prop · FX0342 · 1974-12-31 00:00:00 — Från gäldenärens synpunkt torde behovet aven sådan regel vara betydligt mindre än behovet av en bestämmelse av den artsom jag har förordat. Enligt min mening skulle också borgenärenshandlingsfrihet bli alltför beskuren, om inkassoföretaget fick obegränsademöjligheter att på egen hand träffa uppgörelse med gäldenären. Att ä andrasidan begränsa inkassoföretagets behörighet så. att företaget enbart fickmöjlighet att träffa uppgörelse om betalningsplan e.d.. skulle avsevärt minskavärdet av den föreslagna bestämmelsen. Jag avstyrker därför utredningensförslag på denna punkt. Detta innebäratt en gäldenär som vill träffa uppgörelsemed elt inkassoföretag måste försäkra sig om all förelaget har fullmakt frånfordringsägaren som innefattar behörighet all träffa sädan uppgörelse. Jag vill i delta sammanhang slutligen påpeka alt den nyssföreslagna bestämmelsen om behörighet alt ta emot betalning givetvis inteinverkar på regler om rättegångsombud och behörighet försådant ombud. Om en representant för elt inkassoföretag företräder borgenäreninför domstol, blir han alltså bl. a. skyldig alt förete fullmakt i enlighetmed bestämmelserna i . 5.5 Ersättning för kostnader gäller särskilda bestämmelser omersättning för inkassokostnad. Enligt 18 kap. 8 § skall inkassoålgärdsom vidtagits före rättegång ersättas som rättegångskostnad. Bestämmelser om ersättningensstorlek, såvitt gäller inkassokostnad och kostnad i mål ombetalningsföreläggande, finns i den tidigare omnämnda kungörelsen 1971:319.Enligt kungörelsen utgär ersättning med skäligt belopp, dock högst . för arvode m. m. i mäl om belalningsföreläggande, om inte särskildaskäl föreligger. Till detta kommer ersättning för vissa särskilt angivnakostnader i mäl om betalningsföreläggande. Ersättning för kostnad i lagsökningsmål berörs bara delvisav de nya bestämmelserna. Sålunda är den allmänna regeln om skälighetsprövningi 18 kap. 8 § tillämplig på ombudsarvode och andra kostnader ilagsökningsmål. 1971:105 uttalade föredragande departementschefen attskäl i och för sig kunde åberopas för en fullständig specialreglering avkostnadsfrågor också för lagsökningsmålens del. Tanken på en sädanspecialreglering avvisades emellertid, eftersom det praktiska behovet av enreglering bedömdes vara mindre i lagsökningsmålen än i mål ombetalningsföreläggande, som det ansågs erforderligt med utrymme fören mer differentierad prövning. Enligt en enkät som utfördes årsreform godtog tingsrätterna normall ett arvode av . Inte heller när det gäller kostnad för återtagande avavbetalningsgods finns det några särskilda regler om ersättningens storlek.Ersättning för sådan kostnad bestäms av kronofogdemyndighet. Enligt enundersökningar 1968 medgavs ersättning för ansökningskostnader som regel med50-75 kr. Enligt utredningen varierar praxis även i andra avseenden.Vissa domstolar dömer ut särskild ersättning för verifierbara kostnader förkopior, porto, översättning m.m., medan andra inte medger sådan ersättning.Kostnadernas storlek kan också vara beroende av i vilket skede betalning sker.Betalar gäldenären frivilligt innan ett mål om betalningsföreläggande ellerlagsökning avgjorts, får han i allmänhet betala den ersättning som yrkats iansökningen och som ofta är högre än vad som medges av domstolen. Motsvarandegäller kostnader på verkställighetsstadiet. En varierande praxis vid bedömningen av inkassokostnaderkan enligt utredningen leda till allmän osäkerhet och vara till hinder för enrationell uppläggning av verksamheten. De principer som f.n. gäller i mål ombetalningsföreläggande bör också gälla vid lagsökning och återtagande avavbetalningsgods. Dessutom bör enhetlighet eftersträvas i fråga om ersättningför kopior, porto o. d. Vidare anser utredningen att samma kostnadsregler börgälla oavsett om inkassoåtgärderna leder till rättslig åtgärd elleröverenskommelse träffas utom rätta. Utredningen föreslår att det i inkassolagen tas in enerinran om att särskilda bestämmelser gäller i fråga om gäldenärs skyldighetatt ersätta kostnad för inkassoålgärd. Vidare föreslås att det ilagsökningslagen resp. lagen om avbetalningsköp införs en bestämmelse om attersättning utgår enligt bestämmelser som Kungl. 1 en skrivelse till chefen för harett antal inkassoföretag hemställt om höjning av ersättningen för inkassokostnadfrån 30 till . och för kostnad i mål om betalningsföreläggande från 70till . Utredningen tillstyrker i princip en höjning men anser att denmåste föregås av en närmare undersökning av inkassoföretagens ekonomiskavillkor. Vad utredningen sålunda anfört i fråga om ersättningför inkasso- kostnader lämnas ulan erinran av de allra flestaremissinstanserna. En remissinstans avstyrker dock förslaget till ändring ilagsökningslagen på den grunden att det blir svårt att genomföra en schabloniseringav kostnadsersättningen i lagsökningsmål utöver den som redan förekommer idomstolarnas praxis. Flera remissinstanser framhåller behovet av enhetligakostnadsnormer även på verkställighelsstadiet. För min del anser jag liksom utredningen alt det ärönskvärt att ha så enhetliga normer som möjligt när det gäller ersättning förkostnader i inkassoverksamhet. Enhetliga normer är till fördel inte bara för gäldenärenulan också för borgenären och inkassoföretagen, bl.a. genom att handläggningsmlinernaförenklas. Erfarenheterna av 1971 ärs reform måste också anses positiva. Detfinns därför starka skäl som talar för att man utsträcker del nuvarandesystemet med schabloniserad ersättning till att gälla också i lagsökningsmåloch vid återtagande av avbetalningsgods. Enligl min mening är inte proceduren idessa fall sådan, att det skulle föreligga något hinder mot en schablonmässigtbestämd ersättning. Jag tillstyrker således utredningens förslag på dennapunkt. Bestämmelser om ersättning i lagsökningsmål och vid återtagandeav avbetalningsgods bör ges i kungörelse. Ett bemyndigande för Kungl. Maj:t attmeddela sådana bestämmelser bör därför, som utredningen har föreslagit, tas ini lagsökningslagen resp. lagen om avbetalningsköp. Reglerna bör utformas eftermönster av vad som gäller för inkassokostnad och kostnad i mål ombetalningsföreläggande. Detta innebär att ersättning bör utgå med ett vissthögsta belopp, om inte särskilda skäl föreligger. Med en sådan konstruktiontillgodoses i viss mån det under remissbehandlingen framförda önskemålet attkunna anpassa ersättningens storlek efter de speciella omständigheter som kanföreligga i det särskilda fallet. Vad beträffar frågan om höjning av ersättningen för inkassokostnadoch kostnad i mål om betalningsföreläggande biträder jag förslaget att gällandebestämmelser bör ses över. Översynen bör föregås av en undersökning av hur dennu medgivna ersättningen förhäller sig till de faktiska kostnaderna. Frågantorde därefter få anmälas på nytt för Kungl. Vissa skäl talar onekligen för att samma bestämmelser omkostnadsersättning bör gälla, oavsett om en inkassoålgärd leder till rättsligåtgärd eller ej och oavsett på vilket stadium gäldenären betalar. Genom ensådan ordning skulle vissa otillbörliga förfaranden förhindras eller försväras.Jag syftar här bl.a. på del av utredningen påtalade förfarandet att inkassoföretagetlar ut högre ersättning av gäldenären, om han betalar innan ett mål ombetalningsföreläggande eller lagsökning avgjorts än om betalning sker förstefter avgörandet. Å andra sidan kan man naturligtvis inte bortse från att ettmer utdraget indrivningsförfarande kräver större arbetsinsats och därmed ökadekostnader. Del bör lämpligen uppdras åt tillsynsorganet att överväga de problemsom jag nu har angett. 1 samband därmed bör tillsynsorganel också få i uppdragatt överväga frågan om en begränsning av gäldenärens kostnadsansvar vid bagatellfordringar, sä attersättningen för kostnader slår i rimlig proportion till kapitalskulden. Vidarebör tillsynsorganet undersöka förutsättningarna för att åstadkomma en enhetligpraxis beträffande ersättning för utlägg av olika slag. 5.6 Förvaltning och redovisning av klientmedel Inkassoföretagen har f.n. ingen laglig skyldighet atthålla klientmedel avskilda. Utredningen anser att detta innebär uppenbararisker för borgenären och föreslår därför alt det i inkassolagen förs in en beslämmelseom att inkasserade medel skall hållas avskilda och genast insättas på räkning ibank som redovisningsmedel. Utredningens förslag har godtagits av så gott som samtligaremissinstanser. En företrädare för inkassobranschen anser dock att inkassoföretagsom alternativ till insättning på bankräkning bör ha möjlighet att hostillsynsorganet deponera fullgod bankgaranti för inkasserade medel. Någraremissinstanser framhåller att fordringar som lämnats för inkassering också börkunna regleras över post- och bankgirokonto. Även jag anser det önskvärt med en kontroll över klientmedelsförvaltningenoch tillstyrker att det införs en bestämmelse av den art utredningen harföreslagit. Bestämmelsen bör utformas så, att lagen om redovisningsmedel blirtillämplig. Huvudregeln i lagen om redovisningsmedel innebär alt medel, somnågon tagit emot med redovisningsskyldighet och som för detta ändamål satts inpå räkning i bank eller på annat sätt hålls avskilda, skall vara förbehållnahuvudmannen, under förutsällning alt avskiljandet av medlen skett utan dröjsmål. Jag delar den under remissbehandlingen framförda åsiktenalt inkasserade medel bör få redovisas över bank- eller postgirokonto. Däremotkan jag inte tillstyrka förslagel att deposition av bankgaranti skall godtassom alternativ till insättning på bankräkning. Tvärtom anser jag det angelägetall inkassoombuden åläggs att tillämpa ett förfarande som förhindrar dem attanvända klientmedel i den egna rörelsen. På grund av det anförda föreslår jag en bestämmelse om attmedel som inkasserats för annans räkning skall hållas avskilda och utandröjsmål sättas in på räkning i bank eller motsvarande. Jag vill påpeka allbestämmelsen inte innebär att inkassoombudet skall ha skyldighet att hällavarje huvudmans medel avskilda på särskild räkning för sig. Om en bankräkningär avsedd för flera huvudmäns medel, har huvudmännen enligt lagen omredovisningsmedel lika rätt inbördes, var och en i förhållande till sinfordran. Utredningen tar också upp frågan om inkassoföretagensredovisningsrutiner. 1 vissa fall sker redovisning först sedan ett ärendeavslutats. 1 andra fall har företaget en löpande redovisning ellerannan tidsperiod. Utredningen anser att det i princip bör råda avtalsfrihet ifråga Om inte annat avtalats, bör emellertidklientmedel redovisas utan dröjsmål. En bestämmelse härom föreslås bli intageni inkassolagen. Förslaget har inle föranlett någon erinran under remissbehandlingen.Även jag tillstyrker utredningens förslag på denna punkt. 5.7.1 Skäl för införande av tiUståndstvång m. m. Utredningen anser det nödvändigt att införa någon form av etableringskontrollför att få till stånd en effektiv tillsyn över inkassoverksamheten. Etableringskontrollenbör utformas sä att den obligatoriskt omfattar alla inkassoföretag. Utredningenavvisar därför möjligheten alt åstadkomma en frivillig reglering genom ett auklorisalionsförfarande.Med den angivna utgångspunkten har utredningen övervägt två alternativ. Det enainnebär alt inkassoverksamhet får bedrivas endast av den som har fått särskilttillstånd. Det andra bygger på all den som vill bedriva inkassoverksamhetmåste göra anmälan till tillsynsorganet. mening ger koncessionsallernativet obestridliga fördelar framförett anmälningssystem. Den främsta fördelen ligger i att ett krav pä tillståndmöjliggör en förhandsprövning av utövarens lämplighet. Ett anmälningssystemger inte någol skydd mot verksamheter av tillfällig eller spekulativ karaktär.Koncessionsalternativet ger vidare möjlighet till effektiva påföljder vid misskötselav verksamheten, i sista hand återkallelse av tillstånd. Sambandet mellan inkassoverksamhetoch kreditupplysningsverksamhet, som kräver särskilt tillstånd, talar också förett koncessionssystem. Del ingrepp i näringsfriheten som ett krav på tillståndinnebär är enligt utredningen inte större än att det bör kunna accepteras medhänsyn till inkassoverksamhetens viktiga och känsliga funktion. Utredningenföreslår därför som huvudregel att yrkesmässig inkassoverksamhet skall fåbedrivas endast efter tillstånd. Med hänsyn till tillståndsprövningensbetydelse från allmän synpunkt föreslås den ankomma på Kungl. mening bör tillståndsplikten gälla endast sådan yrkesmässig inkassoverksamhetsom bedrivs på uppdrag av fordringsägare. Kravet på tillstånd avses sålundainte omfatta inkassouppdrag för annans räkning, om verksamheten bedrivs imyckel begränsad omfattning, och inle heller inkassering för egen räkning.Utredningen föreslår vidare att undantag från tillslåndsplikten skall görasbeträffande bankinstitut och advokat, under förutsättning alt inkassoverksamhetenendast är ett led i den huvudsakliga verksamheten. Skälet till delta undanlagär all bankinstituten och advokaterna redan är föremål för kontroll genom bankinspektionenresp. Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget om tillståndslvång.En del remissinstanser anser emellertid att det räcker medanmälningsskyldighet. Det framhålls bl.a. att ett krav på tillstånd skulleinnebära ett väsentligt ingrepp i näringsfriheten och att del inte har kommitfram sådana missförhållanden i inkassobranschen som motiverar atttillståndsplikt införs. Flera remissinstanser ifrågasätter det lämpliga i attinföra en tillståndsreglering som inte kommer att inbegripa den omfattande inkassoverksamhetsom avser egna fordringar. En remissinstans föreslår alt inkassoverksamhet förannans räkning som bedrivs i begränsad omfattning skall undantas från kravetpå tillstånd. Förslaget att tillstånd i princip inle skall krävas förbankinstitut eller advokat lämnas ulan erinran av flertalet remissinstanser.Från några håll görs emellertid gällande att det föreslagna villkoret att inkassoverksamhetenskall utgöra ett led i den huvudsakliga verksamheten är onödigt. Enligtbankinspektionen utgör inkassoverksamhet som bedrivs av bank alltid ett led iden huvudsakliga verksamheten. Flera remissinstanser föreslår att tillståndsprövningenskall ankomma på samma myndighet som skall pröva ansökan om tillstånd enligt kredilupplysningslagen,nämligen datainspektionen. Från någol håll framförs tanken atttillståndsprövningen skall läggas på länsstyrelserna. För egen del vill jag liksom utredningen understrykaviklen av att det skapas betryggande garantier för efterlevnaden av de reglersom ställs upp för inkassoverksamheten. Till en början bordet införasbestämmelser som möjliggör en fortlöpande tillsyn över verksamheten. Frågan omtillsynen behandlas närmare i ett följande avsnitt. När det gäller företag somyrkesmässigt åtar sig inkassouppdrag för annans räkning, dvs. de egentliga inkassoföretagen,finns det emellertid behov av en längre gående kontroll för att så långtmöjligt förebygga risken för integritetskränkningar och andra olägenheter för gäldenärerna.Det bör därför införas någon form av kontroll över etableringen i branschen. Enligt min mening tillgodoses inte de angivna intressenaom man nöjer sig med alt införa ett frivilligt auklorisalionsförfarande för inkassoföretagensdel. Ett sådant system torde visserligen i någon mån vara ägnal alt befrämja inkassoverksamhetenskvalitet och effektivitet. Däremot uppnår man inte tillfredsställande garantierför att gäldenärernas intressen blir tillgodosedda. Sådana garantier kan enligtmin mening skapas endast med ett system som grundar sig antingen påobligatorisk anmälningsskyldighet eller på tillståndstvång. En obligatorisk anmälningsskyldighet för den som avser attbedriva inkassoverksamhet ger onekligen bättre möjligheter till kontroll över inkassoföretagenän frivillig auktorisation. Men inte heller ett system byggt påanmälningsskyldighet ger tillräcklig säkerhet. Enligt min mening måste delfinnas möjligheter att pröva utövarens lämplighet och att tillgripa effektivasanktioner mot den som åsidosätter de bestämmelser som gäller för verksamheten. Jag tillstyrker därförutredningens förslag om tillståndslvång för den som avser att yrkesmässigtdriva in fordringar för annans räkning. Om man inför en sådan ordning uppnåsockså överensstämmelse med vad somgällerenligtdatalagen ochkreditupplysningslagen. Som påpekats under remissbehandlingen inkasserasfordringar i betydande utsträckning av borgenärerna själva. Att införa ettkrav på tillstånd för alla som på detta sätt bedriver yrkesmässig inkassoverksamhetär enligt min mening inle praktiskt möjligt. Behovet av kontroll är ocksåförhållandevis begränsat när del gäller inkassoverksamhet som bedrivs inomramen för sådan näringsverksamhet som huvudsakligen har annat ändamål. Enligtmin mening bör det alltså inte införas något generellt krav på tillstånd förden som inkasserar fordringar för egen räkning. De skyddsbehov som motiverarinförande av tillståndsplikt för de egentliga inkassoföretagen gör sigemellertid starkt gällande beträffande en viss form av inkassoverksamhet föregen räkning. Det gäller inkassering av fordringar som har övertagils i och förindrivning. För den som bedriver sådan verksamhet bör därför ställas upp ettkrav på tillstånd. Sammanfattningsvis föreslår jag alltså att yrkesmässig inkassoverksamhet,som avser indrivning av fordringar för annans räkning eller fordringar somövertagits för indrivning, skall få bedrivas endast efter tillstånd. Liksom utredningen anser jag all inkassoverksamhet sombedrivs av bankinstitut eller advokat bör undantas från kravet på tillstånd.Detsamma bör gälla övriga kreditinrättningar som står under bankinspektionenstillsyn. Enligl min mening bör undantaget gälla oberoende av vilken omfattningverksamheten har. Den tillsyn som utövas av bankinspektionen resp.advokatsamfundet får anses vara tillräcklig för alt skapa betryggande garantierför gäldenärernas skydd mol iniegritetsintrång och andra ölägenheter av inkassoverksamhelen. När det gäller frågan om vem som skall handhatillståndsprövningen anser jag det mindre lämpligt att den som utredningen harföreslagit skall åvila Kungl. Det får anses mer ändamålsenligt att detorgan som får hand om tillsynsverksamheten och som därigenom kommer all hasärskild sakkunskap i hithörande frågor även anförtros tillståndsprövningen. Ensådan ordning gäller också enligt datalagen och kredilupplysningslagen. Jagförordar därför alt tillståndsprövningen skall handhas av tillsynsorganel. 1 eltföljande avsnitt ämnar jag ta upp frågan om vilken myndighet som skall varatillsynsorgan enligt den nya lagen. 5.7.2 Förutsättningar för tUlstånd m. m. Utredningen anser att tillståndsprövningen bör inriktas påfrågan om sökandens lämplighet och föreslår en bestämmelse om att tillståndskall få meddelas endast om verksamheten kan antas bli bedriven på ett sakkunnigtoch omdömesgillt sätt. Någon prövning av om det finns behov av den avseddaverksamheten föreslås däremot inle. Enligt utredningen talar flera skäl för all yrkesmässig inkassoverksamhetför annans räkning skall få bedrivas endast av aktiebolag. Del hänger bl.a.samman med alt särskilda ekonomiska krav måste ställas på inkassoföretagen.Det införda kravet på att aktiebolag skall ha ett aktiekapital av minst50000 kr. ligger i linje med önskemålet att garantera ekonomisk stabilitet hos inkassoföretagen.Aktiebolagslagen innehåller också i övrigt viktiga skyddsregler, t.ex. i frågaom revision och redovisning. Om tillståndsgivningen begränsas till aktiebolagkommer vidare tillsynen att väsentligt underlättas och effektiviseras. Medhänsyn till det sagda föreslår utredningen att tillstånd skall få beviljas endastaktiebolag med elt aktiekapital av lägst . Utredningens förslag att tillståndsprövningen skallinriktas på en prövning av sökandens lämplighet har allmänt godtagits underremissbehandlingen. Däremot framförs från flera håll kritik mot förslaget alttillstånd skall få meddelas endast aktiebolag. Man anser sålunda att del inteutan vidare är givet att aktiebolagsformen ger de bästa garantierna för denönskvärda ekonomiska stabiliteten. Vidare framhålls att den föreslagnabestämmelsen kommer att ha konkurrensbegränsande effekter och att det inlefinns anledning att utestänga andra former av inkassoverksamhet som bedrivs påett tillfredsställande sätt. Liksom remissinstanserna biträder jag utredningens förslagom att det som villkor för tillstånd skall krävas att inkassoverksamheten kanantas bli bedriven på ett sakkunnigt och omdömesgillt sätt. Jag delar ocksåutredningens uppfattning att det saknas anledning att som förutsättning förtillstånd ställa upp ett krav på att det från allmänna synpunkter finns behovav den avsedda verksamheten. Det är självfallet angeläget att inkassoföretagen har en faslekonomisk grund och att del finns goda möjligheter till insyn i företagen.Onekligen främjas dessa önskemål, om man genomför utredningens förslag att tillståndskall få meddelas endast aktiebolag. En sådan bestämmelse medför emellertidockså nackdelar. Om förslaget genomförs, blir många mindre inkassoföretagnödsakade att lägga ner sin verksamhet. En sådan utveckling är enligt minmening inte önskvärd. En långtgående koncentration till större enheter kanvisserligen vara fördelaktig från effektivitetssynpunkt men kan också medföraolägenheter för den enskilde borgenären eller gäldenären, som får svårare atthävda sina intressen gentemot inkassoföretaget. Det finns inte heller fog föratt anta att de mindre företagen i allmänhet bedriver sin verksamhet på ettmindre tillfredsställande sätt än de större. Med hänsyn till det sagda anser jag alt starka skäl talar molutredningens förslag all endast aktiebolag skall få tillstånd att bedriva inkassoverksamhet.De intressen som avses bli tillgodosedda genom en sådan bestämmelse blir enliglmin mening beaktade lika väl genom prövningen av sökandens lämplighet, genom detidigare förordade bestämmelserna om förvaltning och redovisning av klientmedel och genom den tillsyn över inkassoföretagensom jag avser alt föreslå i följande avsnitt. På grund av del anförda avstyrkerjag utredningens förslag på denna punkt. Enligt utredningsförslaget skall tillstånd meddelas förviss tid. högst i sänder. Fortsatt tillstånd bör enligt utredningenmeddelas, om inle särskilda skäl talar emot det, t.ex. misskötsel avverksamheten. Vidare föreslås att tillstånd skall kunna återkallas, om besätmmelsei lagen eller föreskrift som meddelats med stöd av lagen åsidosätts eller omdet eljest inte längre föreligger förutsättningar för tillståndet. Återkallelsebör dock komma i fråga endast vid ett allvarligt åsidosättande av gällanderegler. Fleraremissinstanser anser att tiden för tillstånd bör bestämmas till , vilketär den tid som gäller enligt kreditupplysningslagen. En remissinstans hävdar iförsta hand att tillstånd bör meddelas utan tidsbegränsning. Från några hållunderstryks att återkallelse av tillstånd bör kunna komma i fråga endast vidett allvarligt åsidosättande av inkassoreglerna. Enligt min mening är det av stort värde om tillstånden attbedriva inkassoverksamhet görs tidsbegränsade. Alt ett företag efter elt visstantal år inte kan fortsätta sin verksamhet utan en obligatorisk kontroll från tillständsmyndighetenmåsle uppenbarligen främja efterlevnaden av lagens bestämmelser och även iövrigt bidra till att hålla uppe kvaliteten hos verksamheten. Bestämmelser ombegränsning av tillstånd i motsvarande fall finns inte bara ikreditupplysningslagen utan också i annan lagstiftning. För bankernas oktrojergäller sålunda en maximitid av . Vidare kan dalainspektionen med stöd avdatalagen tidsbegränsa tillstånd till inrättande och förande av ADB-register.På grund av det anförda tillstyrker jag utredningens förslag all tillståndskall meddelas för viss bestämd tid. Den föreslagna maximitiden för tillstånd,, är dock enligt min mening för kort. Tiden bör överensstämma med den somgäller för tillstånd enligt kreditupplysningslagen. Jag föreslår därför alttillståndsmyndigheten skall få ge tillstånd för högst i sänder.