prop · FX0320 · 1974-12-31 00:00:00 — Det synes enligt utredningens mening vara tillräckligt att förevarandefrågor liksom får regleras av den för anstalterna ansvariga centralamyndigheten, dvs, , i varsyttrande TCO instämmer har inget att erinra mot den föreslagna bestämmelseni- och för sig men anser att den kommitté som skall ha till uppgift att utredaanstaltspersonalens arbets- förhållanden m. m. först borde ges tillfälle attpresentera sitt material. Inte heller SAK har i princip något att erinra motden föreslagna lagtexten men anser det synnerligen angeläget attpersonalorganisationerna av ohka slag inom kriminalvården får tiUfälle attyttra sig över förslag tUl tillämpningsföreskrifter. till vars yttrande LO ansluter sig utgär från att representanter föranstaltspersonalen alltid skall tillåtas närvara vid intagnas överläggningarmed anstaltsledningen. Den lämpligaste ordningen för sådana överläggningartorde enligt förbundet vara att dessa även fortsättningsvis sker inom de avkriminalvårdsstyrelsen inrättade samråds-organen. För egen del vill jag framhälla att de ifrågavarandeformerna för de intagnas medinflytande på allt sätt bör uppmuntras och stödjas.Samtidigt är det uppenbart att samrådsverksamheten har sina givna gränser,vilket också kommit till uttryck i promemorieförslaget. Sådana frågor päkriminalvårdens område som regleras genom författningar, beslut av anslagsbeviljandeorgan eller fackliga avtal kan sålunda inte bli föremål för beslut vidöverläggningar i vilka de intagna deltar. Även med dessa begränsningar kan docksamrådsförfarandet i många sammanhang ha sitt givna värde eftersom de intagnadärigenom får möjlighet att lägga fram sina synpunkter pä frågor som på ettbetydelsefullt sätt påverkar deras gemensamma situation. Jag anser tiden nu vara mogen att i lagen ta inbestämmelser om de intagnas rätt till medinflytande. Som föreslagits ipromemorian bör av bestämmelserna framgå inom vilka gränser samrådsverksamhetenfår bedrivas, och bestämmelserna bör ta sikte både på sådana samrädsorgan ivilka såväl intagna som anstaltsledning deltar och sädana organ av typenförtroenderåd i vilka endast de intagna sammanträder för inbördesöverläggningar. Jag har inte något att erinra mot den i promemorian föreslagnalagtekniska utformningen av dessa bestämmelser. I enlighet med det anförda föreskrivs i förevarandeparagraf att med de begränsningar som följer av gällande bestämmelser och avtalför verksamheten inom kriminalvården de intagna har rätt att i lämplig ordningöverlägga med anstaltsledningen i frågor som är av gemensamt intresse för deintagna, att de också har rätt att i lämplig ordning sammanträda med varandraför överläggning i sådana frågor samt att intagen som hälls avskild frän andraintagna dock får delta i överläggning eller sammanträde endast om det kan skeutan olägenhet. Rörande bestämmelsernas tillämpning vill jag vidare anföraföljande. Det angivna uttrycket anstaltsledning syftar i första handpå styresmannen eller motsvarande. Annan personal bör emellertid regelmässigtdelta i de överläggningar som det här är fråga om. Genom delegation kantjänstemän som är underställda styresmannen få befogenhet att besluta i vissafrågor. 1 den mån de intagna vill överlägga med sådan tjänsteman i frågor somligger inom hans kompetensområde, behöver styresmannen naturligen inte delta omhan inte själv finner det lämpligt. De intagna bör emellertid i sådant fall hamöjlighet att föra frågan vidare till styresmannen. Enligt bestämmelserna skall överläggningarna ochsammanträdena äga rum i lämpUg ordning. Hänsyn kan i delta sammanhang behövalas tiU ett flertal faktorer som växlar från anstalt till anstalt och frän falltill fall. Det gäUer här frågor som hänger samman bl. a, med tillgången pälämphga samlingslokaler, ändamålet med sammanträdena samt ordning och säkerhet.De närmare formerna för verksamheten bör mot bakgrund härav lämphgen bestämmasi administrativ ordning. Denna paragraf, som motsvarar 37 § promemorieförslaget,innehåller bestämmelser om intagens vård vid sjukdom m, m. Gällande bestämmelserfinns i 27 § behandlingslagen. Gällande bestämmelser pä detta område anger att intagensom blir sjuk skaU vårdas enligt anvisningar av läkare vid anstalten. Detframgår vidare att läkare utom anstalten även fär anlitas för undersökningeller behandling av intagen samt att intagen fär föras över till allmäntsjukhus om erforderlig undersökning eller behandling inte lämpligen kan skeinom fängvärdsanstalt, 1 promemorian anförs att de ökade möjligheter att anlitaden allmänna sjukvården som kommer att föreligga för en stor del av klientelettill följd av lokalanstalternas tillkomst bör komma till uttryck i debestämmelser i den nya lagen som skall reglera intagens värd vid sjukdom.Bestämmelserna föreslås därför få det innehållet att intagen vid sjukdom skallvärdas enligt de anvisningar som ges av läkare, att den aUmänna sjukvärden böranlitas om erforderlig undersökning och behandling inte lämpligen kan ske inomanstalten och att, om så erfordras, intagen för sådant ändamål får föras övertill allmänt sjukhus. Under remissbehandlingen har landstingsförbundets styrelseställt sig kritisk till promemorieförslaget. Enligt förbundsstyrelsens meningframgår det inte klart av förslaget om avsikten är att all sjukvård vidlokalanstalterna skall bedrivas inom den allmänna sjukvärden eller endast ifråga om sådan vård där det bedöms nödvändigt att ta sjukhusens resurser ianspråk. Inte heller framgår i vad mån varje anstalt alltjämt skall haskyldighet att ha läkare knuten till sig. Sådan sjukvård där tillgäng tillsjukhusens resurser inte är nödvändig bör enhgt förbundsstyrelsens uppfattningbedrivas vid anstalten av läkare som är knuten till anstalten, 1 de fall dåsjukhusvård bedöms vara nödvändig behandlas patienterna i enlighet med gällandebestämmelser. Det kan således inte bli fråga om någon särbehandling av dennapatientgrupp. Skyldigheten för anstalt att svara för de intagnas hälso- ochsjukvård bör enligt förbundsstyrelsens mening behällas i ungefär denutsträckning som gäller. Landstingen torde dock vara beredda att inom ramenför tillgänghg arbetskraft mot skäligt ekonomiskt vederlag tillhandahållaläkartjänster för läkarvård åt kriminalvårdens patienter i större utsträckningän som sker f. n. Enhgt förbundsstyrelsens uppfattning bör promemorieförslagetöverarbetas och preciseras i samverkan med landstingsförbundet. och har framhållit att om en intagenblir sjuk och lämplig behandling inte kan ges på anstalterna, det förefallersjälvklart att han skall behandlas av den allmänna sjukvården. Tillsynsutredningenkonstaterar att bevakning utanför anstalt av sjuk intagen är synnerligenpersonalkrävande och kostsam och att sjukvård utom anstalt därför inte börförekomma i den män den sjuke kan vårdas vid någon av kriminalvårdenssjukavdelningar. Jag har iden allmänna motiveringen behandlat frågan om gränsdragningen mellankriminalvårdens och andra myndigheters vårdorgans ansvarsområden. Där anfördasynpunkter gäller inte minst frågan om tillgodoseendet avkriminalvårdsklientelets behov av sjukvård. Äv vad jag då uttalade framgår bl.a. att ifrågavarande klientel i princip måste anses ha samma rätt till sjukvårdsom andra medborgare och att kriminalvården har det primära ansvaret härförendast i sådana fall då den dömde omhändertagits på sådant sätt att detförhindrar den allmänna sjukvärdens medverkan eller när fråga är om en åtgärdsom klart ingår i rehabiliteringsarbetet. Eftersom de intagnas behov avsjukvård i andra fall inte har sin grund i deras speciella situation somlagöverträdare kan med fog hävdas att nya resursbehov för sjukvården uppstårendast i den mån deras situation tidigare inte har kunnat tillgodoses itillräcklig utsträckning. Otillfredsställande förhållanden råder f. n. i fråga omkriminalvårdens möjligheter att erbjuda anstaltsklientelet en acceptabel hälso-och sjukvård. Som jag anfört i årets statsverksproposition är skälen tillbristerna många och ligger delvis utanför kriminalvärdens infiytande. Jag harockså framhållit att en helhetslösning av dessa problem endast kan nås genomett intensifierat samarbete mellan kriminalvärden och de myndigheter och organsom svarar för samhällets allmänna hälso- och sjukvård. Ett sådant samarbetekan underlättas avsevärt genom det nya anstaltssystemet. Kriminalvärdenhar en egen sjukvårdsorganisation, vari ingår såväl fast anställda somarvodesanställda läkare samt annan sjukvårdspersonal. Den allmänna sjukvärdensresurser måste emellertid anlitas i mycket vidsträckt omfattning för atttillgodose de behov av sjukvård som kriminalvårdens anstaltsklientel har.Delvis hänger detta samman med att det blivit allt svårare att engagera läkaresom är villiga att mot arvodesersättning svara för kroppssjukvården vidfångvårdsanstalterna. Åtskilliga anstalter däribland några av de största saknar f. n. helt läkare. På dessa anstalter kan sjukvården endast genomatt man vid behov vänder sig till distriktsläkarmottagning eller läkarstationpå orten eller till närbeläget sjukhus. Självklart är också att det medicinskavårdbehovet i mänga fall kräver att den intagne tas in för vård på aUmäntsjukhus. Vissa anstalter, avsedda för rymningsbenäget klientel, har dock egnaresurser för specialvård. Av det anförda framgår att redan i nuvarande lägekriminalvärden i mycket betydande omfattning måste repliera på den allmännasjukvärdens resurser. Genomförandet av det nya anstaltssystemet torde därför i praktiken knappast i någon högre grad komma att vidgaomfattningen av den allmänna sjukvärdens engagemang för kriminalvårdensklientel. Vad det snarare blir fråga om är en omstrukturering av vårdinsatsernatill följd av lokalanstalternas tillkomst. Enligt vad jag sagt kommeren stor del av anstaltsklientelet att placeras pä lokalanstalt i närheten avhemorten. Detta innebär att de intagna får ökade möjligheter att själva uppsökade läkare och sjukhus som normalt har ansvaret för att de får den värd som deär berättigade till. Därigenom kan den allmänna sjukvärdens resurser utnyttjaspä ett bättre sätt än vad som är möjligt inom det nuvarande anstaltssystemetsram. Även i fortsättningen måste emellertid kriminalvärdensvara för en betydande del av de intagnas hälso- och sjukvård. Organisatorisktsett kan detta i väsentlig utsträckning ske genom att kriminalvärden träffarsamarbetsavtal med vederbörande sjukvårdshuvudman. På det sättet kanriksanstalternas sjukvårdsorganisation förstärkas. 1 fråga om sedvanlighälsokontroll av intagna måste man räkna med att denna kommer att äga rum inomkriminalvärdens ram, såväl när det gäller lokalanstalter som riksanstalter. De i promemorian föreslagna bestämmelserna om intagensvård vid sjukdom synes mig mot bakgrund av det anförda vara väl förenliga medde principer som bör tillämpas på förevarande område. Någon skyldighet förvarje anstalt att ha läkare knuten till sig bör sålunda inte föreskrivas. Detmåste räcka med en bestämmelse som anger att intagen vid sjukdom skall vårdasenligt de anvisningar som ges av läkare. Om erforderlig undersökning ochbehandling inte lämpligen kan ske inom anstalten bör naturligen den allmännasjukvården anlitas och detta bör gälla inte bara sluten utan även öppen vård.Vidare bör finnas en bestämmelse som anger att intagen för angivet ändamål fårföras över till allmänt sjukhus om det erfordras. Den nu angivna principen omatt anlita den allmänna sjukvården om så behövs hindrar inte att om annan,närbelägen kriminalvårdsanstalt har erforderliga sjukvårdsresurser, det kanibland visa sig lämpligare att låta den intagne fä vård där i stället för attanlita den allmänna sjukvärden. 1 enlighet med det anförda föreskrivs i första stycket avförevarande paragraf att intagen vid sjukdom skall vårdas enligt de anvisningarsom ges av läkare, att den allmänna sjukvården bör anlitas om erforderligundersökning och behandling inte lämpligen kan ske inom anstalten och att, omdet behövs, intagen får föras över till allmänt sjukhus. Somföreslagits i promemorian bör den nya lagen också innehålla bestämmelser omförlossning av intagen kvinna. 1 likhet med vad som anförts i promemorian anserjag att dessa bestämmelser i sak bör överensstämma med nuvarande lagregler, sombl. a. innebär att förloss-. ning såvitt möjligt skall ske på sjukhus ellerförlossningshem. Man torde kunna räkna med att sädan möjlighet praktiskt tagetalltid föreligger. 1 enlighet med vad jag nu har sagt föreskrivs iförevarande paragrafs andra stycke att förlossning av intagen kvinna skallsåvitt möjligt ske på sjukhus eUer förlossningshem och att, om det behövs,kvinnan skall i god tid före förlossningen föras över dit eller till annathem där hon kan erhålla lämplig vård. Som föreslagits i promemorian bör det också, i likhet medvad som gäller f. n., finnas en bestämmelse som anger att den som enhgtförenämnda bestämmelser om värd vid sjukdom eller förlossning vistas utomanstalt skall stå under bevakning och vara underkastad särskilda föreskrifter ide fall dä anledning föreligger därtill. därom ges i tredje stycketav paragrafen. Paragrafen motsvarar 38 § promemorieförslaget och 27 §fjärde stycket behandlingslagen. Liksom behandlingslagen bör, som föreslagits ipromemorian, också den nya lagen innehålla en erinran om att det i särskUdalagar finns bestämmelser om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa falloch vård i specialsjukhus för psykiskt utvecklingsstörda. 1 förevarande paragrafges därför en erinran härom. De lagar .som avses är dels lagen (1966:293) omberedande av sluten psykiatrisk värd i vissa fall och dels lagen (1967:940)angående omsorger om vissa psykiskt utvecklingsstörda. Paragrafen motsvaras av 39 § promemorieförslaget. F. n. gäller enligt 27 § femte stycket behandlingslagenatt den som undergår fängelse och vid sjukdom vårdas utom anstalt i regelendast fär tillgodoräkna sig sådan tid intill högst en sjättedel avverkställighetstiden. 1 överensstämmelse med promemorieförslaget anser jag attden nya lagen inte bör innehålla någon motsvarighet till dennabegränsningsregel. Även vid fängelse bör alltså för vistelsen utomanstalt i förevarande fall inräknas i verkställighetstiden, om inte särskildaskäl talar däremot. Undantag från denna huvudregel torde främst kunna bliaktuell i fall då den intagne avviker från sjukhus eller dä han simuleratsjukdom. På samma sätt som i fråga om 35 § departementsförslagetbör naturligtvis förordnande om att tid för vistelse utom anstalt vid sjukdominte skall inräknas i verkställighetstiden kunna begränsas till viss del avtiden. I överensstämmelse med det sagda anges i förevarandeparagraf att tid som intagen enligt 37 § eller enligt bestämmelse som avses i38 § vistas utom anstalten inräknas i verkstäUighetstiden om inte särskildaskäl talar däremot. Enligt vad som föreslås i 58 § departementsförslagetankommer det pä att pröva fråga som här avses, Äv 60 §framgår att styrelsens befogenhet i detta hänseende inte kan delegeras, Förevarande paragraf motsvaras av 40 § promemorieförslagetoch 41 § behandlingslagen. Liksom enligt gällande lag bör intagen som är sjuk när hanskall lämna anstalten kunna beredas fortsatt sjukvård i anstalten, om det kananses skäligt. Pä sätt föreslagits i promemorian bör uttryckligen anges attdetta får ske endast i fall då den intagne begär att han skall få stanna kvarför fortsatt värd. Den fortsatta sjukvärden skall självfallet liksom enligtgällande bestämmelse bekostas av allmänna medel. Promemorieförslaget innehållerinte någon uttrycklig föreskrift härom. Inte heller jag anser en sådanbehövlig. 1 förevarande paragraf föreskrivs i enlighet med detanförda att om intagen är sjuk när han skall lämna anstalten, fortsatt sjukvårdi anstalten får på hans begäran beredas honom om det kan anses skäligt. Paragrafen motsvarar 41 § promemorieförslaget och 26 §behandlingslagen. På sätt föreslagits i promemorian bör en motsvarighetfinnas till den bestämmelse i behandlingslagen som reglerar den situationen attkvinna vid intagning i sig spädbarn eller efter intagningenföder barn. Hon bör i sådant fall kunna få tUlstånd all ha barnet hos sig underviss tid eller t. v. Enligt nuvarande bestämmelse skall samråd äga rum medvederbörande länsstyrelse innan sådant tillstånd lämnas. Denna bestämmelsetorde, på sätt skett i promemorieförslaget, kunna slopas. Däremot bör, somsocialstyrelsen anfört i sitt remissyttrande, beslut i frågan alltid föregås avyttrande från vederbörande , lämpligen i den kommun där kvinnanhar sitt hemvist. Någon lagregel härom torde inte behövas. 1 överensstämmelse med vad jag sålunda anfört föreskrivs iförevarande paragraf att om kvinna medför spädbarn vid intagningen eller föderbarn därefter, tillstånd kan ges henne att ha barnet hos sig. 1 denna paragraf, som motsvarar 42 § promemorieförslaget,ges bestämmelser om transport av intagen. Gällande bestämmelser i ämnet finnsi 39 och 73 §§ behandlingslagen. Jag ansluter mig till de förslag som promemorianinnehåller rörande lagregleringen av transporter av intagen. Bestämmelsernaöverensstämmer i sak med motsvarande bestämmelser i behandlingslagen. 1 enlighet härmed föreskrivs i paragrafen att vidtransport av intagen skall såvitt möjligt tiUses att han inte utsätts förobehörigas uppmärksamhet, att den intagne vid transport får beläggas medfängsel om det är nödvändigt av säkerhetsskäl samt att transport inte får äga rumutan läkares medgivande om den intagne är sjuk eller det eljest kan befaras atttransporten kan medföra skada för hans hälsa. De mera detaljerade föreskrifter som behandlingslageninnehåller rörande transport i vissa fall torde inte behöva föras över till dennya lagen. Denna paragraf, som motsvaras av 43 § promemorieförslaget,innehåller regler om intagens inställelse inför domstol eUer annan myndighet.Gällande lagbestämmelser i ämnet finns i 37 och 38 §§ behandlingslagen. Enligtpromemorieförslaget skall intagen inställas vid domstol när domstol så begär.Denna bestämmelse överensstämmer i sak med vad som gäller f. n. Underremissbehandlingen har interneringsnämnden ifrågasatt om inte de centralanämnderna och övervakningsnämnderna bör ha rätt, liksom domstol, att påfordraatt den dömde inställes. Jag anser att goda skäl finns för en sådan ordning.När det gäller begäran av annan myndighet att intagen skall inställas infördenna anser jag i överensstämmelse med promemorieförslaget att det liksom f.n. bör ankomma på att pröva en sädan begäran. Somstyrelsen anfört bör denna prövning i vissa fall kunna delegeras (60 §departementsförslaget). Enligt mening bör det införasen bestämmelse som gör det möjligt att i samband med rättegång tillfälligtplacera intagen pä allmänt häkte om en sådan placering bedöms angelägen frånsäkerhetssynpunkt. Jag anser för egen del att sädan tillfällig placering börvara möjhg inte bara när det gäller inställelse inför domstol utan även vidinställelse inför annan myndighet. Den situation som avses är att den intagneskall inställas på annan ort än där hans anstalt är belägen och det påinställelseorten eller i dess närhet inte finns en anstalt vari han kanförvaras under lika betryggande former som eljest gäller för hansanstaltsvistelse. Med hänsyn härtill bör möjlighet föreligga att i anslutningtill inställelsen tillfälligt placera den intagne i allmänt häkte om det behövsav säkerhetsskäl. Med viss avvikelse från vad som gäller f. n. bör tid somgår åt för inställelse vid domstol eller annan myndighet alltid inräknas iverkställighetstiden. En bestämmelse av denna innebörd finns också ipromemorieförslaget. Enligt promemorieförslaget "bör" intagen somåtalas, på begäran erhålla den lättnad i verkställigheten som erfordras förutförande av hans talan i målet. Som RFHL anfört bör bestämmelsen ange att denåtalade "skall" erhålla sädan lättnad som här avses. 1överensstämmelse med vad jag sålunda har anfört föreskrivs i förevarandeparagrafs första stycke att intagen skall inställas vid domstol eller vid nämndsom avses i 37 kap. om domstolen eller nämnden begär det, att omannan myndighet begär att intagen skall inställas inför denna, kriminalvårdsstyrelsenprövar om det skall ske samt att i anslutning till inställelse varom nu ärfråga intagen får tillfälligt placeras i allmänt häkte om det behövs avsäkerhetsskäl. Med domstol åsyftas här svensk domstol. Jag vill emellertiderinra om att en motsvarande situation kan uppkomma, om utländsk domstol begäratt intagen vid svensk kriminalvårdsanstalt skall inställas vid domstolen. Närdet gäller bedömningen av sådant fall vill jag erinra om Sverigesställningstagande till art. 1 1 i europeiska konventionen den 20 aprU 1959 ominbördes rättshjälp i brottmål (prop. 1961:48 s, l\).I andra stycket föreskrivsatt tiden för inställelse som avses i första stycket inräknasi verkställighetstiden. Slutligen anges i tredje stycket att om intagenåtalas, han skall på begäran erhålla den lättnad i verkställigheten somerfordras för utförande av hans talan i målet. 1 denna paragraf, som motsvaras av 44 §promemorieförslaget, ges bestämmelser om ersättning för arbete m. m. Gällandebestämmelser i samma ämne finns i 61-67 §§ behandlingslagen. 1 likhetmed gällande behandlingslag bör den nya lagen innehålla bestämmelser om i vilkafall ersättning skall utgå för arbete och annan verksamhet som intagen utförunder sin anstaltsvistelse. Som föreslagits i promemorian bör principen varaden att ersättning skall utgå inte bara för arbete utan också för varje annanverksamhet som intagen ålagts eller fått tillstånd att utföra eller delta iunder arbetstid som ett led i hans anstaltsvistelse. Det kan därvid vara frågaom undervisning, utbildning eller annan särskilt anordnad verksamhet ellerbehandling liksom enskilda studier. En sådan bestämning av de aktiviteter somberättigar tUl ersättning är mer vidsträckt än motsvarande bestämning i gällandelag. Jag ansluter mig också till del i promemorian upptagnaförslagel alt ersättning liksom inte skall utgå för arbete som denintagne utför för egen räkning, t. ex. arbete som avser egen rörelse ellerkonstnärlig verksamhet (.jfr 60 § första stycket och 48 § första stycketbehandlingslagen). Arbete för egen räkning kan komma i fråga bl. a. närintagen arbetar i enrum. Enligt behandlingslagen skall arbetspremie inte utgå förarbete som den intagne utfört ät arbetsgivare utom anstalten. Bestämmelsen är iförsta hand tillämplig vid frigångsarbete men även i fall då en intagen somarbetar i enrum utför arbete ät arbetsgivare utom anstalten på grund avmedgivande enligt 48 § första stycket nämnda lag. Enligt promemorieförslagetskall de bestämmelser i den nya lagen som anger att intagen skall erhållaersättning för arbete gälla även sådant arbete som han utfört för arbetsgivareutom anstalten. Förslaget har inte föranlett någon erinran underremissbehandlingen. Jag villerinra om att enligt riktlinjerna för anstaltsvårdens fortsatta utformningverksamheten vid lokalanstalterna skall gå ut på bl. a. att sä snart sommöjligt söka bereda den intagne ett frigångsarbete. Sådant arbete skall alltsåförekomma som ett normalt inslag i åtgärderna för den intagnes anpassning isamhället. Den intagnes arbetsgivare utom anstalten kommer i sådant fall att haen avtalsenlig förpliktelse att utbetala lön för det utförda arbetet. Omemellertid arbetsgivaren råkar i obestånd kan den situationen tänkas uppstå attnågon arbetslön inte blir utbetald. Oavsett hur man utformar reglerna förkriminalvårdens befattning med arbetslön vid frigångsarbete synes i den angivnasituationen kriminalvården böra ha ett yttersta ansvar för att den intagneändå får den ersättning för sitt arbete som han annars skulle ha erhållit.Detsamma synes böra gälla även i andra fall när den intagne utför arbete förarbetsgivare utom anstalten. Med hänsyn tUl det anförda och till det förhållandet attutbetalningar av sådan arbetsersättning som det här är fråga om regelmässigtbör ske till anstalten så länge den som utfört arbetet är intagen där, biträderjag förslaget att bestämmelserna om ersättning för arbete skall gälla ävensådant arbete som den intagne utfört för arbetsgivare utom anstalten.