prop · FX03166 · 1974-12-31 00:00:00 — sivt,kontinuerligt skogsbruk som är målsättningen för skogspolitiken i vårt landkräver planmässigt genomförda slutawerkrungar som snabbt följs av effektivaåterväxtåtgärder. Detta innebär enligt arbetsgruppen att för den övervägandedelen av landet endast s, k, trakthyggesbruk kan tUlämpas. Med trakthyggesbrukavses den form av skogsbruk som karakteriseras av att avverkningarnakoncentreras till klart avgränsade, relativt stora ytor (kalhyggen) där det nyabeståndet dras upp antingen genom självföryngring eller genom skogskultur.Förutom genom slutawerkning tas en del av virkesskörden ut genom en eller fleragallringar. Mot arbetsgruppens konstaterande atttrakthyggesbruket är den bästa skogsbmksformen för vårt land har ingenremissinstans haft någon erinran. Jag vUl för egen del erinra om attskogspolitiken haft långsiktighet och hög produktion som mål.Givetvis är det ett önskemål att resurserna i samhället utnyttjas på ettrationellt sätt. Den bästa skogsbruksformen måste därför få tillämpas. En särskild fråga i detta sammanhang är detenskilda hyggets storlek. Enligt arbetsgruppen är stora hyggen ingen nyhet isvenskt skogsbruk och inte heUer finns, som påståtts i vissa sammanhang, någotstarkt samband meUan mekaniserad avverkning och stora hyggen. Däremot finnsett visst samband mellan avverkningens ekonomi och virkesförrådet perarealenhet, ju störrevirkesförrådet per hektar är, desto mindre hygge behöver tas upp för altkraven på ekonomi skall tUlgodoses. Dagens skogsskötselmetoder väntas leda tUlstörre virkesförråd i de framtida bestånden varför ökade avverkningskostnaderinte behöver leda till större hyggen. Enligt arbetsgruppen är denslutavverkningsmogna skogen i Syd- och ofta väl geografisktspridd, vilket gör att större sammanhängande hyggen inte kan uppkomma ipraktiken. I norra finns på vissa håll stora arealer med gammal,tidigare genomhuggen skog med lågt virkesförråd. I dessa områdenkan det bli fråga om större hyggesarealer. Det måste enligt min mening vara en självklarutgångspunkt vid avverkningsplaneringen att eftersträva att begränsakalhyggenas storlek. Hyggen bör t. ex. inte i onödan läggas kant i kant ellergöras större än som är erforderligt från skogsbrukssynpunkt. Inom områden somär särskUt värdefulla från naturvårdssynpunkt bör naturvårdsmyndigheterna medstöd av naturvårdslagstiftningen kunna raeddela särskilda föreskrifter i frågaom utformningen av kalhyggena. Arbetsgruppen tar också upp frågan omåterväxtåtgärder i skogsbruket. Arbetsgruppen framhåller attåterväxtåtgärderna behöver intensifieras. Det bör ske dels genom attskogskultur kommer till användning i större omfattning än självföryngring, delsgenom att ökade krav ställs på att återväxtåtgärder vidtas utan dröjsmål efterslutawerkning. Arbetsgruppens uppfattning delas av flera remissinstanser. Ifråga om kravet att återväxtåtgärder vidtas framhållerskogsstyrel- senatt en översyn av tUlämpningsanvisningarna till skogsvårdslagen pågår. Genomanvisningarna kommer kravet på återväxtåtgärder att tillgodoses. Jag anslutermig tUl arbetsgruppens uppfattning. Kraven på att återväxtåtgärder skall vidtasså snart sora möjligt efter avverkning bör skärpas. Varje års fördröjninginnebär stora förluster i tUlväxt och olägenheter frånnaturvårdssynpunkt. Enligt min mening bör det föreligga särskilda skäl för attlängre lidsmellanmm mellan slutawerkning och återväxtåtgärder än ett par årskall kunna accepteras. Jag utgår från att översyn avtillämpningsanvisningarna till skogsvårdslagen kommer att tUlgodose dessaönskemål. Jag är vidare av samma mening som arbetsgruppen attdet behövs intensivare återväxtåtgärder efter avverkning. Ett uttryck förstatsmakternas syn på denna fråga är det stöd till intensifierad skogsvård inorra som införts fr. o. m. innevarande budgetår (prop. 1974: 61, JoU1974:16, rskr 1974: 217). Plantering eller i vissa fall sådd gör det möjligtatt använda högkvalitativt frö, vilket medför en högre volymproduktion. Detankommer skogsutredning att lämna förslag till skärpning avåterväxtbestämmelserna i skogsvårdslagen. Arbetsgrappen föreslår obligatorisk anmälan tillskogsvårdsstyrelsen av alla planerade hyggen. Enligt arbetsgruppen skulle ensådan anmälan möjliggöra en bättre rådgivnings- och kontrollverksamhet främst ifråga om återväxtåtgärder. Vidare skulle anmälningsförfarandet innebäramöjligheter till bättre sysselsättningsplanering. De flesta remissinstansernaär positiva till någon form av anmälningsförfarande. I fråga om tidpunkten föranmälan råder emellertid delade meningar bland remissinstanserna.Naturvårdsverket, flera länsstyrelser och de flesta skogsvårdsstyrelserna ärpositiva tUl arbetsgruppens förslag om förhandsanmälan. Någrareraissinstanser, däribland , anser att anmälan behöver görasförst i samband med avverkning eller sedan hygget tagits upp. ochett par stiftsnämnder anser att anmälning av hyggen inte bör omfatta slatensoch kyrkans skogsmarker. LRF motsätter sig en anmälningsplikt med hänvisningtill att skogsvårdsstyrelsernas resurser i första hand bör användas för enintensifiering av skogsvården. Om sådan anmälningsplikt införs, bör den enligtLRF i vart fall begränsas till hyggen som är större än fem hektar. Jag delar arbetsgruppens uppfattning att det frånsåväl skogsvårds-sora arbetsmarknads- och miljöskyddssynpunkt finns ett behovav att avverkningar anmäls till skogsvårdsstyrelserna. Jag ansluter mig ocksåtill förslaget att anmälan skall göras i förväg innan avverkningföretas och att anmälningsskyldigheten skall omfatta alla skogsägare. Enförutsättning för att skogsvårdsstyrelsernas rådgivning i åter-växtfrågor skallbli effektiv är sålunda att avverkningen inte redan har ägt rum. Vidareförutsätter det samrådsförfarande i naturvårdsfrågor som jag kommer attbehandla i ett följande avsnUt att anmälan görs i förväg.Det är enligt min mening inte heller tUlfredsställande att som någraremissinstanser föreslår begränsa anmälningarna till hyggen större än femhektar. Av arbetsgruppens redovisning framgår att hälften av kalmarksarealenutgörs av hyggen som är mindre än fem hektar. Av denna areal är enligtredovisningen äldre än . Det innebär med andra ord att detunder en period av efter avverkningen inte har åstadkommits någontillfredsställande föryngring på dessa marker. Redan detta förhållande ärenligt min mening skäl nog för att låta anmälningsförfarandet omfatta allahyggen. Det ankommer på Kungl. Maj:t att besluta i dessa frågor. Mot bakgrund av vad jag nu anfört förordar jag atti skogsvårdslagen i avsnittet om avverkning tas in en bestämmelse om skyldighetför markägare att enligt bestämmelser som meddelas av regeringen ellermyndighet som regeringen bestämmer underrätta om avverkningsom skall äga rum på hans mark. Närmare bestämmelser om tidpunkten för anmälanoch hur skyldigheten skaU fullgöras bör det ankomma på attmeddela. För större markägare bör anmälningsskyldigheten kunna fullgöras iform av en redovisning av planer för framtida avverkning vUka bör följas uppgenom definitiv anmälan innan åigärden påbörjas. börockså kunna medge undantag frän anmälningsskyldighet i vissa fall, t. ex. ifråga om beståndsvårdande gallring. Motsvarande anmälningsskyldighet bör gällaför kyrkans mark och för raark under domänverkets förvaltning. Somarbetsgruppen framhållit kommer den föreslagna anmälningsskyldigheten dessutomatt underlätta den långsiktiga planeringen av sysselsättning och utbildninginom skogsbruket. Enligt min mening är det angeläget att förbättra planeringenav sysselsättningen för de anställda i skogsbmket. Det merarbete som kommer att uppstå vidskogsvårdsstyrelserna i samband med anmälningsförfarandet kommer enligt rainuppfattning inte att bli mer omfattande än att dessa koramer att klara det medbefintiiga resurser. Arbetsgruppens syn på den form av markberedning somkallas hyggesplöjning delas av de allra flesta remissinstanserna. För egen delanser jag att tiden nu är inne för någon form av reglering av hyggesplöjningensom f, n. på det hela taget är okontroUerad, Ett totalförbud mot all hyggesplöjningskuUe enligt min mening föra för långt. Däremot är det motiverat attverksamheten underkastas kontroll. Härvid måste en noggrann avvägning görasmellan å ena sidan intresset av fortsatt skogsbruk och å andra sidanrennärmgens och naturvårdens intressen. En sådan avvägning måste göras innanavverkning skett på det aktuella området. Frågan om hur kontrollen avhyggesplöjningen närmare bör utformas återkommer jag tUl i anslutaing tiU minaförslag tUl ändring av 20 § NVL, JagvUl sedan ta upp vissa frågor som berör förhållandet mellan Av landareal är produktivskogsmark. Enligt arbetsgruppen omfattas uppskattningsvis av dennaskogsmark av sådana restriktioner i fråga om avverkning och föryngring sora ärföranledda av naturvårdsintres-sena, Arbetsgrappen påpekar att större kravställs på områden för fritidsutnyttjande i tätortemas närhet än i avlägsnaområden. Önskemål finns om att rekreationsområdena skall vara lättUlgängliga,omväxlande och estetiskt tilltalande. Arbetsgruppen påpekar vidare att det oftast ärraöjligt att raed enkla medel inom ramen för ett rationellt skogsbruk vidtaåtgärder som tillfredsställer den rekreationssökande allmänhetens krav.Samtidigt framhålls att en ändamålsenlig skötsel av våra skogar enligtskogsvårdslagens föreskrifter allmänt sett bättre tjänar friluftslivets ochlandskapsvårdens intressen än ingen vård alls. Arbetsgmppen ger i sin rapportflera exempel på åtgärder som innebär ett hänsynstagande tiU naturvården ochsom kan vidtas inom ramen för ett rationellt skogsbmk. Samtliga remissinstanserställer sig positiva tiU arbetsgruppens synpunkter i dessa delar. Frånlagteknisk synpunkt gör arbetsgruppen en klar avgränsning mellan sådanarestriktioner i skogsbruket som är av större omfattning och därför harekonomisk betydelse för skogsbmket och sådana restriktioner som kan inordnas iett rationellt bedrivet skogsbruk. Beträffande de förra restriktionerna anserarbetsgruppen alt de bör regleras i naturvårdslagstiftningen, medan de senarebör ses som normala inslag i skogsbraket jämförbara med t. ex. återväxtåtgärderoch därför bör komma tUl uttryck i skogsvårdslagstiftningen. Dereraissinstanser som uttalar sig i denna fråga ansluter sig till förslaget. Jag vill framhålla nödvändigheten av att våraskogar även kan utnyttjas både för skogsbruk och friluftsliv. Deltakräver ett ömsesidigt hänsynstagande. Det är nödvändigt att i skogsbruket tahänsyn tUl naturvårdens krav. Insikten härom har vuxit . Som ettuttryck för denna inställning och som ett understrykande av de krav som avhänsyn till naturvården under alla omständigheter bör gälla inom skogsbruket vare sig det är fråga om skogsmark som är särskUt värdefull från naturvårdssynpunkteller inle bör i skogsvårdslagen som allmän princip slås fast att skogsbruketär skyldigt att ta hänsyn till naturvårdens intressen. Beslämmelsen bör tas ini 1 § skogsvårdslagen som innehåller de allmänna riktlinjerna för skogsbmketsbedrivande. Exempel på sådana åtgärder är att vid slutawerkning lämna kvar enslakaträd, trädgmpper eller trädridåer i omedelbar anslutning tUl bebyggelse, påallmänt frekventerade rastplatser, på mindre och vid sjöar ochvattendrag eller i anslutning till natursköna vyer nära vägar, att anpassahyggesgeometrin tUl terrängens form, att se tUl att vissa stigar ärframkomliga, alt undvika slutawerkning på myr- och bergimpediment och imyrkanter, alt spara boträd samt att undvika kalawerkningulan kvarlämnande av "fröträd" i nära anslutning till bebyggelse. Deålgärder av hänsyn till naturmiljön som jag nu nämnt och därmed jämförligaåtgärder bör således i fortsättningen ingå som ett normalt led i skogsdriften.Skogsstyrelsen avses få i uppdrag att efter samråd med utfärdautförliga anvisningar om vilka dessa åtgärder är och vad de närmare innebär.Vidare avses skogsvårds-styrelserna få i uppdrag att medverka tiU att åtgärdernagenomförs. föreslagna restriktioner i skogsbruket, somavses få sin grund i skogsvårdslagen, bör gälla aU skogsmark. Det innebär bl.a. att dessa restriktioner av naturvårdsmyndigheterna kan läggas tUl grund förderas bedömningar och betraktas som minimikrav som under alla omständighetermåste uppfyllas. förutsätts att naturvårdsmyndigheterna med stöd avnaturvårdslagstiftningen meddelar andra eller strängare föreskrifter närskogsmarken är särskilt värdefull från naturvårdssynpunkt och samhället raedhänsyn därtiU behöver ha omedelbar kontroll över skogsdriften I området frånnämnda synpunkt. Jag kommer att i det följande närmare uppehålla mig vid sådanafall då det av hänsyn till naturmiljön kan vara påkallat med särskildarestriktioner i skogsbruket. 8.3.1Allmän hänsyn till naturen NVK framhåller att samhäUsutvecklingen bör ges enlångsiktig inriktning i linje med vad som från ekologiska utgångspunkter tersig rationellt i ett längre perspektiv. Natur- och miljövårdsaspekterna harfått ökad betydelse inom alla former av samhällsplaneringen, och planeringenför natur- och miljövård har i allt högre grad integrerats i samhälletsfysiska, ekonomiska och sociala planering. Enligt miljöskyddslagen (1969: 387)gäller sålunda som allmän princip att verksamhei, som är förbunden med särskildrisk för skada eller störning för omgivningen, endast får ske efter tiUstånd avmyndighet och i enlighet med av myn dighet meddelade föreskrifter. Påmotsvarande sätt har genom lagen (1973: 329) om hälso- och miljöfarliga varorinförts en produktkontroll omfattande alla kemiska varor som kan befarasmedföra hälsofara eller skadlig inverkan på miljön. NVK påpekar att i fråga om markanvändningen ochdispositionen av våra naturresurser markerar de senaste årens ändringar ibyggnadslagstiftningen och NVL en motsvarande skärpning och ett ökatinflytande för det allmänna. ställningstagande utgår här frånprincipen att det är det aUmänna som skall ha det yttersta Inflytandet i frågorom markanvändningen och utnyttjandet av naturresurserna. StäUningsta-gandetmedför att sådana förfaranden skall underkastas den kontroll som behövs. Detförutsätter också att med tillstånd till viss verksamhet eller visst nyttjandekan förbindas de viUkor som behövs för att skada eller olägenhet inte skalluppstå. NVK framhåller att dess förslag ligger i linje medden redovisade utvecklingen inom lagstiftningen . Det bygger påden ekologiska grundsynen, Frågoma om naturen som en grundläggande del av vårlivsmiljö ges därför central betydelse, och skyddet får ett vidare syfte än attendast ge tUlträde till markområden eller hindra ingrepp lill skada förlandskapsbilden eller att tillgodose begränsade vetenskapliga eller kulturellaändamål. Detta grundläggande synsätt förutsätter enligt NVKatt vårt handlande sker med beaktande av vad hänsynen till naturresurser ochnaturmiljö kräver och att handlingar och verksamheter i strid mot dessa hänsyni princip inte är tiUåtiiga. Allmänt bör enligt kommittén gälla att ennaturresurs som tas I anspråk skaU tillgodogöras på ett från nalurvårdssynpunktrimligt sätt. I överensstämmelse med detta synsätt föreslår kommittén bl. a.en skärpning av den allmänna regeln i 1 § om skyldighet att undvika skada pånaturen i samband med arbetsföretag samt slopande av det i vissa lagrum (18, 20och 21 §§) upptagna villkoret att ingripande av naturvårdsskäl inte får varaoskäligt betungande. I samma syfte föreslår kommittén vidare bestämmelser omatt den som genom undantag från föreskrifier för naturreservat eller i annatsammanhang får tillstånd till bebyggelse, läkt eller annat arbetsföretag skallkunna åläggas att bekosta särskild undersökning av det berörda området eUer påannat sätt gottgöra intrånget i naturvårdsintresset. Kommitténs allmänna syn på naturvårdens uppgifteroch dess förslag till vissa därtUl anslutande lagändringar har godtagits ellerlämnats utan erinran av flertalet remissinstanser som yttrat sig i frågan. Deremissinstanser som företräder skogsnäringen ställer sig dock negativa tillkommitténs allmänna resonemang i ifrågavarande hänseende och avstyrkerförslagen beträffande den allmänna hänsynsregeln och ingripande enligt 20 §.Domänverket och framhåller att vår nuvarande mUjö i storutsträckning är en kulturprodukt. Verken betonar vidare i likhet med vissaandra remissinstanser som kritiserar kommitténs förslag att enskälighetsbedömning alltid måste ske. Jag kan helt ansluta mig tUl kommUténs uppfattningatt beaktande av natur- och miljövårdsintressen måste ingå som ett nödvändigtled i all verksamhet som avser utnyttjande av naturresurser. Detta gäller självfaUetäven i fråga om ingrepp i landskapsområden som påtagligt fått sin prägel avmänniskans åtgärder. Det får numera anses vara en allmänt accepteraduppfattning att en markägare inte har frihet att använda sin egendom på ettsätt som skulle vara till skada för andra människor och för samhället i desshelhet (prop. 1973: 101, CU 1973: 21, rskr 1973: 219; prop. 1974: 73, JoU 1974:18, rskr 1974: 240). Jag anser det naturligt att den skärpning i samhälletsinställning härvidlag som inträtt som förflutit sedan NVL:stillkomst får komma till uttryck i lagtexten i huvudsak på det sätt NVKföreslagit. ändringarnautesluter självfallet inle alt i det enskilda fallet en avvägning mellannalurvårdsintresset och motstående allmänna eller enskilda intressen måstegöras även i enlighet med bestämmelsema i 3 § NVL. Enligt NVK:s förslag bör allemansrätten komma tUlpositivt uttryck i lagens inledande bestämmelse genom en föreskrift att rättenatt färdas fritt i naturen skall respekteras. Förslaget har fått ett blandatmottagande under remissbehandlingen. Somliga remissinstanser ställer sig positivatUl lagstiftning angående allemansrätten men menar att ämnet i så fall börutredas ytterligare. Mot den föreslagna bestämmelsen har vidare invänts bl. a.att den kan ge anledning till missförstånd angående aUe-mansrättens innebörd. Allemansrätten är en urgammal sedvanerätt och harendast i begränsad utsträckning komrait till uttryck i lag. 1 stort bmkar manmed allemansrätten avse friheten för envar att färdas till fots över och underen uppehålla sig på annans mark, om det inte är fråga om tomt ellerplantering eller överhuvud om mark som kan skadas av beträdandet, och att därplocka blommor, bär och svamp. På flera punkter råder oklarhet om vadallemansrätten innebär. För min del anser jag att en lagstiftning angåendeaUemansrättens innehåll skulle kunna leda till många svårbedömda tvister iskälighetsfrågor där olägenheterna inte är större än att de kanövervinnas med upplysning och uppmaning till hänsyn. Jag anser det emellertidvärdefullt att markera allemansrättens betydelse i NVL:s inledandebestämmelse. Allemansrätten, som saknar motstycke i flertalet andra länder, ärav avgörande betydelse för människornas möjlighet att få rekreation ochavkoppling i det fria. Jag förordar att i NVL:s 1 § förs in ett tillägg,varigenom utan någon precisering av allemansrättens innebörd slås fast attnaturen är tillgänglig för alla i enlighet med aUemansrätten. 8.3.3Strandskydd m. m. För att åt allmänheten trygga tillgången tillplatser för bad och friluftsliv vid havet eller vid insjö eller vattendrag kanlänsstyrelsen enligt 15 § NVL förordna att visst strandområde skall varastrandskyddsområde. Strandskyddsområde skall omfatta behövligt land- ochvattenområde. Sådant område får dock inte sträcka sig längre än 300 ra frånstrandlinjen. Strandskyddsbeslämmelser enhgt 15 § tredje stycket skall inteomfatta område som ingår i fastställd generalplan, stadsplan ellerbyggnadsplan. Fastställs sådan plan inom strandskyddsområde, undantas detplanlagda området automatiskt från strandskyddsområdet. Enligt 15 a §, somträdde i kraft , kan för att säkerställagenomförandet av ett definitivt strandskyddsförordnande för- ordnaatt visst område tillfälligt skall vara strandskyddsområde. Sådant provisorisktstrandskyddsförordnande får meddelas , högst , men kan, omsärskilda skäl föreligger, förlängas ytterligare högst . Innebörden avstrandskyddsförordnande enligt 15 eller 15 a § anges i 16 §. Enligt 16 § förstastycket krävs tiUstånd för att inom strandskyddsområde uppförahelt ny byggnad och för att ändra befintlig byggnad till att tjäna ettväsentligen nytt ändamål samt för att utföra förberedelsearbeten för sådanbebyggelse. Meddelas tillstånd, skall bestämma i vilken utsträckningmark får tas i anspråk som tomt för byggnaden. Enligt 16 § andra stycket finnsmöjlighet för den som i annat fall än som avses i första stycket vill inomstrand-skyddsområde utföra anläggning, varigenom mark tas i anspråk som tomteller tiUträdet till mark, där allemansrätt råder, på annat sätt hindras ellerförsvåras, att hos utverka tillstånd härtill. Har sådananläggning utförts utan tUlstånd eUer i strid mot givet tUlstånd, kanlänsstyrelsen, om anläggningen avsevärt inskränker allmänhetens rörelsefrihet,förelägga ägaren att vidta de återställningsåtgärder som behövs. 16 § gällerinte anläggning som behövs för försvaret, jordbruket, fisket, skogsskötseln,renskötseln eller den aUmänna samfärdseln och inte tUlgodoser bostadsändamål. NVK framhåller under hänvisning tUl gjordaundersökningar att den raöjlighet har f, n, enligt 15 § attförordna om strandskydd intUl 300 m från strandlinjen visat sig otUlräcklig dådet gäller att förhindra att strandområden genom exploatering och andraåtgärder tas i anspråk för annat ändamål än bad och rekreation, NVK föreslårdärför att ett generellt strandskydd Införs som gäller intill 100 ra på varderasidan om strandlinjen. I den mån det behövs för att tUlgodose syftet medstrandskyddet skall kunna utvidga strandskyddsområdet, på landintiU 300 m från strandlinjen och i vatten ut tUl gräns mot allmäntvattenområde. skall enligt förslaget också kunna frånstrandskyddet undanta område sora uppenbarligen saknar betydelse för bad ochfriluftsliv. Även område inom fastställd generalplan, stadsplan ellerbyggnadsplan skall omfattas av strandskyddet, i den mån undantag inte görs isamband med faslställelse av sådan plan. Strandområden sora vid de nyabestämmelsernas ikraftträdande ingår i fastställd plan föreslås genom enövergångsbestämmelse bli generellt undantagna från regleringen. Om förslagetgenomförs, blir enhgt NVK 15 a § överflödig och bör upphävas. 16 § som reglerar strandskyddets innehåll börenligt NVK skärpas för att skyddet skaU bil tillräckligt effektivt. Inomstrandskyddsområde får enligt förslaget mte uppföras någon ny byggnad ellerbefintlig byggnad ändras för att tillgodose ett nytt ändamål. Inom sådantområde skall inte heller annars få utföras anläggning eller företas ingrepp somväsentiigt påverkar mark- eller vattenförhållanden inom området. härpånämner NVK bl, a, anläggningar för camping, sport och klubbverksamhet, bryggoroch båtuppläggningsplatser. Inte heller får enligt förslaget inom sådant områdeutföras annan anläggning eller anordning som inskränker allemansrätten.Undantag föreslås dock gälla för stängsel som behövs för jordbmket, skogsbmketeller renskötseln. Ett normalt utnyttjande av området i jord- eller skogsbmk ärenligt NVK inte avsett att träffas av bestämmelsen. Takt bör i princip inte fåske i strandområde. Regleringen av läkt från strandskyddssynpunkt bör emellertidenligt NVK ske medelst de föreslagna generella täktbestämmelsema i 18 §.Länsstyrelsen skall enligt förslaget kunna meddela sådana föreskrifter om vadallmänheten har att iaktta inom strandskyddsområdet som behövs för att tryggasyftet med strandskyddet. föreslås också kunna meddela undantagfrån bestämmelserna om strandskydd, om särskilda skäl föreligger. Remissinstanserna har i allmänhet ställt sigposhiva tUl NVK:s förslag i fråga om strandskyddet. Erinringar har dockframförts mot förslagets utformning på åtskUliga punkter. Jag vill för egen del anföra följande.Strandskyddets syfte är att bevara den möjlighet att bada och idka friluftslivinom strandområden som allmänheten har enligt allemansrätten.