bör inte tas in idjurskyddslagen utan utfärdas av styrelsen med stöd av bemyndigande i lagen. Vidlantbruksstyrelsens framställning har fogals utkast till sådana föreskriftersom avses med det föreslagna bemyndigandet. Beträffande innehållet i utkastetfår jag hänvisa till min redogörelse (avsnitt 5.2). Förslaget tillstyrks av samtiigaremissinstanser. Också jag anser att särskilda bestämmelser om avlivning avdjur behöver utfärdas. Såsom lantbruksstyrelsen föreslagit bör sådanabestämmelser meddelas i administrativ ordning med stöd av bemyndigande i djurskyddslagen.Oavsett att det f. n. måhända behövs föreskrifter endast för avlivning av sällskapsdjuroch pälsdjur, bör det bemyndigande som las in i lagen omfatta alla djur på vUkalagen är tUlämplig. Därigenom kan föreskrifter vid behov meddelas rörandeavlivning av exempelvis burfåglar eller andra exotiska djur som hålls ifångenskap såsom två djurskyddsorganisationer föreslagit. Bemyndigandet, som inlebör inbegripa slakt av husdjur, synes i enlighet med förslaget lämpligen kunnainföras som ett andra stycke i 7 §. Delta bör innehålla att närmare beslämmelserom avlivning av djur i annat fall än som avses i första stycket meddelas av Kungl.Majrt eller myndighet som Kungl. Upplysningsvis vill jag nämnaatt jag ämnar föreslå Kungl. Majrt att uppdra åt lantbruksstyrelsen attmeddela ifrågavarande bestämmelser. Enligtlantbruksstyrelsens förslag kommer bestämmelsema om avlivning väsentiigen attha karaktär av anvisningar och rekommendationer rörande lämpliga metoder för avlivning.I flera fall avses anvisningar komma alt lämnas på altemativa metoder. Det ärgivetvis inte uteslutet att också andra metoder än som rekommenderas istyrelsens beslämmelser kan godtas från djurskyddssynpunkt. Den som inteiakttar bestämmelserna torde i allmänhet kunna straffas för djurplågeri enligtbrottsbalken. Med hänsyn härtill föreligger enligt min mening åtminstone inte f.n. något behov att genom särskilt stadgande slraffsanktio-nera brott motlantbruksstyrelsens bestämmelser om avlivning. Lantbruksstyrelsenhar också hemställt om viss komplettering av kastreringsbestämmelserna i 9 § djurskyddslagen.Dessa bestämmelser har tillkommit genom beslut av riksdag (prop. 1973r31, JoU 1973r 20, rskr 1973r 171, SFS 1973 r 269). Enligt paragrafens förstastycke får nötkreatur som är äldre än och hund kastreras endast omdet är på- 1974: 81 38 kallatav medicinska skäl. Enligt andra stycket får kastrering av djur utföras endastav veterinär, om inte Kungl. Majrt förordnar annat. Med stöd av sistnämndabestämmelse har Kungl. Majrt närmare reglerat den tillåtna kastreringen genomkungörelsen (1973 r 272) om kastrering av vissa husdjur. Den som bryter motbestämmelserna om kastrering kan dömas till böter enligt 21 § djurskyddslagen. Lantbruksstyrelsen erinrarom att lagändring grundade sig på en framställning från styrelsen. Närdenna ingavs kände styrelsen inte till att försvarels hundskola under senare årövergått till att regelmässigt kastrera blindledarhundar som utbildas vidskolan. Det är i huvudsak fråga om tikar. Syftet med operationen är att göradjuren bättre lämpade för sin uppgift. Tikarna blir lugnare, och man slipperstörningar . Skälet för kastrering av blindledarhundar kanenligt styrelsen inte anses vara medicinskt men är av sådan art och vikt altingreppet bör få göras utan hinder av 9 §. Enligt lantbruksstyrelsen kan inteuteslutas att det även kan uppkomma andra fall där dispens från förbudet alt kastrerahund kan anses befogad, trots att medicinska skäl inte kan åberopas. På grundav det anförda föreslår lantbruksstyrelsen att i 9 § införs en bestämmelse somger Kungl. Majrt eller myndighet som Kungl. Majrt bestämmer möjlighet att medgeundantag från ifrågavarande förbud. Samtliga remissinstanserhar ställt sig positiva till lantbruksstyrelsens förslag. Även jag finnerförslaget väl motiverat och tillstyrker att det genomförs. Jag föreslår sålundaatt 9 § första stycket djurskyddslagen ges det innehållet att nötkreatur som äräldre än och hund får kastreras endast om det är påkallat avmedicinska skäl, såvida ej Konungen eller myndighet som Konungen bestämmerförordnar annat. Jagvill upplysningsvis nämna att jag, om förslaget antas, ämnar föreslå Kungl. Majrtatt i kungörelsen om kastrering av vissa husdjur ta in en bestämmelse varigenomlantbmksstyrelsen får befogenhet att medge undantag från förbudet att kastrerahund, om synnerliga skäl föreligger. Med synnerliga skäl avses i första handsådana skäl som föreligger i det aktueUa fallet med blindledarhundar. Men detkan inte uteslutas att det undantagsvis kan förekomma också andra fall dåstarka sociala skäl kan anses rättfärdiga ett ingrepp av ifrågavarande slag. Såkan tänkas vara händelsen i det av nämnda falletdå en tik ägs av en äldre, handikappad eller sjuk person som har svårighetermed skötseln . Undantagsbestämmelsen bör självfallettillämpas restriktivt. Samtiigade lagändringar som jag nu redovisat bör träda i kraft den 1 juh 1974. Prop.1974: 81 39 Under åberopande av det anförda hemställer jag att Kungl. att antaga inom upprättade förslagtill 1. lag om ändrhigi lagen (1938r 274) om rätt tiU jakt, 2. lag om ändringi lagen (1943r 459) om tillsyn över hundar, 3. lag om ändringi rennäringslagen (1971r 437), 4. lag om ändringi lagen (1944r 219) om djurskydd. Med bifall tUl vad föredraganden sålunda med instämmandeav statsrådets övriga ledamöter hemställt förordnar Hans Kungl. Höghet Regentenatt tUl skall avlåtas proposition av den lydelse bUaga till dettaprotokoll utvisar.