prop · FX0381 · 1974-12-31 00:00:00 — Från denna synpunktanser utskottet det beklagligt att den i förslaget till rennäringslag medgivnabefogenheten att döda hund är betydligt mer vittgående än i jaktlagen.Visserligen är behovet av skydd för ren och behovet av skydd för villebrådinte fullt jämförbara. För renägaina utgörs inte den stora olägenheten av atthunden jagar eller biter en enstaka ren utan i stället av att hunden kanskingra hjorden vilken det sedan kan ta åtskilliga dagar att återsamla. mening bör dock hund inte få dödas om den låter sig uppkopplas.Såsom motionärerna framhållit är det här ofta fråga om värdefulla jakthundar,och om de är väldresserade och låter sig omhändertas bör de återföras tillägarna. Utskottet vill i anledning av vad motionärerna anfört om sättet fördödande av hund understryka att, därest hund måsle dödas, detta får ske endastpå sätt som inle förorsakar hunden onödigt lidande. Av den föregåenderedogörelsen framgår att bestämmelserna om rätt att döda annans hund är föremål Prop.1974: 81 22 föröversyn i Kungl. Någon ändring i de föreslagna bestämmelserna irennäringslagen i syfte att jämställa dessa med t. ex bestämmelserna ijaktlagen bör därför inte ske. I stället bör enligt utskottets mening ianledning av mot. 1971r 1279 ges Kungl. Majrt till känna alt ifrågavarandeöversyn även bör avse 93 § rennäringslagen oeh att därvid bör beaktas vadutskottet anfört om att hund som låter sig uppkopplas inte bör få dödas och atti de fall, då dödande måste ske, detta inte får förorsaka hunden onödigtlidande. Vad slutligen beträffar yrkandet att anmälan om att hund dödats skallgöras till polismyndighet är utskottet ense med motionärerna om attanmälan bör ske så snart detta är möjligt. Med hänsyn till de stora avstånden ifjällvärlden till närmaste polismyndighet bör dock inte i lagtexten anges att anmälanskall ske . Molionsyrkandet därom bör följaktligen avslås. Riksdagengodkände utskottets betänkande i förevarande del (JoU 1971r 37 p. 13 och 14, rskr1971r 216). Vidden i promemorian redovisade översynen av rennäringslagens bestämmelser omrätt för ägare eller vårdare av ren att döda annans hund har enligt riksdagensönskemål beaktats vad jordbruksutskottet i nämnt utlåtande anfört om atthund som låter sig uppkopplas inte bör få dödas. Sålunda föreslås i promemorianatt 93 § andra stycket i lagen kompletteras så att det uttryckligen framgår attdär reglerad befogenhet att döda hund endast får utövas mot hund som inte låtersig upptagas. Därigenom uppnås likformighet med jaktlagens och tillsynslagensmotsvarande bestämmelser. Den i paragrafens tredjestycke föreskrivna skyldigheten att till polismyndighet anmäla nar hund dödatsbör enligt promemorian vara utformad på samma sätt som i tillsynslagen. Därförföreslås den ändringen att anmälan skall göras möjligt. I anslutning tUl vad jordbruksutskottetuttalat om att hund som dödas inte får tillfogas onödigt lidande framhåUs ipromemorian att om hund måste dödas detta inte får ske på ett sätt somförorsakar hunden otillbörligt lidande. I annat fall kan gärningsmannen dömasför djurplågeri enligt . Enligt promemorian gäller delta givetvis oavsettvUken laglig grund som kan finnas för hundens avlivande. Efler lagändring år1972 är djurplågeri numera straffbart även vid grov oaktsamhet. Ytterligarebestämmelser i denna fråga torde ej behövas enligt promemorian. Denföreslagna ändringen i rennäringslagen godtas av nästan alla remissinstanser.Endast SSR ställer sig direkt avvisande till förslaget. 1974: 81 23 Hovrättenför övre finner förslaget innebära en befogad inskränkning i samernasmycket vittgående rätt alt döda jagande eller ofredande hund. LRF, och går i sina yttranden längre och yrkarpå att ytterligare inskränkningar görs i denna rätt. LRF föreslår sålunda atthund inte skall få dödas under tiUålen jakttid, om inte renägaren lämnatberörd markägare och jakträttsinnehavare meddelande om flyttning av renar.Konflikter mellan renägare och hundägare uppkommer enligt riksförbundet främstunder älgjakten. Det har alltför ofta hänt att "strörenar"uppehållit sig på områden där älgjakt bedrivits och att renägare begagnat sigav sin rätt av avliva hundar, även om dessa bara stört "strörenar".LRF anser vidare att skyldigheten att underrätta polismyndigheten om att hunddödats bör fullgöras . anser också att renägaresrätt att döda hund under jakttid bör inskränkas. I sådant hänseende föreslåsett tillägg till 93 § varigenom föreskrivs att hund inte får dödas under tidenden 21 augustiden med mindre polismyndigheten beslutat därom.Svenska jägareförbundet är kritiskt mot den i 93 § andra stycket andra punktenstadgade befogenheten att döda hund som utan tillsyn anträffas efterdet den jagat eller på annat sätt ofredat ren. Även mycket väldresserade ochvärdefulla hundar får på grund av detta stadgande dödas efter en kortareförlöpning, oavsett om det föreligger fara för förnyat angrepp eller inte.Enligt Jägareförbundet bör stadgandet i denna punkt upphävas. Också Kennelklubbenfinner förslaget otillräckligt från hundägarsynpunkt, bl. a. därför att detinte går att kontrollera att möjligheten att upptaga hunden verkligenallvarligt prövats, innan dödandet skett. SSR uttalar att detföreslagna tillägget, varigenom hund som kan upptagas inte får dödas,överensstämmer med det förfarande som i praktiken tillämpas.Riksförbundet förutser dock att föreslagen ändring kommer att medförabetydande svårighet i fråga om den bevisning som skall föras i vad mån hundkunnat upptagas eller inte i de fall hund måst dödas. Problemen med hundangrepppå renar kommer säkerligen att öka markant inom samhällen i renbetesområdenamed hänsyn till att antalet hundar väntas stiga kraftigt. Om ändringarna vidtastrots förbundets avstyrkande, bör i motiven göras ett uttalande om bevisbördanvid talan om skadestånd mot den som dödat hund. Enhgt SSR bör det åvila den somyrkar skadestånd att styrka att den dödade hunden under olika förhållandenlåtit sig upptagas även av främmande personer. Djurskyddslagenavser enligt 1 § vård och behandling av husdjur och andra djur som hålls ifångenskap. I 26 §§ finns vissa allmänna be- 1974: 81 24 stämmelserom behandlingen av sådana djur. I 2 § första stycket ges den i sådant hänseendegrundläggande föreskriften ätt djur skall behandlas väl och såvitt möjligtskyddas mot lidande. Enligt 5 § skaU djur som blivit sjukt eller skadatomhändertas för erforderlig omvåirdnad utan dröjsmål, om inte sjukdomen ellerskadan är så svårartad att djuret bör dödas. I 7 § sägs att särskUdabestämmelser gäller i fråga om slakt av husdjur. Medsistnämnda stadgande åsyftas lagen (1937r 313) om släkt av husdjur (ändradsenast 1971r 1110) och kungörelsen (1973r 271) om viss renslakl. Enligt lagens1 § skaU husdjur vid slakt bedövas före blodets avtappande. Fjäderfäoch kaniner får dock avlivas utan föregående bedövning, om huvudet hastigtskiljs från kroppen. Den som är får vid slakt av husdjur endastbedöva och tappa av blod under uppsikt av äldre person (2 §). I 1 § kungörelsenöm viss renslakt föreskrivs att ren skall bedövas med slaktpistol eller annanliknande slaktapparat vid slakt som företas på annat ställe än i offentligtslakthus eller kontrollslakteri. Vid slakt till husbehov får dock bedövningske genom nackstick med kniv. Förvildad ren och strövren får nedläggas medskott från kulvapen. Enligt 2 § skall redskap och vapen som avses i 1 § vara avtyp som godkänts av lantbraksstyrelsen. 1djurskyddslagen finns ytterligare bestämmelser om dödande av djur. Sålundaföreskrivs i 13 § att djur som används för vetenskaplig forskning ellerliknande ändamål inte får tillfogas större lidande än som är oundgängligt ochatt sådant djur skaU dödas , om det kan antas att avsevärt lidandeåsamkas djuret också sedan operativt ingrepp eller annan åtgärd slutförts.Enligt 17 § får förordna att djur som är utsatt för djurplågeriskall omhändertas. Det ankommer på polismyndighet att efter värdering låtasälja eUer döda djur som omhändertagits. Slutligen stadgas i 20 § att veterinär,polisman och i synnerligen trängande fall envar annan får föranstalta omdödande av djur som påträffas så svårt sjukt eller skadat ätt det omedelbartbör avlivas. Djurskyddslagensbestämmelser om kastrering av djur i 9 § har ändrats genom beslut av (prop. 1973r 31, JoU 1973r 20, rskr 1973r 171, SFS 1973r 269). Den nyaregleringen innebär följande. Nötkreatur som är äldre än och hundfår kastreras endast om det är påkallat av medicinska skäl (första stycket). Kastreringav djur får utföras endast av veterinär, om inte Kungl. Majrt förordnar annat(andra stycket). Med stöd av sistnämnda bestämmelse har Kungl. Majrt närmarereglerat den tUlåtna kastreringen genom kungörelsen (1973r 272) om kastreringav vissa husdjur. Enligt kungörelsens 1 § fåt den som inte är veterinär kastrerahandjur av nötkreatur, får och svin, om djuret inte uppnått viss närmareangiven ålder, samt äv ren oavsett djurets ålder. Kastrering som avses fårföretas endast om därvid används instrument av typ som godkänts avlantbruksstyrelsen (3 §). Prop.1974: 81 25 Styrelsenfår enligt 4 § meddela tiUämpningsföreskrifter. Den som bryter motbestämmelserna om kastrering kan dömas till böter enligt 21 § i lagen. Ansvarför djurplågeri enligt 16 kap. 13 § torde också kunna ifrågakomma. TUlsynenpå djurskyddslagens område utövas lokalt av hälsovårdsnämnden, regionalt avlänsstyrelsen och centralt av lantbruksstyrelsen. Sistnämnda myndighet har att tiUledning för övriga tillsynsorgan meddela erforderliga råd och anvisnmgar (14 §1 mom. djurskyddslagen). Lantbruksstyrelsen har dock inte något hknande allmäntbemyndigande att meddela anvisningar eller föreskrifter som direkt riktar sigtill allmänheten. Försummelse att iaktta dei djurskyddslagen intagna allmänna bestämmelserna rörande djurs vård och behandhngbeläggs inle med straff i själva lagen. Sådan försummelse kan emellertidinnebära djurplågeri och bestraffas då enligt . Iframställningen om föreskrifter rörande avlivning av sällskapsdjur och pälsdjurkonstaterar lantbruksstyrelsen inledningsvis att statsmakterna vidlagstiftning som företagits på djurskyddets område starktstrukit under önskemålet att i möjligaste mån skydda djur mot lidande i allasammanhang. Styrelsen konstaterar vidare att djurskyddslagens grundläggandebestämmelse att djur skall behandlas väl och såvitt möjligt skyddas mot lidandeockså gäller för situationer när djur måste avlivas. I fråga om avlivning avhund, katt eller annat sällskapsdjur eller pälsdjur i fångenskap fmns emellertidutöver denna allmänna bestämmelse inga bestämmelser som närmare reglerar detsätt på vUket avlivning skall eller bör ske. Det är enligt styrelsen enolägenhet att dylika bestämmelser saknas bl.a. därför att dessa djur mångagånger avlivas av personer som inte har utbildning för uppgiften. Enligtlantbruksstyrelsen har såväl veterinärer som andra framförtönskemål om detaljerade anvisningar rörande avlivning av sällskapsdjur ochpälsdjur. har hos styrelsen gjort endirekt framställning om att sådana bestämmelser skulle utarbetas. Domstolarhar begärt yttrande i mål rörande ifrågasatt djurplågerii samband med avlivning. Enligt lantbmksstyrelsens uppfattning behövs detsåledes detaljerade och för olika arter anpassade bestämmelser för avlivning avsällskapsdjur och pälsdjur. Sådana bestämmelser bör inte tas in idjurskyddslagen eller annan lag utan de bör utfärdas av styrelsen. Ettbemyndigande för styrelsen att meddela ifrågavarande bestämmelser börlämpligen tas upp i 7 § djurskyddslagen. På grund av det anförda föreslår lantbmksstyrel- Prop.1974: 81 26 senatt 7 § djurskyddslagen kompletteras med en bestämmelse innebärande attlantbruksstyrelsen får meddela närmare föreskrifter om avlivning avsällskapsdjur och pälsdjur som hålls i fångenskap. Vid lantbruksstyrelsens framstäUninghar fogats ett utkast tUl sådana föreskrifter som avses med det föreslagnabemyndigandet. Utkastet har utarbetats efter hörande av sakkunniga inomveterinärmedicin. För att belysa arten av de föreskrifter styrelsen ansererforderliga redovisas här utkastels innehåll i korthet. Utkastet inleds medallmänna förhåll-ningsregler vid avlivning av här avsedda djur. Därefter följerföreskrifter, uppdelade i avsnitt för olika djurarter, i fråga om metoder föravlivning av dels hund och katt, dels kanin, marsvin, hamster, råtta och mus,dels pälsdjur. I de allmänna föreskrifterna sägs bl. a. att avlivning avsällskapsdjur bör utföras av veterinär. I vissa fall kan godtas att avlivningutförs av polisman eller annan som fyllt . Luftgevär får inle användas föratt avliva sällskapsdjur. Som metod för avlivning avhund eller kalt föreskrivs i första hand tillförsel av narkosmedel i överskotteller annat för ändamålet speciellt avsett medel. Metoden kan i undantagsfallfå användas av annan än veterinär under förutsättning alt vederbörande ärsärskilt utbildad för metoden. I fråga om pälsdjur föreskrivs samma metoder somrörande hund och katt. Men dessutom sägs att avlivning också får företas påannat sätt, om bedövning först sker på något av de sätt som närmare anges. I framställningen frånlantbruksstyrelsen om viss komplettering av kastreringsbestämmelserna i 9 § djurskyddslagenerinras om alt den vidtagna ändringen i paragrafen grundade sig på enframställning från styrelsen. När sistnämnda framstäUning gjordes kändestyrelsen inte till att försvarets hundskola i under senare årövergått till att rutinmässigt kastrera vid skolan utbildade blindledarhundar.Det är regelmässigt endast tikar som utbildas för detta ändamål. Syftet medoperationen, som i detta fall innebär att äggstockar och livmoder opererasbort, är att göra djuren bättre lämpade för sin uppgift. De blir lugnare ochman slipper alla störningar . Inte heller under ärendetsremissbehandling påpekades att kastrering gjordes på blindledarhundar. Skäletför kastrering av dessa kan inte rubriceras som medicinskt men är enligtstyrelsens mening av sådan art och vikt att ingreppet bör få göras utan hinderav 9 §. Styrelsen anser därför att 9 § bör ändras för alt möjliggöra delta.Del kan enligl styrelsen inte uteslutas alt det kan uppkomma andra fall därdispens från förbudet att kastrera hund av annan anledning än medicinska skälkan anses befogad. På grund av det anförda föreslår lantbmksstyrelsen att 9 §djurskyddslagen får elt tUlägg av innebörd alt Kungl. Majrt eller myndighet somKungl. Majrt bestämmer ges möjlighet medge undantag från förbudet. 1974: 81 27 Lantbruksstyrelsens båda förslag till ändring idjurskyddslagen godtas i princip av samtiiga remissinstanser. Beträffandeförslaget om föreskrifter rörande avlivning av sällskapsdjur och pälsdjuruttalar sin tillfredsställelse med att sådana föreskrifterkommer till stånd. finner lantbruksslyrelsens synpunkteroch förslag väl avvägda. anser att djurskyddskravenbeträffande metoder för avlivning av ifrågavarande djur behöver skärpas. kommer bestämmelser av del slag det här är fråga om inte bara att blinormgivande för domstolarnas bedömning av ifrågasatt djurplågeri i samband medavlivning av djur utan också att positivt påverka den allmännaattityden till djurskyddet. LRF anser att beslämmelser rörande avlivning avsällskapsdjur är angelägna med hänsyn till att hållandet av sällskapsdjursnabbt ökar i omfattning. ochSvenska djurskyddsföreningen framför i ett gemensamt yttrande att det bör övervägashuruvida inte ifrågavarande föreskrifter också borde omfatta avlivning avburfåglar och vissa andra exotiska djur som hålls i fångenskap. Flera remissinstanser däribland statensveterinärmedicinska anstalt, och veterinärförbundhar i sina yttranden lämnat detaljerade synpunkter på det av lantbruksstyrelsenupprättade utkastet till föreskrifter rörande avlivning av sällskapsdjur ochpälsdjur. När detgäUer förslaget om viss komplettering av kastreringsbestämmelserna i 9 § djurskyddslagenbör det enligl finnas möjUghet alt medge undantag frånförbudet att kastrera hund inte bara för blindledarhundar ulan också för tikarsom ägs av äldre, handikappade eller sjuka människor. Det kan vara lämpligt atttiken i sådana fall kastreras främst för alt eliminera skötselsvårigheler isamband med löpningen. För dessa fall föreslår högskolan att frågan omundantag skall få avgöras av två veterinärer. Dessa skall åläggas skyldighetatt meddela lantbmksstyrelsen om varje ingrepp och skälen tUl detsamma. Ettliknande förslag förs fram i ett gemensamt yttrande från och . Enligt 22 § lagen (1938: 274) om rätt tUl jakt (jaktiagen)får jakträttsinnehavaren eller hans folk upptaga hund som löper lös i mark därdet finns villebråd. Ägaren som skall underrättas om åtgärden är skyldig attbetala visst belopp i lösen för hunden (första stycket). Prop.1974: 81 28 skyldigersätta den skada som får anses ha skett på villebrådsbeståndet (andrastycket). Går det inte att fånga in hund som löper lös och ofredar villebråd,får jakträttsinnehavaren eller hans folk enligt tredje stycket i paragrafenunder tiden fr. o. m. t. o. m. döda hunden om det avomständigheterna uppenbarligen framgår att hundens löslöpande beror på ägarenseller innehavarens vårdslöshet. Den som sålunda dödat hund skall ofördröjligenanmäla saken till polisman i orten. Han äger annars inte till sitt fredandeåberopa ifrågavarande befogenhet. Den som dödar annans hund utan att ha rätt därtiUgör sig skyldig tiU skadegörelse enligt 12 kap. 1 § . Om någon uppsåtligeneller av grov oaktsamhet avlivar djur på ett sätt varigenom djuret otillbörligenutsätts för lidande, döms han för djurplågeri enligt 16 kap. 13 § samma balk. Högstadomstolen har i fråga om 22 § tredje stycket jaktlagen uttalat (NJA 1966r441), att oavsett huruvida omständighetema sådana de ter sig för den somdödar löslöpande hund uppenbarligen ger honom anledning att anta att löslöpandetberor på ägarens vårdslöshet ansvar för skadegörelse inte inträder, om detsedermera utreds att ägaren varit vårdslös. Hundägaresom inte håller sin hund under erforderlig uppsikt riskerar inte bara att få hundendödad utan också att själv bli bötfälld. Enligt 12 § jaktstadgan (1938r 279)råder nämhgen hundförbud i mark där det finns villebråd den 1marsden och som bestämmer. Underförbudstid får hund inte löpa lös i mark där förbudet gäller. Även under annantid skall såväl jakthund, när den inte används vid jakt, som annan hund håUasunder sådan tUlsyn alt den hindras från att driva eller förfölja villebråd.Brott mot dessa bestämmelser föranleder bötesstraff. Vid1968 års riksdag yrkades i två Ukalydande motioner att ifrågavarandebestämmelser i 22 § tredje stycket jaktiagen om rätt för jakträttsinnehavareneller hans folk att döda annans hund skulle upphävas. Bestämmelserna kundeenligt motionärerna inte anses överensstämma med den i modern lagsliftningvedertagna principen att ingen har befogenhet alt själv ta sig rätt. Imotionerna anfördes vidare att det ofta ledde till bråk och osämja mellangrannar, när hund dödades med stöd av dessa bestämmelser. Efterremissbehandling av motionerna yttrade Iredje lagutskottet (3LU 1968r 59) bl.a. att det inte kan förnekas att ifrågavarande stadgande är svårt alt tiUämpaoch inbjuder till missbmk och trakasserier. De hörda jägarorganisationerna harvarit ense om att förhållandena f. n. inte är tUlfredsställande. Det finns riskför att rättsfallet NJA 1966 r 441 kan medföra strängare rättstillämpning mothundägarna. Enligt utskottet borde stadgandet upphävas i enlighet med motionsförslageteller också ändras så att hundägarnas intressen tUlgodosågs bättre än som ärfallet. a. med hänsyn till att bestämmelser om Prop.1974: 81 29 rättatt döda annans hund också fanns i annan lagstiftning var utskottet inte berettatt avge något förslag till frågans lösning utan förordade att frågan genom Kungl.Majrts försorg skulle utredas närmare i enlighet med de riktlinjer utskottet angett.Genom skrivelsen 1968r 326 gav Kungl. Majrt till känna vad utskottetsålunda anfört. Den av begärdautredningen har redovisats i en inom utarbetadpromemoria (Ds Jo 1973r 9). Enligt promemorian tillgodoser ifrågavarandebestämmelser i 22 § tredje stycket jaktlagen uppenbarligenjakträttsinnehavarens intressen i en utsträckning som inte kan anses förenligmed nutida uppfattning om hur intressekonflikter mellan medborgarna bör lösas.Bestämmelserna bör därför såsom begärt ändras så att hundägarintressettillgodoses bättre. Frågan om ändring av gällande bestämmelser kan emellertidinte, heter det i promemorian, ses enbart som en avvägning mellan hundägarensoch jakträttsinnehavarens intressen. Med det synsätt som råder i dagenssamhälle framstår .det enligt promemorian som självklart att också naturvårdsintressetmåste beaktas i sammanhanget. För att skydda den vilda faunan mot löslöpandehundar synes bestämmelser som ger möjlighet att döda sådan hund inte heltkunna undvaras i jaktlagstiftningen. De bestämmelser som behövs bör enligtpromemorian utformas restriktivt och i första hand syfta till att tillgodoseviltvårdsintresset. Därför föreslås i promemorian att befogenheten att avgörahuruvida löslöpande hund skall avlivas flyttas över till polismyndigheten sombör ha möjlighet att antingen själv låta döda hunden eller, om det befinnes lämpligt,uppdra åt jakträttsinnehavaren eller hans folk att vidta åtgärden. Förutom deti gällande lag uppställda kravet att det är fråga om hund som löper lös ochjagar eller ofredar vUlebråd och som inte låter sig upplagas bör enhgtpromemorian som villkor för att polismyndigheten skall få besluta att dödahunden föreskrivas att åtgärden skall vara angelägen från viltvårdssynpunktoch försvarlig även med hänsyn till övriga omständigheter. Har hund kommit löspå grund av ägarens vårdslöshet, bör den omständigheten i och för sig kunnabeaktas, men den bör enligt promemorian inte såsom nu är fallet tiUmätasavgörande vikt. I promemorian anförs att den risk för trakasserier som ärförbunden med nuvarande bestämmelser faller bort genom den föreslagnaordningen. förutsätts göra en objektiv bedömning med tyngdpunktenlagd på naturvårdssynpunkter. Ärende om dödande av hund bör inte, heter det ipromemorian, få avgöras utan att polismyndigheten i enlighet med 15 §förvaltningslagen (1971 r 290) berett hundägaren tUlfälle att yttra sig,såvida inte en sådan åtgärd kan befaras avsevärt försvåra beslutetsgenomförande eller får underlåtas på annan i nämnda lagrum angiven grund.Jakträttsinnehavarens befogenhet att döda hund som löper lös får enligtnuvarande bestämmelser utövas endast den 1 marsden . Ipromemorian föreslås att polismyndighetens rätt att döda sådan hund skallgälla . 1974: 81 30 Promemorieförslagethar överlag tiUstyrkts av remissinstanserna. framhåller attförslaget är väl ägnat att tillgodose de olika intressen som gör sig gällandenär fråga uppkommer om att döda löslöpande hund. Liknande uppfattning kommertill uttryck i bl. a. LRFrs remissyttrande. Hovrätten för ochrikspolisstyrelsen finner däremot nuvarande reglering lämpligare och avstyrkerförslaget. Jaginstämmer i den i promemorian uttalade uppfattningen att bestämmelser som germöjlighet alt döda löslöpande hund inte helt kan undvaras i jaktiagstiftningen.Av promemorian och övrig utredning framgår emellertid att nuvarande regleringpå orhrådet är mindre lämplig i vissa avseenden. Sålunda måste gällandebestämmelser anses på ett otidsenligt sätt i alltför stor utsträckning tUlgodosejakträttsinnehavarens intressen. Vidare ger bestämmelserna möjlighet tillmissbruk genom att de kan användas bl. a. i trakasserande syfte. Jag vUl erinraom att tillstyrkt promemorieförslaget med hänvisningtill alt hundar oberättigat avlivats med stöd av nuvarande bestämmelser. Promemoriansförslag innebär att hundägarens ställning stärks och att risken för missbrukelimineras. Förslaget får även anses ha fördelar från vill-vårdssynpunkt medhänsyn till att ingripande mot löslöpande hund skall kunna ske . Hovrättenoch har som skäl för sitt avstyrkande anfört att det pågrund av den tid som krävs för polismyndighetens utredning och beslut kommeratt bli praktiskt omöjligt att genast avbryta löslöpande hunds jakt ochdärigenom avvärja ett akut hot om viltskada.