prop · FX0335 · 1974-12-31 00:00:00 — Som framgår av vad jag har anfört i anslutning till 2 § iförslaget till lag om (4.13) anser jag, liksom beredningen,att bestämmelserna lag bör flyttas över tUl riksbankslagen resp. denföreslagna lagen om . Därvid bör lagtexten kunna förkortas.Den nuvarande föreskriften att regeringen kan förordna personer att träda ifullmäktiges ställe kan sålunda utgå. Skulle tillräckligt antal av deursprunghgen valda fullmäktige och deras suppleanter inte kunna sammanträda påobesatt område, kan med stöd av tUläggsbestämmelse 7.8.1 i den nya ROutse ytterligare suppleanter. Denna befogenhet kan utövas också avriksdagens krigsdelegation, när denna är i ställe, och, på grund avbestämmelserna i 13 kap. 5 § i den nya RF, av regeringen, om varken riksdageneller krigsdelegationen kan fullgöra sina uppgifter. Också i övrigt synes enviss förenkling av bestämmelserna kunna komma till stånd. Med stöd av det anförda föreslår jag att i 28 § införs ettandra stycke i vUket föreskrivs att fullmäktige inte får utöva sinabefogenheter på område som är ockuperat av främmande makt och att vidsammanträde, som hålls när riket till någon del är ockuperat, minst trefullmäktige skaU vara närvarande. 30 och 31 §§ Ändringarna i 30 § och i 31 § tredje stycket innebärendast en anpassning av terminologin till den nya RF och den nya RO. 31 § första stycket föresläs att kravet på svensktmedborgarskap för behörighet som bankofullmäktig får utgå. Redan av bestämmelserna i 11 kap. 9 § tredje stycket i den nya RF framgår nämligen att fullmäktig måste vara svensk medborgare. Vidare föreslås beträffande 31 § andra stycket att undantaget från förbudet i bestämmelsen inte längre skall avse ledamotskap i sparbank eller postsparbanken. Skäl saknas numera att särbehandla sparbankerna i detta hänseende. Postsparbanken ingår numera i postbanken som kommer att uppgå i den nya s. k. (prop. 1 sammanhanget vill jag påpeka att av 7 kap. 8 § i den nyaRO följer att de i 30 och 31 §§ upptagna behörighetsvillkoren för fullmäktiggäller också suppleant. Enligt gällande rätt kan finansutskottet efter riksdagensbemyndigande meddela föreskrifter om . Grundlagberedningenhar förordat (SOU 1972:15 s. 179) att någon sådan befogenhet för framtiden inteskall kunna tilläggas utskottet och föreslagit en härav betingad ändring i 32 §första stycket. Jag biträder beredningens förslag. Paragrafens tredje stycke upptas f n. av en hänvisning ifråga om ansvarighet för fullmäktige och för den av fullmäktige utseddesuppleanten för riksbankschefen tUl vad som är särskilt stadgat. Härmed avsesregler i ansvarighetslagen (1936:324) för fullmäktige i ochfullmäktige i m. fl. Som jag i det föregående har anfört. bör denna lag upphävas Gfr 4.16). Skäl saknas att iriksbankslagen ta in hänvisning till de regler om ätalsprövning i fråga ombankofullmäktig som återfinns i 9 kap. 8 § i den nya RO och till de åtalsreglersom i fråga om direktionsledamot i banken lämpligen bör föras in ibankoregle-menlet. Tredje stycket i förevarande paragraf bör alltså utgå. Bankoreglementet skaU enligt förslaget fortsättningsvisbetecknas som lag med reglemente för . 4.15 Förslag tiU lag om upphävande av lagen (1957:685)angående utövande av fullmäktige i och fuUmäktige i tillkommande befogenheter under krigsförhåUanden Skälen tUl att ifrågavarande lag föreslås bli upphävd harangivits i motiveringen till förslaget tUl ändring i lagen (1934:437) förSveriges riksbank under 28 § (4.14, jfr under 2 § i motiveringen tUl förslagettiU lag om ). 4.16 Förslag tiU lag om upphävande av ansvarighetslagen(1936:324) för fullmäktige i och fullmäktige i m. fl. Enligt ansvarighetslagen för fuUmäktige i ochfullmäktige i m. fl. har fullmäktig i , fullmäktigi , direktionsledamot i samt riksgäldsdirektörenoch chefen för fullt ämbetsansvar. Lagen innebär emellertidatt särskUda åtalsregler gäller för dessa funktionärer. När det gäller riksbanksfullmäktige har uttömmandeåtalsregler tagits in i 9 kap. 8 § och tilläggsbestämmelse 9.8.1 i den nya RO.1 det föregående (4.13) har jag föreslagit att motsvarande regleringbeträffande riksgäldsfuUmäktige skall tas in i den särskilda lag omriksgäldskonlorel (3 § andra stycket), vilken skall träda i kraft den 1 januari1975. 1 samband med att förslaget till ny RO lades fram uttaladejag (prop. 1973:90 s. 485) att samma ansvarighetsregler bör gälla för alla direktionsledamöteri , oavsett om de är riksbanksfullmäktige eller inte, men att desärskUda bestämmelserna om de ledamöter som inte är fuUmäktige inte har sinplats i RO. Enligt min uppfattning bör dessa bestämmelser arbetas in ibankoreglementet. På motsvarande sätt gäller att eventuella ansvarsbestämmelserför riksgäldsdirektören har sin naturliga plats i riksgäldsreglementet. Detankommer emellertid inte på Kungl. Maj.t att lägga fram förslag till sådanabestämmelser. Av vad jag nu har sagt framgår att ansvarighetslagen förfullmäktige i och fullmäktige i m. fl. bör upphöraatt gälla vid utgången av . Övergångsbestämmelser, föranledda avändringarna på hithörande rättsområden, återfinns, såvitt gäller riksbanksfullmäktige,i övergångsbestämmelserna tUl den nya RO, punkt 6, och, såvitt gällerriksgäldsfullmäktige, i den av mig föreslagna lagen om . 4.17 Förslag till lag om upphävande av lagen (1897:28 s.1) med vissa bestämmelser om sedelutgivningsrätt, så ock angående forum för Lagen med vissa bestämmelser om riksbankenssedelutgivningsrätt, så ock angående forum för , omfattar treparagrafer. 1 1 § i lagen föreskrivs att är ensamberättigad att utge sedlar. sedelmonpol är emellertid fastslagetredan i 9 kap. 13 § första punkten i den nya RF. Paragrafen blir därmedöverflödig. Föreskrifterna i 2 § i lagen gäUer förfarandet närriksbanken underlåter att uppfylla skyldigheten enligt 72 § RF attinlösa sina sedlar med guld. Den nya,RF innebär emellertid attguldinlösningsskyl-digheten slopas. Bestämmelserna i paragrafen måste som följdhärav sättas ur kraft. Enhgt 3 § lyder under rådstuvurätt ide mål för vUka inte annat är stadgat i lag. En erinran härom och om enforumbestämmelse i 2 § är upptagen i 28 § lagen (1946:804) om införande av nyarättegångsbalken. Enligt 10 kap. 1 § (RB) svarar bl. a.stiftelse och annan sådan inrättning i tvistemål i allmänhet vid rätten i denort, där styrelsen har sitt säte eller, om säte för styrelsen inte är bestämt,där förvaltningen föres. Genom rättsfaUet NJA 1959 s. 385 är fastslaget attriksbanken är att räkna till sådan inrättning som avsågs med den numeraupphävda 33 kap. 17 § RB. Det måste antas att uttrycket inrättning har sammainnebörd i 10 kap. 1 § som i tidigare gällande 33 kap. 17 § RB. Härav följeratt redan på grund av bestämmelserna i 10 kap. 1 § RB har allmänt tvistemålsforum vid Stockholmstingsrätt. Den särskUda forumregeln i 3 § i förevarande lag är alltså obehövlig. Av vad jag nu har anfört framgår att lagen (1897:28 s. 1)med vissa bestämmelser om sedelutgivningsrätt, så ock angåendeforum för , i sin helhet kan upphävas. Som föhd härav börhänvisningen till 2 oeh 3 §§ i lagen utgå ur 28 § lagen (1946:804) om införandeav nya Gfr 4.20). 4.18 Förslag till lag om ändring i Införandet av den nya RF nödvändiggör vissa följdändringari RB. Dessa ändringar är av två slag. Dels bör vissa bestämmelser om högstadomstolen, som finns RF men som saknar motsvarighet i den nya RF,arbetas in i 3 och 4 kap. RB. Dels måste reglerna om fomm privilegiatum och därmedsammanhängande bestämmelser anpassas tUl motsvarande föreskrifter i den nya RF. 2 kap. 2 § Bestämmelsernai RB om forum i överrätt (hovrätt eller högsta domstolen) för vissa domare ochandra offentliga funktionärer är f. n. anknutna till ämbetsbrottsbegreppet.Enligt förevarande paragraf tillkom- mer sålunda f. n. hovrätt att som första domstol upptagamål om ansvar eller enskilt anpråk på gmnd av ämbetsbrott, som avses i 20 kap.1-4 §§ , av domare i allmän underrätt eller krigsrätt eller avkonkursdomare, inskrivningsdomare eller annan som vid inskrivningsmyndighethar förordnats att handlägga inskrivningsärende. Med domare avses inte baralagfaren domare utan även nämndeman. De citerade lagrummen i avsertjänstemissbruk, tagande av muta eUer av otillbörlig belöning, brott mottystnadsplikt samt tjänstefel. Den nya om utkrävande av straffrättsligtansvar av statsråd (12 kap. 3 §) och av ledamot av högsta domstolen ellerregeringsrätten (12 kap. 8 §) bygger inte på ämbetsbrottsbegrepp.1 12 kap. 3 § RF föreskrivs att den som är eller har varit statsråd efteråtalsbeslut av kan fällas tUl ansvar av högsta domstolenför brott i utövningen av statsrådstjänsten om han därigenom grovt haråsidosatt sin tjänsteplikt. 1 12 kap. 8 § första stycket föreskrivs att åtalför brott i utövningen av tjänst som ledamot av högsta domstolen ellerregeringsrätten skall väckas i . högsta domstolen av ombudsman ellerjustitiekanslern. De gärningar som omfattas av bestämmelserna i 12 kap. 3och 8 §§ RF sammanfaller endast delvis med de i beskrivna ämbetsbrotten.Ä ena sidan torde ifrågavarande grundlagsbestämmelser vara tillämpliga i frågaom flera av de i straffbelagda, gärningarna än de särskUdaämbetsbrotten. Ä andra sidan kommer som regel sådana ämbetsbrott som tagande avmuta och brott mot tystnadsplikt att faUa utanför bestämmelsernastillämpningsområde. Avgörande för dessas tillämplighet är i stäUet om brottethar begåtts i själva tjänsteutövningen eller inte. 1 fråga om sådant brott avstatsråd, justitieråd eller regeringsråd som inte har begåtts itjänsteutövningen gäller att åtal skaU väckas vid underrätt enligt vanligaregler. Jag har i samband med att förslaget tUl den nya RF ladesfram givit uttryck för uppfattningen att om s. k. forumprivilegiatum skulle utformas på sådant sätt att de kom att anknyta tUl sammaslag av gärningar som anges i motsvarande bestämmelser i den nya RF (prop.1973:90 s. 441). Jag föreslär i enhghet härmed att bestämmelserna i förevarandeparagraf skall avse mål om ansvar eller enskilt anspråk pä grund av sådantbrott, som har begåtts i utövningen av tjänsten. Som har nämnts avses meddomare i detta sammanhang även nämndeman. Av bestämmelsernas avfattning bördärför framgå att de täcker även brott som begåtts i utövning av uppdrag Gfr 9kap. 8 § i nya RO). Vid bedömningen av frågan om brott skett i utövningen avtjänsten eller uppdraget bör de principer gäUa som ligger tUl grund förbestämmelserna i 12 kap. 3 och 8 §§ RF. 3 kap. 1 och 2 §§ Den nya RF innebär att utövandet av den högsta domarmakteninte längre betraktas som utövande av konungens domsrätt. Den nuvarandebestämmelsen i 3 kap. 1 § kan därför inte stå kvar. bestämmelsen i 3 kap. 2 § första stycket att högstadomstolen är överrätt i mäl, som fullföljs från hovrätt, brytas ut till ensärskild paragraf och inleda kapitlet. 3 kap. 3 § Bestämmelserna i 12 kap. 3 och 8 §§ i den nya RF innebäratt högsta domstolen blir första instans vid prövningen av åtal för brott itjänsteutövningen av statsråd, justitieråd och regeringsråd, vUka harhaft forum i riksrätten. Dessa ändringar i förhållande tUl gällande rätt börkomma till uttryck också i förevarande paragraf. 1 samband med att förslagettUl ny RF lades fram uttalade jag att också JO, såvitt avsåg åtal för brott iämbetet, borde ha forum i högsta domstolen men att en regel av detta innehållinte hade sin plats i RF (prop. 1973:90 s. 443). En sådan bestämmelse börenligt min mening tas in i denna paragraf. Av paragrafen bör vidare framgå atthögsta domstolen är fomm även vid talan om enskUt anspråk på grund av sådanabrott av de nu avsedda funktionärerna som skall prövas av domstolen som förstainstans. Vad gäller avgränsningen av den kategori av gärningar som bör omfattasav den särskilda forumregeln i paragrafen hänvisar jag tUl vad jag har anförtunder 2 kap. 2 §. 1 enlighet med vad jag nu har sagt föreslär jag att det iförsta stycket föreskrivs att det skall tillkomma högsta domstolen att somförsta domstol upptaga mål om ansvar eUer enskUt anspråk på grund av brott somi utövningen av tjänsten eUer uppdraget begåtts av statsråd, justitieråd,regeringsråd, ombudsman, justitiekanslern, riksåklagaren eller densom utövar någol av dessa ämbeten eller av hovrättsdomare ellerrevisionssekreterare, 1 12 kap. 8 § andra stycket i den nya RF föreskrivs atthögsta domstolen skall pröva om ledamot av högsta domstolen eller regeringsrättenenligt vad därom är föreskrivet skaU skihas eller avstängas från sin tjänsteller vara skyldig att undergå läkarundersökning. Att högsta domstolen är forumi fråga om sådana mål bör komma till uttryck även i förevarande paragraf. Enbestämmelse av nu angivet innehåll kan lämpligen arbetas in i paragrafens andrastycke. 3 kap. 4 och 6 §§,4 kap. 2 § 1 RF återfinnes bestämmelser om högsta domstolenoch dess ledamöter i bl. 17, 22 och 34 §§. 1 17 § första stycket föreskrivsatt konungens domsrätt skall uppdragas minst tolv av honom utnämnda lagkunniga,erfarna och redliga personer vUka fullgjort vad författningarna föreskriverdem, som uti domareämbeten må nyttjas. Dessa personer kallas enligt sammalagrum justitieråd och utgör konungens högsta domstol. 1 22 § 1 mom. föreskrivsbl. a. att mål i högsta domstolen kan prövas och avgöras av fem justitierådsamt att fler än sju domare inte får deltaga i prövningen av något mål om inteför vissa fall annorledes förordnas i samfällt stiftad lag. 1 34 § återfinnesett förbud för justitieråd att inneha eller utöva annat ämbete. De nu nämnda bestämmelserna saknar motsvarighet i den nyaRF. Som jag har uttalat i anslutning till 11 kap. 1 § i nya RF (prop. 380) bör bestämmelserna i stäUet ha motsvarigheter i vanlig lag. Jagföreslår i enlighet härmed att föreskrifterna att justitieråd skall varalagfarna och inte får inneha eller utöva annat ämbete tas in i 3 kap. 4 § förstastycket. Vidare föreslår jag att domförhetsreglerna tas in i 3 kap. 6 § och att4 kap. 2 § ändras så att det framgår att justitieråd utnämns av regeringen. I samband med att nya regler om fullföljd av talan tillhögsta domstolen genomfördes med ikraftträdande fastställdesatt antalet justitieråd skall vara högst 22. Bestämmelsen om detta, sominfördes i den då gällande särskUda lagen om högsta domstolens sammansättningoch tjänstgöring, har sedermera förts över tUl 3 kap. 4 § (seSFS 1972:147). Till bestämmelsen finns fogad en övergångsbestämmelse ävinnebörd att högsta domstolen får bestå av fler än 22 justitieråd till dessantalet gått ned tUl detta antal tiU följd av inträffade ledigheter samt att,om särskilda skäl föreligger, nya ledamöter får utses . Den 1 juh 1971 var antalet justitieråd 25. Under tidendärefter har 5 justitieråd avgått oeh 5 nya utnämnts. Antalet ledamöter ihögsta domstolen är följaktligen fortfarande 25. Ambitionen bör vara att bringa ned antalet ledamöter ihögsta domstolen till det antal av 22 som är angivet som det högsta antaletoch som enligt min mening framstår som väl avvägt. Redan de erfarenheter somgjorts sedan lagändringen 1971 visar emellertid att man inte kan utesluta attdet också ibland kan komma att finnas behov av ett något störreantal ledamöter. Enligt min mening bör man , med bibehåUande av deintentioner som kommer till uttryck genom de nuvarande bestämmelserna, irättegångsbalken fastställa antalet ledamöter i högsta domstolen tUl 22. Dennuvarande situationen visar emellertid att det, även med de fuUföhdsregler somgäller , måste finnas möjlighet att vid behov ha ett större antal.Den bestämmelse som föreslås i 3 kap. 4 § första stycket har därförinnebörden att högsta domstolen skall utgöras av 22 justitieråd eller det högreantal som av särskilda skäl behövs. Den föreslagna bestämmelsen bör liksom ändringarna i RB iövrigt träda i kraft . Den nämnda övergångsbestämmelsentUl lagen (1972:147) om ändring i bör upphöra attgälla Gfr 4.19). 1 3 kap. 6 § andra stycket RB föreskrivs f. n. att, omhögsta domstolen skall avge yttrande över ansökan som avses i 26 § RF, beslut ifrågan får fattas av tre ledamöter. 1 26 § RF, som innehåller reglerom nådeinstitutet, föreskrivs bl. a. en skyldighet för konungen att i vissanådeärenden inhämta yttrande från högsta domstolen. Denna föreskrift saknarmotsvarighet i den nya RF. Jag föreslår i stället att en sådan bestämmelseskall tas in i en särskUd lag om handläggningen av nådeärenden (jfr 4.24). Enbestämmelse om högsta domstolens samman- sättning vid avgivandel av yttrande i nådeärende harenligt min mening sin naturliga plats i en sädan lag. Jag föreslår därför att 3kap. 6 § andra stycket upphävs. 7 kap. 4 § 1 andra stycket av denna paragraf föreskrivs f n. attriksåklagaren är allmän åklagare vid underrätt och hovrätt i mäl om ansvareller enskilt anspråk på grund av ämbetsbrott, som avses i 20 kap. 1-4 §§brottsbalken, av vissa kategorier av offentliga funktionärer. Denna bestämmelseär utformad som ett undantag från huvudregeln i första stycket attstatsåklagare eller distrUctsåklagare är allmän åklagare vid underrätt ochhovrätt. Enligt min mening bör de gärningar som hänförs tiU RÄ:skompetensområde avgränsas på samma sätt som de gärningar som enligt 2 kap. 2 §och 3 kap. 3 § skall beivras direkt i överrätt. Jag föreslår därför attbestämmelsen i andra stycket avfattas på sådant sätt att den kommer att gällamål om ansvar eller enskilt anspråk på grund av sådant brott av de i lagrummetuppräknade funktionärerna som har begåtts i utövningen av tjänsten elleruppdraget Gfr i övrigt vad som anförts i anslutning till 2 kap. 2 §). 20 kap. 10 §, 22 kap. 8 § och 23 kap. 22 § Som en följd av de ändringar jag nu har föreslagit i 3kap. 3 § och 7 kap. 4 § andra stycket bör ordet ämbetsbrott i 20 kap. 10 §, 22kap. 8 § och 23 kap. 22 § bytas ut mot ordet brott. 1 22 kap. 8 § bör vidare göras en ändring av närmastredaktionell natur med anledning av att åtal mot statsråd för sådant brott somavses i 3 kap. 3 § inte kan beslutas av någon av de i RB åsyftade åklagarnautan måste beslutas av . 4.19 Förslag till lag om ändring i lagen (1972:147) omändring i ra 11 egångsbalken Som jag nämnt i det föregående (4.18) bör denövergångsbestämmelse tUl förevarande lag som rör ledamotsantalet i högstadomstolen upphöra att gäUa med att 3 kap. 4 § första stycket förstapunkten i dess nu föreslagna lydelse träder i kraft. 4.20 Förslag till lag om ändring i lagen (1946:804) ominförande av nya 1 28 § förevarande lag finns en hänvisning till 2 och 3 §§lagen (1897:28 s. 1) med vissa bestämmelser om sedelutgivningsrätt,så ock angående forum för . Som framgår av det föregående (4.17)föreslår jag att sistnämnda lag upphävs. Hänvisningen i 28 § i förevarande lagtill lag bör därför utgå. 1 28 § i denna lag finns vidare hänvisningar tUl lagen(1911:2 s. 1) angående viss lättnad för utländsk konsul i fråga om vittnesmåls avläggande samt tUl cirkulär tillsamtliga underdomstolar och överexekutorer i riket angående utredning i vissafall om värdet av tvisteföremål. Av dessa författningar är 1911 ärs lag upphävd(jfr SFS 1970:86) medan cirkulär saknar aktualitet. Även dessahänvisningar bör mönstras ut i detta sammanhang. 4.21 Förslag till lag om ändring i skadeståndslagen(1972:207) De ändringar som jag i det föregående (4.18) harföreslagit i fråga om 2 kap. 2 § och 3 kap. 3 § RB ger anledning tUl vissaföljdändringar i 3 kap. 10 § skadeståndslagen. Förslaget till ändring i RB innebär att reglerna om forumprivilegiatum i 2 kap. 2 § och 3 kap. 3 § RB skall avse mål om ansvar ellerenskilt anspråk på grund av brott som i utövningen av tjänsten eller uppdragetbegåtts av personer tillhörande någon av de i nämnda lagrum angivnakategorierna offentliga funktionärer. Jag föreslår att motsvarande ändring görsi första punkten av 3 kap. 10 § i förevarande lag. Bestämmelserna i 3 kap. 7 § skadeståndslagen inskränkermöjligheterna att föra skadeståndstalan mot staten bl. a. med anledning avbeslut av konungen i statsrådet. Någon bestämmelse som särskUt tar sikte påbeslut som en departementschef har fattat på eget ansvar finns däremot inte.Som jag påpekade i samband med skadeståndslagens införande (prop. 1972:5 s.542) innebär detta att staten i fråga om sädana beslut har fulltskadeståndsansvar enligt lagen. Av 3 kap. 10 § kan utläsas att skadeståndstalanmed anledning av beslut av departementschef skall väckas vid allmän underrätt.Sådan talan med anledning av beslut av konungen i statsrådet skaU däremot väckasi högsta domstolen. Bestämmelserna om statsråds juridiska ansvar i 12 kap. 3 §nya RF och de bestämmelser i detta hänseende i RB som jag har föreslagitinnebär att mål om ansvar eller enskUt anspråk på grund av straffbara brott itjänsteutövningen av statsråd skall upptas direkt av högsta domstolen oavsettom statsrådet har handlat i sin egenskap av medlem av regeringskollektivet eUersom enskild departementschef. Det är enligt min mening inte tUlfredsställandeatt skadeståndstalan mot staten på grund av ett statsrädsbeslut kan komma attväckas vid allmän underrätt medan en ansvars- eller skadeståndstalan mot detbeslutande statsrådet på grund av samma beslut skall väckas i högsta domstolen.Jag föreslär därför att högsta domstolen skall vara forum i alla dessa fall.Denna ändring kommer till uttryck genom att ordet "tjänsteman" iandra punkten föreslås utbytt mot "någon". Förslaget i det avseendetfår ses mot bakgrunden av att förslaget tiU ändring i RB innebär att statsrådskall tas in i den uppräkning av offenthga funktionärer med forum i högstadomstolen som återfinnes i 3 kap. 3 § RB. Förslaget till ändring i RB innebär vidare att särskildabestämmelser om talan mot justitieråd och regeringsråd skall tas in i 3 kap. 3§ RB. Med anledning härav kan den redaktionella ändringen göras i 3 kap. 10 §skadeståndslagen att bestämmelsen om forum vid skadeståndstalan mot staten med anledning av dom eller beslut av högstadomstolen eUer regeringsrätten flyttas upp från sista tUl första punkten. Skadeståndslagen bör börja gälla i sin nya lydelsesamtidigt som den nya RF träder i tiUämpning, dvs. Behovkan emellertid även därefter föreligga av en bestämmelse om forum förskadeståndstalan mot staten med anledning av beslut av konungen i statsrådet.Jag föreslår att en sådan bestämmelse tas in som en övergångsbestäm melse. 4.22 Förslag till lag om ändring i lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar Införandet av den nya RF föranleder vissa ändringar ilagen om allmänna förvaltningsdomstolar, huvudsakligen bestående i att debestämmelser om regeringsrätten RF som saknar motsvarighet i dennya RF arbetas in i lagen. Jag finner det vidare lämpligt att föreslåvissa ändringar i bestämmelserna om regeringsrättens kompetens i 2§. Enligt 18§ RF skall regeringsrätten pröva besvär i förvaltningsärenden i denutsträckning som bestäms i lag. Den nya RF har ingen specialbestämmelseangående regeringsrättens kompetensområde. Med sikte på samtliga domstolarföreskrivs i 11 kap. 4 § i den nya RF att bestämmelser om domstolarnasrättskipningsuppgifter meddelas i lag. För regeringsrättens del finnsbestämmelser i ämnet i förevarande paragraf av lagen om allmännaförvaltningsdomstolar. Där föreskrivs bl. a. att regeringsrätten prövar besväröver kammarrätts beslut och besvär över annat beslut i förvaltningsärende somenligt lag eller av beslutad författning anförs hos domstolen. Dennabeskrivning av området för regeringsrättens besvärsprövande verksamhet är intefullt tUlfredsställande. Den leder till att regeringsrätten inte blir behörigatt pröva vissa kammarrättsbeslut i administrativa ärenden vUka på grund av sinnatur bör kunna överklagas hos administrativ domstol, t. ex. beslut angåendeavstängning eller läkarundersökning av kammarrätts personal och beslut omoorganiserad kammarrättspersonals avlöningsförmåner. Av domar somregeringsrätten meddelat framgår nämUgen att sådana beslut av kammarrätt intetäcks av begreppet "kammarrätts beslut" i förevarande paragraf. Dettabegrepp omfattar bara beslut som kammarrätt fattar i sin rättskipandeverksamhet.