prop · FX03142 · 1974-12-31 00:00:00 — Som ett led iöverförmyndarkontrollen bör domstolarna också stickprovsvis granska de akterbeträffande förmynderskap och godmanskap som finns hos överförmyndarna. Skulledet vid granskningen uppkomma frågor av komplicerad bokföringsteknisk art hardomstolen möjlighet att anlita erforderlig sakkunskap. Närmarebestämmelser om domstolarnas kontroll av överförmyndarverksamheten torde fåmeddelas av regeringen. 6.12 Förfarandet i mål om omyndighets- och myndighetsförklaring Imål om omyndighetsförklaring gäller som huvudregel att båda parter skall höras,Lagen medger dock vissa undantag från denna princip. Då fråga är om att någonskall förklaras omyndig på grund av sinnessjukdom, sinnesslöhet eller annanrubbning av själsverksamheten och det kan antas att hans hörande skulle varautan gagn, kan målet företas till avgörande utan att den som ansökningen avser har fåttkännedom om den. Som haranförts i promemorian är det principiellt betänkligt att någon skall kunnaförklaras omyndig utan att ha hörts. De personer som det härgäller har emellertid i många fall små möjligheter att själva ta till vara sinrätt. Vissa personer kan ha svårt att förstå vad saken gäller, medan andra kantänkas lida skada av att få del av en ansökan om omyndigförklaring. Som harframhållits i promemorian är det dock ett rättssäkerhetskrav att, om någon somavses med en ansökan om omyndigförklaring inte själv kan eller bör höras imålet, god man förordnas att företräda honom och bevaka hans rätt, 1promemorian föreslås också att en bestämmelse härom införs i lagen. Förslagethar godtagits av övervägande antalet remissinstanser. Även jag ansluter migtill det. Även om omständigheterna inte är sådana att god man börförordnas för den som avses med en ansökan om omyndighetsförklaring, är hanuppenbarligen i många fall i behov av rättegångsbiträde, F, n, finns också möjlighetatt förordna sådant biträde i mål om omyndighetsförklaring, I promemorianföreslås emellertid att biträde skall förordnas i större utsträckning än f,n,,nämligen i alla mål där god man inte har förordnats, såvida det inte finnesuppenbart att biträde inte erfordras. Förslaget har i denna del tillstyrkts avde allra flesta remissinstanserna och bör enhet min mening genomföras. Att, somen remissinstans har förordat, föreskriva att biträde skall kunna förordnasäven i mål där god man har utsetts, anser jag inte erforderligt. Även den som har försatts i omyndighet och som begär attförklaras åter myndig har f, n, rätt att få hjälp av rättegångsbiträde, dockendast om det finnes erforderligt. Enligt min mening bör på denna punkt sammaprincip gälla som i mål om omyndighetsförklaring. Biträde bör således förordnasi alla fall då det inte är uppenbart att biträde inte erfordras. En bestämmelsehärom bör införas i lagen. Biträde som nämnts har inte ställning som ombud och kandärför inte utan fullmakt vädja mot dom som meddelas i målet. Det får dockförutsättas att biträdet, om han anser att talan mot domen bör föras,medverkar till att den för vilken han har förordnats antingen själv vädjar motdomen eller utfärdar fullmakt för biträdet att vädja. Jag anser det därför inteerforderligt att, som ifrågasatts av en remissinstans, genom en särskildbestämmelse föreskriva att biträde som här avses har rätt att föra talan motdomen utan stöd av fullmakt. De nuvarande reglerna om ersättning till biträde bör, somhar föreslagits i promemorian, äga motsvarande tillämpning när det gällerersättning till god man. Detta innebär att den gode mannen får rätt till skäligersättning av allmänna medel för arbete, tidsspillan och utiägg som uppdragethar krävt. Ersättningen skall stanna på statsverket, om inte motparten till denför vilken god man har förordnats skäligen bör åläggas att ersätta statsverketkostnaden. Ansökan om hävande av omyndighetsförklaring får enligtgällande rätt göras endast av den omyndige själv eller hans förmyndare. Det hari skilda sammanhang anförts att denna bestämmelse medför att omyndighetsförklaringarinte hävs i önskvärd omfattning. Det har gjorts gällande att de omyndiga självahar otillräcklig kännedom om sina möjligheter i detta avseende och att dedessutom ofta saknar den kraft som behövs för att ta initiativ till en ansökanom hävning. Förmyndare å sin sida påstås inte alltid ha något egentiigtintresse av att få en omyndighetsförklaring hävd. Det har därför föreslagitsbl, a, att man skall införa en ordning med återkommande omprövningar av domarpå omyndighetsförklaring. Vid årets riksdag har i en motion (mot. 1974:646) väcktstanken på en obligatorisk, periodiskt återkommande läkarundersökning av allaomyndigförklarade. En sådan ordning skulle enligt motionen leda till att vissaomyndigförklarade, som annars skulle förbli omyndiga, skulle få sinomyndigförklaring upphävd, 1 remissyttrande över motionen (se LU 1974:14) anförsocialstyrelsen att det i princip finns beaktansvärda skäl för en årligobligatorisk läkarundersökning av omyndigförklarade. En medicinsk undersökningmåste dock kombineras med en social bedömning. Vidare befinner sig åtskilligaomyndigförklarade i ett sådant tillstånd att man utan kontinueriigt återkommandeundersökningar kan konstatera att anledning till fortsatt omyndighet alltjämtföreligger. Om man företar återkommande, mer noggranna undersökningar av sådanafall finns det risk för negativa effekter på de aktuella tillstånden.Socialstyrelsen föreslår att det skall åligga överförmyndarna att i samråd medmedicinsk och social expertis bilda sig en uppfattning om vilka av deomyndigförklarade som tveklöst kan lämnas utanför ett system med återkommandeundersökningar, 1 sitt betänkande med anledning av motionen (LU 1974: 14)anför lagutskottet att när förutsättningar föreligger för hävande avomyndigförklaring är det givetvis viktigt att detta konstateras så snart sommöjligt och att erforderliga åtgärder skyndsamt vidtas för att få till stånd enmyndighetsförklaring. Utskottet tar inte ställning i sak till motionsyrkandetmen säger sig utgå från att de synpunkter som framförts i motionen beaktasunder det pågående lagstiftningsarbetet i . Självfallet är det angeläget att en person inte äromyndigförklarad än nödvändigt, 1 praktiken torde detförekomma åtskilliga fall då en person förblir omyndigförklarad, trots attgrund för omyndighetsförklaring inte längre föreligger. Med den inskränkningav omyndighetsgrunderna som har föreslagits i det föregående kan antaletsådana fall förväntas växa under en övergångstid. För att komma till rätta meddetta problem kan man naturligtvis tänka sig att införa ett system medperiodiskt återkommande omprövningar av domar på omyndighetsförklaring. 1promemorian avvisas tanken på en ordning med regelbundet återkommandeomprövningar av domar på omyndighetsförklaring, eftersom ett sådant systemskulle vara svårt att genomföra praktiskt, I stället föreslås attöverförmyndarna skall gå genom alla förmynderskap som inte avserunderåriga och efter samråd med medicinsk och social expertis bilda sig enuppfattning om huruvida ifrågavarande personer bör förbli omyndiga. Finneröverförmyndaren att det inte längre föreligger skäl för omyndigförklaring,skall han kunna ansöka om hävande av omyndigförklaringen. Övervägandeantalet remissinstanser ansluter sig till promemorians förslag på denna punkt.På något häll ställer man sig dock tveksam till förslaget med hänsyn till denavsevärda ökning av överförmyndarnas arbetsbörda som det kommer att medföra.Andra remissinstanser anser att man ytterligare bör undersöka möjligheterna attinföra ett system med regelbundet, t, ex, , återkommandeomprövningar av domar på omyndighetsförklaring. Från något håll framförs ocksåtanken på att socialnämnd skall få rätt att ansöka om hävande av omyndigförklaring. Förmin del anser jag att det skulle föra alltför långt att ha ett system medregelbundna omprövningar av alla domar på omyndigförklaring. Enligt min meninginnebär det en bättre ordning att, som föreslagits i promemorian, införa enskyldighet för överförmyndaren att granska alla förmynderskap som inteavser underåriga och ge honom rätt att vid behov ansöka om hävande avomyndigförklaringen. Jag förordar alltså att promemorieförslaget genomförs idenna del. Att ge även socialnämnd rätt att ansöka om hävande avomyndighetsförklaring anser jag inte behövligt. Uppenbarligenkommer den förordade skyldigheten för överförmyndaren att granskaförmynderskapen att medföra åtskilligt arbete. Jag utgår emellertid från attarbetet kan läggas upp så att det inte blir oskäligt betungande föröverförmyndaren. Detär givet att man skulle få ytterligare garantier för att omyndigförklaradepersoner inte förblir omyndiga längre än nödvändigt om man, som har föreslagitsi den berörda motionen, inför ett system med obligatoriska årligaläkarundersökningar av alla omyndigförklarade. Som har påpekati sitt yttrande över motionen förekommer emellertid åtskilliga fall där manutan ingående undersökningar kan konstatera att anledning till fortsattomyndighet alltjämt föreligger. Det finns också risk för att denomyndigförklarade upplever det som en obehaglig belastning att vara underkastadett system med obligatoriska kontinuerliga läkarundersökningar. Är det fråga ompersoner som vistas utanför anstalt kan det befaras att de inte hörsammarkallelse till en obligatorisk läkarundersökning. Att i sådana fall användatvångsmedel för att säkerställa undersökningens genomförande kan det inte gärnabli tal om. Medhänsyn till det sagda bör enligt min mening tanken på obligatoriskaåterkommande läkarundersökningar avvisas. Däremot är det angeläget att såvälöverförmyndare som personal inom sjukvård och socialvård söker få till ståndsådana undersökningar, när det bedöms erforderligt. Det bör också åligga läkareoch socialvårdspersonal att göra anmälan till överförmyndaren när de fårkännedom om sådana fall där omyndigförklaring inte längre bör bestå. Redan nuhar de angivna personalgrupperna en motsvarande anmälningsskyldighet, om definner att någon som är föremål för deras verksamhet är i behov avomyndigförklaring. Sammanfattningsvisföreslår jag alltså att i FB förs in en bestämmelse om att överförmyndare harrätt att ansöka om hävande av omyndigförklaring. Vidare bör inykterhetsvårdslagen och socialhjälpslagen tas in bestämmelser om skyldighetför nykterhets- resp, socialnämnder att anmäla till överförmyndaren när någonsom är föremål för deras verksamhet inte längre bör vara omyndigförklarad. Enmotsvarande bestämmelse om anmälningsskyldighet för överläkare och vårdchefbör tas in i sjukvårdskungörelsen (1972:676) resp, stadgan (1968:146) angåendeomsorger om vissa psykiskt utvecklingsstörda, Ialla mål om hävande av omyndigförklaring där överförmyndaren inte själv stårsom sökande och han inte heller har tillstyrkt ansökningen bör han höras överden. Som har anförts i promemorian får överförmyndaren anses vara en viktigupplysningskälla i fråga om den omyndige och hans förhållanden, Ipromemorian har föreslagits att man bland skall la in enallmän bestämmelse om skyldighet för överförmyndare att i ärende som röromyndig som fyllt bereda honom tillfälle att yttra sig, om det kan ske.Enligt min mening finns det dock inte behov av en sådan allmän regel. Redan nuföreskrivs på åtskilliga ställen i FB att överförmyndaren inte får fatta beslutom viss åtgärd förrän han har hört den omyndige, 1 vissa fall har föreskriftenutformats så, att den omyndige skall höras, om det kan ske utan märklig omgångeller tidsutdräkt. En sådan skyldighet att höra den omyndige gäller exempelvisom överförmyndaren vill vidta åtgärd beträffande den omyndiges fasta egendom, 1den mån FB inte innehåller någon speciell regel om att den omyndige skallhöras, innan överförmyndaren fattar beslut, blir bestämmelserna i 15 §förvaltningslagen (1971:290) tillämpliga. Dessa innebär att ärende inte fåravgöras utan att part har beretts tillfälle att yttra sig. Kommunikation fårdock underlåtas i vissa fall, t, ex, om åtgärden är uppenbart obehövlig ellerom ärendets avgörande inte kan uppskjutas. Förvaltningslagensregler blir tillämpliga bl, a, när överförmyndaren skall bestämma arvode ellerersättning till förmyndare eller god man och när han skall avgöra om kommuneneller den enskilde skall stå för kostnaden. Reglerna innebär i så fall attöverförmyndaren i allmänhet kan underlåta att höra den enskilde, om han avseratt fastställa ett arvode som motsvarar vad som normalt brukar utgå och han dessutomanser att arvodet bör betalas av kommunen. Däremot bör den enskilde normaltberedas tillfälle att yttra sig, om ett särskilt högt arvode har ifrågasatts,liksom dä överförmyndaren anser att den enskilde helt eller delvis bör stå förkostnaden. Överförmyndaren bör dock kunna underlåta att höra den enskilde omdetta skulle vara uppenbart meningslöst med hänsyn till hans ålder, psykiskatillstånd e, d. I det föregående har föreslagits dels att kommunerna skallbekosta över förmyndarverksamheten, dels att arvoden och ersättningar till förmyndare och gode män till stor del skall utgå av kommunala medel. Storleken av de kostnader som sålunda kommer att belasta kommunerna är svår att beräkna. Det bör också erinras om att varje kommun enligt förslaget skall få en viss frihet att själv utforma överförmyndarorganisationen och bestämma grunder för förmyndararvodena. Till ledning för kostnadsberäkningarna kan emellertidnämnas att kostnaderna för överförmyndarnämnden i.Stockholm för harberäknats till ca 1,2 milj, kr. När det gäller förmyndararvodena harförmynderskapsutredningen gjort vissa beräkningar som bl,a, utvisar attarvoden av allmänna medel skulle komma att utgå med sammanlagt 4 milj, kr,,räknat för hela landet. Härvid är dock att märka dels att utredningensberäkningar avser penningvärde, dels att beräkningarna grundas på denförutsättningen att arvode utgår av allmänna medel endast i de fall då denomyndiges inkomst understiger ett halvt basbelopp. De förslag som har lagtsfram i det föregående torde medföra att kommunernas sammanlagda kostnader förförmyndararvoden blir högre, I promemorian övervägs att låta statsbidrag utgå tillkommunerna för deras kostnader för överförmyndarorganisationen och för arvodenoch ersättningar till förmyndare och gode män. Enligt promemorian talaremellertid mot detta att ett system med statsbidrag nödvändiggör vissadetaljregleringar som i övrigt torde vara onödiga. Det framhålls också att detär en allmän strävan från såväl statligt som kommunalt håll att görastödåtgärder till kommunerna mer generella och undvika statsbidrag som särskiltskall täcka vissa kostnader. Härtill kommer att varje enskild kommuns kostnaderför förmyndarvården torde bli förhållandevis begränsade. Med hänsyn härtillavvisas i promemorian tanken på särskilda statsbidrag i detta sammanhang. Av de remissinstanser som har yttrat sig över denna del avpromemorieförslaget anser och sociala centralnämnden iGöteborg att kostnaderna för överförmyndarverksamheten helt eller del- visbör täckas av särskilda statsbidrag. delar emellertidpromemorians bedömning att man inte lämpligen bör införa något särskiltstatsbidrag vare sig för kostnaderna för överförmyndarverksamheten eller förförmyndarvården i övrigt. Även jag ansluter mig tillde synpunkter som har förts fram i promemorian och förordar således att någotsärskilt statsbidrag inte införs i detta sammanhang. 6.14 Kontroll över boutredningsmans förvaltning Dödsboförvaltas av dödsbodelägarna gemensamt. Enligt bestämmelserna i 19 kap,(ÄB) kan dock domstol förordna att dödsboets egendom skall avträdastill förvaltning av boutredningsman samt utse någon att såsom boutredningsmanhandha förvaltningen. Boutredningsmannen företräder dödsboet gentemot tredjeman. Han skall företa alla för boets utredning erforderliga åtgärder. Föröverlåtelse av fast egendom och tomträtt måste han dock i princip ha delägarnassamtycke. 19 kap, ÄB innehålleråtskilliga bestämmelser som syftar till kontroll av boutredningsmannensförvaltning. Dessa innebär i huvudsak följande. Boutredningsmannen får inteblanda samman boets egendom med egendom som tillhör annan. Så snart boet ärberett för delning skall boutredningsmannen avge redovisning för sinförvaltning inför dödsbodelägarna, Frånträder han sitt uppdrag dessförinnanskall han i samband härmed avge redovisning. På begäran av dödsbodelägare ellerom domstolen i annat fall anser det lämpligt kan domstolen förordna god manatt öva tillsyn över boutredningsmannens förvaltning. Boutredningsmannen ärskyldig att ersätta skada som han uppsåtiigen eller av vårdslöshet vållardödsboet eller någon vars rätt är beroende av utredningen, I praktiken utnyttjaskontrollmöjligheterna i relativt liten omfattning. Särskilt gäller dettamöjligheten att förordna god man. Dödsbodelägarna torde ofta dra sig för attbegära sådant förordnande och domstolen har sällan sådan insyn i förvaltningenatt den kan bedöma om det i det enskilda fallet finns behov att förordna godman. För att ökadödsbodelägarnas möjligheter till kontroll föreslås i promemorian attboutredningsmannen efter mönster av vad som gäller för advokats förvaltning avklientmedel skall förpliktas att dels nedsätta dödsboets värdehandlingar iöppet förvar hos bank, om sammanlagda värdet överstiger ett belopp motsvarandetvå gånger gällande basbelopp enligt lagen om allmän försäkring, dels före den1 april avge redovisning för medelsförvaltningen under föregående år.Redovisningen skall tillställas minst en av dödsbodelägarna. De övrigadödsbodelägarna samt den domstol som meddelat boutredningsmannaförordnandetskall Finns omyndig delägare i dödsboet skallett exemplar av redovisningen tillställas överförmyndaren. Omboutredningsmannen inte inom föreskriven tid fullgör vad som sålunda åliggerhonom kan rätten vid vite förelägga honom att fullgöra sinredovisningsskyldighet. Promemorieförslagethar tillstyrkts eller lämnats utan erinran av övervägande antaletremissinstanser och bör enligt min mening genomföras, I lagen bör dessutomföreskrivas att dödsbodelägare som inte har tillställts redovisning frånboutredningsmannen har rätt att på begäran hos denneifå ett exemplar avredovisningen. Det förhållandet att ett exemplar av redovisningen skalltillställas överförmyndaren, om det finns en omyndig dödsbodelägare, medförgivetvis, som har påpekats under remissbehandlingen, att överförmyndaren blirskyldig att ta del av redovisningen. Även om det kan vara tidsödande och iövrigt innebära svårigheter för överförmyndaren att granska förvaltningen avett stort dödsbo, torde han i mänga fall ha bättre förutsättningar atttillgodogöra sig innehållet i redovisningen än den omyndiges förmyndare ellergode man. En remissinstans har påpekat att det är en brist attöverförmyndaren i fall där någon av dödsbodelägarna är omyndig inte är behörigatt hos rätten begära förordnande av god man för granskning av boutredningsmannensförvaltning. Mot detta vill jag invända att överförmyndaren givetvis äroförhindrad att vända sig till rätten och framhålla behovet av att god manförordnas. Detta gäller såväl när någon av dödsbodelägarna är omyndig som näröverförmyndaren företräder en person som har god man enligt 18 kap, FB, Rättenhar därefter möjlighet att, om den finner det lämpligt, utse god man enligt ÄB,Enligt min mening tillgodoses de enskildas intressen tillräckligt genom dennaordning. Jag är därför inte beredd att föreslå någon ändring i förevarandebestämmelser om utseende av god man. Skyldigheten att avge redovisning bör givetvis gälla ävende boutredningsman som har förordnats innan de nya reglerna träder i kraft, Iöverensstämmelse härmed bör domstolarnas övervakning av att boutredningsmannenfullgör sin redovisningsskyldighet i princip gälla också dessa äldreboutredningsman. Detta kan dock, som har påpekats under remissbehandlingen,komma att vålla domstolarna avsevärt arbete, eftersom de inte torde föra någonsärskild förteckning över meddelade boutredningsmannaförordnanden. Med hänsynhärtill bör domstolarnas skyldighet att kontrollera redovisningsskyldighetenbegränsas till boutredningsman som har förordnats under de tre senaste årenföre ikraftträdandet av de nya bestämmelserna. Därutöver bör domstolarnakontrollera boutredningsmannens redovisningsskyldighet i sådana fall då dethar påkallats av dödsbodelägare eller, om omyndig har del i boet, av överförmyndaren. Som har föreslagits i promemorian bör införas möjlighetför boutredningsman som slutfört sitt uppdrag att bli entiedigad från detta. 6.15Skydd för omyndigs och dödsbodelägares medel genom försäkring eller på annatsätt Såvälförmyndare som gode män och boutredningsman är skyldiga att ersätta skada somde uppsåtligen eller av vårdslöshet vållar den omyndige, huvudmannen ellerboet. Denna skadeståndsskyldighet bör uppenbarligen behållas. Det kanemellertid övervägas att vid fall av förskingring förstärka skyddet för de enskildaoch för dödsbon genom ett system med försäkring e,d. Olika alternativ skullekunna komma i fråga, om man vill åstadkomma ett ökat skydd i angivet hänseende.Förluster på grund av förskingringar torde emellertid ha förekommit i mycketliten utsträckning inom ifrågavarande områden, och de kontrollföreskrifter somfinns eller som föreslås torde ytterligare förebygga risken förförskingringar. På grund härav anförs i promemorian att det inte finnstillräckliga skäl för att införa bestämmelser om skydd för omyndigs ochdödsbodelägares medel genom försäkring eller på annat liknande sätt. Vadsålunda anförts har praktiskt taget lämnats utan erinran vidremissbehandlingen. Inte heller jag anser att bestämmelser av det angivnainnehållet bör införas. 6.16Avveckling av äldre godmanskap Viddödsfall förekommer inte sällan att den döde efterlämnar arvingar som vistas påokänd ort eller på en så avsides belägen ort att de svårligen kan nås medmeddelande om dödsfallet. Fall kan också förekomma då det inte går att utrönaom det finns arvingar som före allmänna arvsfonden eller annan känd arvinge ärberättigad till arv efter den döde. Även tesiamentstagare kan vara okänd ellervistas på okänd ort. För att i sådant fall bevaka den okändes ellerbortovarandes rätt i boet och förvalta hans lott däri skall rätten förordna godman för honom och låta kungöra arvfallet i Post- och medanmaning till honom att göra sin rätt till arvet gällande frånkungörandet. Framställs inte anspråk på arvet inom femårsperioden preskriberasarvsrätten vid fristens utgång. Försummar domstolen att utfärda kungörelsegäller en yttersta preskriptionstid av från dödsfallet. Då preskriptioninträder upphör gode mannens uppdrag. Han blir i sådant fall skyldig attredovisa arvsmedlen till den eller dem som de skulle ha tillfallit, om denokände eller bortovarande hade avlidit före arvlåtaren. För preskription av rätttill arv gällde andra regler före , Reglerna innebar i frågaom känd arvinge på okänd ort att kungörelse om arvet skulle utfärdas.Arvsrätten preskriberades efter kungörandet, om arvingen intedessförinnan gjort sin rätt till arvet gällande. omkänd arvinge på fjärran ort löpte en preskriptionstid från detarvingen av domstolen underrättades om dödsfallet. Om domstolen underlät attutfärda kungörelse eller underrätta arvingen om arvet inträdde över huvud tagetinte någon preskription. God man som i sådant fall förordnats att förvalta denbortovarandes lott i dödsboet kunde inte få godmanskapet avvecklat. Detta harmedfört att flera godmanskap av hithörande slag fortfarande står kvar. Även ompreskriptionstiden efter kungörelse eller underrättelse gått till ända, kangodmanskapet kvarstå på den grund att den gode mannen inte lyckats anträffanågon till vilken han kan redovisa medlen, I fråga om okänd arvingeinnebar tidigare regler att hans arvsrätt preskriberades efterdödsfallet. Trots att god man i detta fall inte skulle förordnas for denokände, förekom likväl att så skedde. En del sådana godmanskap kvarståralltjämt av den anledningen att gode mannen inte kunnat anträffa någon arvingetill vilken han kan redovisa medlen. Närdet gäller testamentstagares rätt fanns före inte någrabestämmelser om preskription. Inte heller fanns några regler om förordnande avgod man.