prop · FX0328 · 1974-12-31 00:00:00 — Även arbetets organisation och formerna förarbetsledning bidrar tiU att skapa attityder som motverkar ett intresse attdelta i opinionsbildning och kulturaktiviteter. Den stora sociala rörlighetsom präglar vårt samhälle har trots omfattande insatser av stat och kommun letttill att gamla gemenskaper på många håll brutits och efterträtts av isoleringoch främlingsskap. I glesbygden har arbetstilTfällena minskat och kulturelloch social service försämrats. I expanderande områden har utbyggnaden av socialservice på många håll släpat efter eller blivit underdimensionerad. Utöver den ojämlikhet i kulturlivet som har sin grund iförhållandena i samhället i övrigt finns det också problem som är mer speciellaför kulturområdet. Behov som endast kan tillfredsställas genom kollektivainsatser riskerar ofta att komma i skymundan för den konsumtion som stimulerasav privata företagarintressen. Vinstintresset leder till försök att genomreklam och andra former av påtryckning styra konsumtionen utan hänsyn tillangelägenheten av olika behov. Inom kulturområdet finns många exempel på enohämmad kommersialism. Den tar sig ofta uttryck i en spekulation i likgiltigtallmängods. Stora grupper, särskilt barn och ungdom utsätts för en ensidigpåverkan av ett kulturutbud som är torftigt och undermåligt, t. ex. produktersom spekulerar i våldsmentalitet. Den privata kulturindustrin har inom storadelar av kulturområdet en genomslagskraft som gör den tiU en dominerandeattityd-blidare. Som utnyttjare av dessa attityder har den ett intresse av atterbjuda produkter som kan accepteras av så många som möjligt. Detta leder tiUett kulturinnehåU som inte aktiverar eller befrämjar kritik och som förutsätteren passiv krets av konsumenter. Även i de fall kulturprodukter av seriöst slag produceraseller förmedlas på kommersiell basis kan verksamheten sällan svara mot de kravsamhället ställer upp. Mångsidighet och förnyelse hålls tillbaka genom attverksamheten koncentreras till områden där lönsamheten är störst. Inte hellertillförsäkras de yrkesmässigt verksamma kulturarbetarna en säker och rimligförsörjning genom den privata kulturverksamheten. Kulturarbetarna tvingas mångagånger att utforma sin konstnärliga verksamhet utifrån renodlat lönsamhetskrav. Det kuhumtbud som styrs av marknadskrafterna begränsasgenom att verksamhetens ekonomiska förhållanden försämras i förhållande tillandra områden. Bokförlagen har svårigheter vad gäller delar av bok- 1974: 28 293 utgivningen.Detta går ut över oprövade författare. Den svenska filmen har motsvarandeproblem. Valfriheten inom det kommersiella systemets ramar förefaller attminska alltmer. Det existerar alltjämtbetydande skillnader i möjligheterna till kulturell verksamhet i olika delarav landet och i kommunernas olika delar. Verksamheten är i alltför hög gradkoncentrerad till de stora tätorterna och till kommunernas centrala delar. Dettagäller även den samhällsstödda verksamheten. Statens stöd till kulturellverksamhet har i betydande utsträckning koncentrerats till teater- ochmusikinstilutio-ner i de största städerna. Insatserna i decentraliseringssyftehar skett genom verksamheten med , Rikskonserter och Riksutställningar.För en vidgad geografisk spridning är detta viktiga men dock otillräckligainstrument. Möjligheterna tilldelaktighet i kulturlivet varierar kraftigt mellan ohka grupper.Kulturupplevelser förutsätter ofta speciella kunskaper och kan därför lätt bWett privilegium för välutbildade människor. Främlingskapet i kulturlivet ärett av de handikapp som följer med en kort och bristfällig skolgång. Insatserpå utbildningsområdet, speciellt då vuxenutbUdning, är därför motiverade ocksåfrån kulturpoUtisk synpunkt. Andra grupper är på grund av fysiska och psykiskahandikapp utestängda från kulturella aktiviteter. En annan eftersatt grupp ärde mänga invandrare som kommit till vårt land. De är på grundav bristande kunskaper i det svenska språket och om svenskasamhällsförhållanden socialt och kulturellt isolerade. Deras möjligheter attupprätthålla de egna kulturtraditionerna är starkt begränsade: Denstatiiga kulturpolitiken har i betydande utsträckning varit inriktadpå stöd till kulturinstitutionerna. Institutionernas och de friståendekulturarbetarnas verksamhet är inte sällan främmande för stora grupper.Konstnärligt skapande anses ofta vara förbehållet de yrkesarbetande kulturarbetarna.Inom ramen för nuvarande insatser på kulturområdet får storabefolkningsgrupper inte möjligheter tiU egen kulturell aktivitet. Insatsernaför den icke yrkesmässiga kulturverksamheten, som syftar till att stimuleratill en bred folkligt förankrad kulturaktivitet, har varit eftersatta. Kulturpolitikenär ett led i statens samlade politiska insatser. De övergripande mål som styrarbetet med att förändra samhället måste även gälla kulturpolitiken söm därmedfår ses som ett av flera instrument för att skapa ett samhälle som präglas avjämlikhet och som ger människor möjligheter till ett rikare liv. Dekulturpolitiska insatserna skaU syfta till att göra de kulturella upplevelsernatillgängliga för alla och också göra del möjligt för alla att få utlopp för sininneboende skapar-förmåga. Det är ett demokratiskt rättvisekrav att människorges föratsättningar att ta till vara och utveckla sina möjligheter tillskapande aktivitet. Vitt skilda föreställningsramar och stora skillnader iuttrycks- möjlighetermedför isolering grupper emellan. Om enbart vissa skikt inom samhället fårmöjlighet all utveckla sina resurser för kulturellt skapande och utbyte blirhela samhället fattigare. Vår demokrati bygger påmöjligheten för alla människor att ge uttryck för sina uppfattningar, delta idebatt och opinionsbildning och därigenom påverka utformningen av samhäUet. Eltkrav på demokratin är att det finns möjlighet tih en dialog mellan olikasamhällsgrupper. Elt fritt kulturliv är en viktig föratsättning för enfungerande demokrati.och för en samhällsförändring i demokratiska former.Kulturell verksamhet är elt sätt alt frigöra aktivitet och engagemang hosmänniskorna. Kulturfattigdom i den meningen alt möjligheter till aktivitet ochengagemang förkvävs eller inle ges stöd all utvecklas är något i sig odemokratisktoch därigenom också ett hot mol demokratin. Kulturell jämlikhet ärlika angelägen som ekonomisk och social jämlikhet. Det materiella välståndetär en nödvändig förutsättning för människors frigörelse från tvång, otrygghetoch bekymmer. Det är också en grund för människors möjhgheter alt ta till varasina inneboende möjhgheter. Materiella och kulturella framsteg måste kompletteravarandra. Möjlighet tUl kultureUa upplevelser följer dock inle automatiskt medökat materieUt välstånd. På samma sätt som det krävs målmedvetna insatser föralt skapa social och ekonomisk utjämning krävs det målmedvetna insatser för attdemokratisera kulturlivet. Mäimiskorslevnadsstandard låter sig inte beskrivas endast i termer av materielltvälstånd. Möjligheterna tUl skapande aktivitet, lUl gemenskap och kommunikationär också väsentliga komponenter. Kulturpolitiken är således ett medel för attskapa en välfärd som utgär från elt vidare begrepp än tidigare och som syftartill att vidga människornas handlingsfrihet och utvecklingsmöjligheter. Kulturellverksamhet kan för den enskilda människan sägas syfta till att tillgodose ettupplevelse-, uttrycks- och kontaktbehov samt all vara ett redskap förutforskning av verkligheten och kritisk granskning av samhället. Kulturellaaktiviteter kan ge människan möjligheter all bättre förstå och därmed ocksåstörre möjligheter alt förändra sin hvssiluation. Aktiviteter som utgår från enindivids mest personliga behov och intressen kan på få storbetydelse för hennes syn på samhället i dess helhet. De kulturpölitiskainsatserna har därför som ett viktigt syfte all ge människor som sällan vågarresa krav på samhället en möjlighet till detta och därmed föra in dem i ettfmkt-bart samspel med samhäUet. Kultumpplevelserkan också föra människor och grupper samman, skapa förståelse för andramänniskors förhållanden och krav och därigenom leda fram tUl ökad gemenskapoch samhörighet människor emellan. Betoningen av den kulturella verksamhetensmöjligheter till kontakt, gemenskap och kommunikation får emellertid inte ledatUl att faktiska motsättningar mellan olika grupper slätas över. Betoningenav möjligheterna tUl kulturella upplevelser som ett väsentligt inslag imänniskors välfärd kan medföra att diskussionen om kulturpolitiken uteslutandetar sikte på människors situation på fritid. Kulturpolitiken får emeUertidinte bli ett medel för alt göra fritiden till en vederkvickande oas som gör delmöjligt för människor att fördra en undermålig arbetsmUjö ellermissförhållanden i andra avseenden. Kulturpölitiska åtgärder får aldrig bli enersättning för andra åtgärder utan måste vidtas i samspel med dessa för attskapa jämlikhet och social rättvisa. Kulturrådethar understrukit kulturpolitikens roll som ett instmment bland andra för attomskapa samhället och har valt att låta detta komma tUl uttryck i formuleringenav del övergripande målet för kulturpolitiken. Några remissinstanser anser attmålet är alltför allmänt hållet och menar att preciseringar behöver göras. Jagkan i och för sig förstå den uppfattningen men denna invändning har sambandmed problemet att formulera sammanfattande mål för samhällsverksamheten kortoch uttrycksfullt. Enligt min mening bör kiUturrådets förslag tillövergripande mål främst ses som en markering av kulturpohtikens roll i dettotala sam-häUsarbetet. Vad som härutöver framstår som angeläget är att angevilka mål som bör gälla specieUt för de kulturpolitiska insatsema. Medutgångspunkt i förslag och vad jag i det föregående anfört börmålen för den statliga kulturpolitiken kunna sammanfallas på följande sätt. Kulturpolitiken skall medverkatill att skydda yttrandefriheten och skapa reella föratsättningar för att dermafrihet skall kunna utnyttjas. Kulturpolitiken skall gemänniskor möjligheter till egen skapande aktivitet och främja kontakt mellanmänniskor. Kulturpolitikenskall motverka kommersialismens negativa verkning ar inom kulturområdet. Kulturpolitiken skall främja endecentralisering av verksamhet och beslutsfunktioner inom kulturområdet. KulturpolitUcen skall i ökadutsträckning utformas med hänsyn till eftersatta gruppers erfarenheter ochbehov. Kulturpolitiken skall möjUggörakonstnärlig och kulturell förnyelse. Kulturpohtiken skall garanteraatt äldre tiders kultur tas till vara och levandegörs. - Kulturpolitiken skallfrämja ett utbyte av erfarenheter och idéer inom kulturområdet över språk- ochnationsgränserna. Jagskall i del följande .något utveckla vad dessa mål bör innebära för de statligainsatserna. Samhälletsövergripande ansvar för utvecklingen inom kulturområdet har som en central delskyldigheten att stödja sinsemellan mycket olika Prop.1974: 28 296 strömningar och därigenom främja mångsidigheten ikulturlivet. Också samhällets politik beträffande massmedierna syftar till attmånga röster skall kunna göra sig hörda. Kulturell verksamhet erbjuder ett medel att utforskaverkligheten och att granska förhållandena i samhället. Det är naturligt attden då ofta blir inopportun och inte stämmer överens med gängse värderingar.Väsentliga delar av den kulturella verksamheten eller kulturproduktionen är idagens läge inte lönsam och kommer med all säkerhet inte heller att bli del iframtiden. Om den skall fortleva blir den beroende av ekonomiskt stöd frånsamhällsorgan som i andra avseenden kritiseras av en delkulturarbetare. Vill vi ha ett fritt och mångsidigt kulturliv får densamhällskritik som kulturarbetare utövar inte tas till intäkt för påtryckningaroch styrning från de anslagsbeviljande organens sida. Det tillkommer depolitiska organen att svara för kulturpolitikens utformning men detta får inteinnebära att också verksamhetens innehåll styrs av dem. Detta måste i principgälla även i fråga om verksamheten inom statliga eller till övervägande delstatsunderstödda kulturinstitutioner. Att göra avgränsningar av institutionernasverksamhetsområde, att ange deras speciella ansvarsområden, att ge dem iuppgift att tillgodose särskilda gruppers behov etc. ankommer givetvis på depolitiskt ansvariga och anslagsbeviljande organen. Inom de på så sätt angivna,vida ramarna måste emellertid institutionerna självständigt få bestämmaverksamhetens innehåll och utformning. Den auktoritära vägen att med administrativa medel hindravad man tycker är ett obehagligt kulturutbud måste således bestämt avvisas. Viskall därför inte undvika en debatt om t. ex. vad som visas på teatrar ellerkommer till uttryck i massmedier. Enligt demokratins principer skall vi medargument och fakta kunna angripa och bekämpa värderingar som vi inte delar.Därför är del väsentligt att det finns klara regler för fördelningen avansvaret för den kulturella verksamheten både när den bedrivs enskilt och ikoUektiva former. Diskussionen om yttrandemöjligheterna inom kulturområdethar i stor utsträckning syftat till att garantera de yrkesmässigt verksamma kulturarbetarnasfrihet att framföra sina meningar. Möjligheterna att framföra uppfattningaroch värderingar får emellertid inte begränsas till de professionella och andraenskilda som regelbundet har tillgång till kanaler för opinionsbildning. Blandden stora allmänheten finns grupper som inte genom yrke eller utbildning hartillgång tUl massmedier eller andra slagkraftiga uttrycksmedel men som ändå harsamma rätt att föra fram sina åsikter och erfarenheter och som bör beredasbättre reella möjligheter att göra det. De kulturpolitiska insatserna bör därförockså främja en sådan vidgad uttrycksfrihet. Ett viktigt inslag i dessainsatser är att förbättra folkrörelsers och organisationers möjlig- 1974: 28 297 heter alt arbeta och därmed ge allmänheten ökademöjligheter att komma liU tals. I den fria skapande verksamheten existerar inte den imånga kulturaktiviteter markerade rollfördelningen mellan producent ochmottagare. Deltagarna har möjligheter att föra fram uppfattningarna och värderingaroch kan också själva bestämma inriktningen på verksamheten. Medskapande ochimedinflytande stimuleras genom gruppverksamhet. Genom att aktiviteternabedrivs i mindre anspråksfuUa former och i för deltagarna kända miljöer ärverksamheten även ett värdefullt instrument för att komma i kontakt medtidigare kultureUt inte aktiva grupper. Det har ibland hävdats att en satsning på bred folkligskapande verksamhet kan få negativa återverkningar för de yrkesmässigtarbetande kulturarbetarna. Den motsatsställningen har i stort försvunnit.De två verksamhetsformerna är ömsesidigt beroende av varandra och mellan demfinns en fruktbar växelverkan. En omfattande amatörverksamhel på kulturområdetbidrar till att skapa intresse för och öka efterfrågan på de yrkesverksammakulturarbetarnas insatser och produkter och ger ökad respekt för derasyrkeskunnande. ger denna fria verksamhet en möjlighet till närmarekontakt mellan konstnär och "publik". Verksamhet i kollektiva former skapar kontakter mellanmänniskor, bidrar till att bryta isolering och stimulerar till åsiktsutbyte ochdebatt. Del är viktigt att de idéburna organisationerna aktivt deltar i dettaarbete. Våra folkrörelser har en central roll i vår demokrati och kan genom sinverksamhet skapa intresse och engagemang för olika samhällsfrågor. Kulturarbeteoch samhällsdebatt ingår i ett naturligt samspel i folkrörelsernas arbete. Bl.a. därför är de viktiga instrument i arbetet med att omdana samhället. Insatser för att öka människors möjligheter till egenkultureU aktivitet bör ges hög prioritet i den framtida kulturpolitiken.Organisationslivet kommer genom sin direkta anknytning till människorserfarenheter och intressen att ha en central roll i detta arbete. Av storbetydelse är därvid att organisationerna får möjligheter att arbeta utifrån sinidémässiga särart. Profileringen bör stimuleras ty den utgör den grundläggandekraften i organisationernas arbete. Den breda kulturverksamhet som redan nuförekommer inom folkbildningsorganisationerna måste utvecklas och förnyasgenom ett ökat och förbättrat stöd. Utvecklingsarbete för att finna nyaverksamhetsformer bör främjas. Lönsamhet får inte bli avgörande för verksamheten inomkulturområdet. När den privata verksamheten inom detta område inte kan ga- 1974: 28 298 ranteraen mångsidighet i utbudet eller en jämn fördelning över landet av värdefuUaprodukter, när den inle kan ge kulturarbetarna deras försörjning eller i övrigtinte uppfyUer de nödvändiga krav som stäUts upp måste samhället gå in medaktiva insatser. HittiUs har på vissa områden sådana åtgärder vidtagits förstpå ett sent stadium när angelägen verksamhet riskerat att helt falla bort.Samhällets insatser måste få en mer aktiv karaktär. Allsamhällsstödd kiUturverksamhet kan i ett större perspektiv sägas utgöra ettalternativ till den privata företagsamheten på kulturområdet. SpecieUt viktigtär det att samhället erbjuder altemativ tUl det privata kulturutbud som bedrivsi rent spekulationssyfte. De samhällsstödda aklivilelerna måste därför iframtiden kunna bedrivas i konkurrens med den privata verksamheten. Samhälletsinsatser får inte reduceras lUl alt endast komplettera den kommersieUakulturmarknaden eUer ta över det ekonomiska ansvaret när den privataföretagsamheten inte längre har något intresse för verksamheten. De insatsersom kan komma i fråga måste täcka ett brett register. Formerna blir beroendeav vilka syften som i varje enskilt fall framstår som mest angelägna. En av deviktigaste uppgifterna för de centrala statiiga organen inom kulturområdetblir alt följa utvecklingen inom den priVata kultursektorn och föreslåerforderliga åtgärder. Samtidigtsom direkta åtgärder vidtas för alt minska de negativa verkningarna av detkommersiella kulturutbudet måste också andra mer långsiktiga insatser göras föratt ändra efterfrågemönstret. Väsentliga inslag i detta arbete är insatser föratt utveckla skolans verksamhet samt vidga debatten och informationen inomhela kulturfället. Både förskolan och skolan kan ge barnen möjhgheter tiU egnakulturella aktiviteter och en rik allmän kulturell orientering. Satsning påaktiviteter där deltagarna själva har elt inflytande över och ansvar förverksamhetens innehåll och utformning är ett annat angelägel inslag i dessalångsikliga insatser. Strävandenatill decentrahsering inom kulturområdet bör främst syfta till en ökadgeografisk spridning av institutionernas verksamhet och en bredare förankringav beslut och ansvarstagande. Envidgad geografisk fördelning av den samhäUsslödda kulturverksamheten är ettverksamt medel all åstadkomma en reell jämhkhet i kulturlivet. Det är ettekonomiskt rättvisekrav att staten stöder uppbyggnaden av självständigregional kulturverksamhet. Det är önskvärt att teatrar, orkestrar och museertar ett ökat regionall ansvar för att i större utsträckning nå människor.Kulturpohtiska insatser av detta slag är ett viktigt led i de regionalpohtiskasträvandena all skapa orter och områden som ur servicesynpunkt är väldifferentierade. Decentraliseringeninom kulturområdet bör även avse planering, beslut och ansvarstagande. Dettamedger ett bättre utnyttjande av lokala och regionala resurser, vilket bidrartiU en ökad variation i utbudet av aktiviteter utformade efter olika behov ochintressen. Del svenskaorganisationslivel har en stark lokal förankring och utgör i sig endecentrahserad kiUturverksamhet som på ett naturligt sätt når ut till människoroch möter dem i deras vardagsmiljöer. Det är väsentligt att samhället ger sittstöd till sådana verksamhetsformer, t. ex. studiecirklar. Även andra former avlokal kulturverksamhet i föreningsregi bör stimuleras. En bredare förankring avbesluten genom större engagemang av organisationslivet bör understödjas. Näruppgifter förs över från offentliga organ tUI folkrörelser och organisationerfår dessa ett ökat eget ansvar att åstadkomma den mångfald i aktiviteterna sombehövs för att tiUgodose olika gruppers intressen och behov. Samhället bör tatill vara folkrörelsernas möjligheter att utveckla den lokala kulturverksamhetenoch kraftfuUt stödja dem. Samhället har ingen anledning att driva en verksamhetsom lika bra eller bättre sköts av en idéburen rörelse. Degrupper som redan är kulturellt aktiva bör beredas möjhgheter att fullfölja ochutveckla sina intressen. De kulturpolitiska insatserna kan dock inte begränsastill denna i och för sig angelägna uppgift. När det gäller en utbyggnad avstatens åtaganden måste insatser för eftersatta grupper och i kulturfattigamUjöer prioriteras. Detta är nödvändigt för att bryta den isolering ikultureUt hänseende som präglar många grupper. Erfarenheterna visar attgenerella insatser t. ex. aUmänt ökat kulturutbud på en ort oftastinte når fram till de grupper bland befolkningen som man vill nä. Åtgärdersom utformas med hänsyn tiU människors olika behov och sociala förhållanden fårinte leda till att grapper skUjs från varandra eller alt individer hålls kvar iisolerade grupper. Syftet måste vara att bryta isolering och utestängdhet ochatt skapa föratsättningar för en vidare gemenskap. De kulturpolitiskainsatserna bör medverka till att människor får en större verklig valfrihet ikulturellt avseende. Deltagarna bör stimuleras att själva formulera sina kravoch därigenom påverka sin egen situation. Organisationer och föreningar somhar kontakt med och erfarenhet av verksamhet bland kulturellt eftersattagrupper måste spela en framträdande roU i detta arbete. Deundersökningar som gjorts av ohka gruppers förutsättningar för kulturellaktivitet har givit värdefuUa uppgifter om var behoven av insatser är störst.Detta arbete måste utvecklas. Ett väsentligt inslag i det fortsattareformarbetet bhr att systematiskt belysa olika grap- 1974: 28 300 De grupper som bör uppmärksammas särskilt är bl. a.barn, handikappade, institutionsvårdade, invandrare och andra etniska gruppersamt människor i glesbygd. Den samhällsstöddakulturverksamheten både vid institutioner och i föreningar och grupper bör såhtet som möjligt styras av detaljerade regler. Verksamheten måste i storutsträckning utformas utifrån deltagarnas erfarenheter och önskemål.Utformningen av de riktade insatserna kommer därför att vila på institutioner,grupper, organisationer och föreningar som svarar för verksamhetensgenomförande. Det är där de största erfarenheterna finns. De riktade insatsernamåste utformas efter olika linjer. Skillnaderna gäller inte så mycket innehålletsom val av informationsteknik, informationskanaler och mUjö för verksamheten.Många gånger är det fråga om att övervinna rent praktiska problem med lokaler,ljudåtergivning etc. Viktigt är att verksamheten förankras i och utgår frånden miljö där människor känner sig hemma och upplever aktiviteten som naturlig. Kulturpolitikensuppgift att skapa förutsättningar för konstnärlig och kulturell förnyelse harnära samband med kravet på yttrandemöjligheter. Utan frihet att uttrycka ochgestalta kan något genuint nyskapande inte komma till stånd. Detkonstnärliga arbetet består av fortlöpande försök och experiment.Detta är ett arbete som måste få bedrivas utan att eferfrågan är säkrad.Samhället måste genom insatser för enskilda och grupper av kulturarbetaregarantera att dessa får möjlighet att inrikta sig på experimentoch förnyelse utan krav att kunna försörja sig på denna verksamhet. Här hksominom andra områden måste man tolerera att försök misslyckas. Statens insatserför att stödja förnyelse får inte hämmas av ett stelt genretänkande. Tidigareeftersatta verksamhetsformer inom de olika konstarterna bör få goda möjligheteratt utvecklas. Detkonstnärliga utvecklingsarbetet är i vissa fall beroende av tekniska,lokalmässiga och andra resurser, t. ex. när det gäller arbete med nya materialoch nya uttrycksformer. krävs kollektiva anordningar av en sådanomfattning och kostnad att verksamheten endast kan komma till stånd med samhälletsstöd.