prop · FX03158 · 1974-12-31 00:00:00 — Dettaundantag tUlades vid konferensen på förslag av , som hänvisade tUlatt art, 62 innehöll ett sådant undantag och ansåg att det inte fanns anledningatt göra någon skUlnad mellan art. 61 och 62 i detta hänseende. I art. 62 regleras frågan ora en traktatsupphävande, när det inträffat en ofömtsedd fundaraental förändring i deoraständigheter sora förelåg vid tiden för dess ingående. En sådan förändring kan enligt mom. 1 inte åberopassora skäl för traktatens upphävande ora inte två villkor är uppfyllda: delsskall ora-ständighetema i fråga ha utgjort en väsentiig fömtsättning förpartemas samtycke till att vara bundna av traktaten, dels skall förändringen haverkningar sora radUcalt förvandlar orafattningen av de förpliktelser soraåterstår att fullgöra enligt traktaten. Enligt mom. 2 kan en fundaraental förändring iomständigheterna inte åberopas, om traktaten faststäUer en gräns. Vidarefastslås i detta raoraent att en part inte kan åberopa en förändring, ora dennaförorsakats av parten själv i strid med sina förpliktelser mot någon annanpart i traktaten. När en fundaraental förändring i omständigheternakan åberopas som skäl för upphävande av en traktat, kan den enligt mom. 3 ocksååberopas sora skäl för suspendering av ttaktaten, ILC förklarade i sin koraraentar att så gott soraalla raoderna jurister, ora också motviUigt, erkände existensen av denfolkrättsligä princip som behandlades i denna artikel och som brukade kallasrebus sic stanlibus. 5 1974.1 saml Nr 158 Deninnebar att liksom avtal enligt många interna rättssystem kunde bli OgUtigagenom en fundaraental förändring i omständigheterna, även traktater kunde bliogUtiga av en sådan anledning. De flesla jurister underströk dock samtidigtsiarkt att principen gällde endast inom snäva gränser och alt strikta reglerraåste uppslällas i fråga om förutsättningarna för att den skulle kunnaåberopas. De risker som principen annars kunde innebära för traktatsäkerheten ifrånvaro av någon allmänt accepterad obligatorisk jurisdiktion var uppenbara. Det fanns åtskilliga belägg för principen iintemationell sedvanerätt, men InternationeUa domstolen hade inle ännu tagitställning till frågan. Nationella domstolar hade däremot inte sällantUlmätt principen betydelse i folkrätten. Av ett eller annat skäl hade de dockaUtid funnit sig böra avvisa principens tillärapning under de omständighetersom förelegat i det enskilda fallet. I sådana domstolsavgöranden hade bl. a.hävdats att principen var begränsad tUl förändringar i omständigheter vUkasfortbestånd parterna uppenbarligen vid traktatens ingående betraktat som etttyst avtalsvUlkor. Det hade vidare ansetts att traktaten inte förföllautomatiskt vid inträffad förändring utan endast om principen åberopades avendera parten och att den måste åberopas inom rimlig tid efter det attförändringen inträffat, I fråga om statspraxis kunde i stort sett sägas,att det fanns betydande stöd för uppfattningen alt en fundamental förändring iomständigheterna kunde motivera anspråk på upphävande eller revision av entraktat, medan å andra sidan en parts rätt att på denna grund ensidigt häva entraktat starkt ifrågasattes. Principen hade också direkt eller indirektåberopats i debatter inom FN:s politiska organ. Därvid hade principens existensvanligen inte bestritts, fastän tonvikt lagts på de villkor sora begränsadedess tillämplighet. Kommissionens slutsats var att principen måstebeaktas i den moderna traktaträlten men också att dess tUlämplighet måstenoggrant avgränsas och regleras. En traktat kunde förbli i kraft under långtid, och de åtaganden som gjorts i traktaten kunde korama att bli en oskäligbörda för en av parterna till följd av fundamentalt ändrade omständigheter.Flertalet moderna traktater gällde visserligen för begränsad tid eller meduppsägningsrätt, varigenora vardera parten fick möjlighet att utövapåtryckning på den andra parten för att vid behov få traktatens bestämmelserreviderade. När så inte var fallet, kunde emellertid principen rebus sicstanlibus ibland fylla en uppgift som ett stöd för den missnöjda parten, omden andra parten var motsträvig och vägrade att acceptera någon ändring avförlegade och betungande traktatbestämmelser. Att denna princip trots de starkabetänkUgheter som ofta uttryckts dock vunnit ett visst erkännande iinternationell rätt, tydde på att den ansetts behövlig som säkerhetsventil itraktaträtten. Principen hade tidigare i allmänhet ansettsinnebära att varje "perpe-tuell" ttaktat ingicks med ett tystförbehåll att den upphörde att gälla i händelse av en fundamental förändring iomständigheterna. Detta tysta förbehåU betraktades numera vanligen endast somen fiktion, och enligt koraraissionens mening var det en icke önskvärd fiktion,då den ökade risken för subjektiva tolkningar och raissbmk. Föreställningen omett tyst förbehåU måste avvisas. Principen borde i stället utformas som enobjektiv rättsregel, enligt vUken en fundamental förändring i omständigheternautgjorde en gmnd som av billighets- och rättviseskäl under vissaförutsättningar kunde åberopas för traktatens upphävande. hade principen ofta ansetts gäUa endast s, k,perpetuella traktater, dvs, traktater som inte innehöU någon bestämmelse omderas upphörande. Om principen uppfattades som en rättsregel grundad på billighetoch rättvisa, fanns enligt koraraissionens mening inte anledning att göraskiUnad mellan "perpetuella" ttaktater och traktater slutna för"". Det förekom dessutom att ttaktater trots raera begränsadgiltighetstid innehöll uttryckliga förbehåll sora utgjorde en motsvarighettill rebus sic stanlibus. Koramissionen hade därför beslutat att inte begränsaregeln tUl traktater som saknade bestämraelser ora deras upphörande. Avuppenbara skäl kunde regeln dock sällan eller aldrig få betydelse förtraktater som ingåtts för begränsad tid eller med uppsägningsrätt. Kommissionen hade fäst stor vikt vid att villkorenför principens åberopande skulle få en strikt formulering. För att ytterligareunderstryka att denna grund för en traktats hävande var av exceptionell natur,hade regeln i artikelns mom. 1 uttryckts i negativ form. Några raedleraraar av kommissionen hade förordatatt i artikeln skulle införas en bestämmelse som klargjorde att en ändring aven regerings hållning eller politik aldrig kunde åberopas som grund för entraktats upphävande eller suspendering. Andra medlemmar hade visserligen delatuppfattningen att sådana omständigheter normalt inte kunde göra principentUlämplig, raen hade ifrågasatt ora detta aldrig under några förhållanden kundevara faUet, Sora exerapel hade nämnts ett aUiansför-drag vars fortsattatUlämpning till följd av en radikal förändring i en regerings politiskaorientering kunde bli omöjlig att acceptera från båda parternas synpunkt.Koraraissionens uppfattning var att definitionen av en "fundamentalförändring av omständigheter" i mom. 1 borde vara tillräcklig för attutesluta försök att missbmka regeln för hävande av en traktat enbart på gmnd aven ändrad politik. Den hade således funnit det onödigt att gå närmare in påsaken vid avfattandet av artikeln, Koraraissionen hade ansett att traktater somfastställde en gräns borde undantas från regelns tUlämpning, Regeln skulleannars i stället för att utgöra ett medel för fredlig förändring kunna bli enkälla till farliga friktioner. Det andra i mora, 2 ratagna undantaget utgjordebara en tillärapnmgav den allmänna rättsgmndsatsen att en part inte kan dra fördel av sitt egetfelaktiga handlande. Artikelns raom, 3 saknade motsvarighet i ILC:sutkast. Detta stycke utformades av redaktionskomraittén, sedan konferensen hadeantagit ett förslag av och , enligt vUket en fundamentalförändring i oraständighetma skulle kunna åberopas sora grund för suspenderingav en traktat i stället för upphävande av ttaktaten, när förändringen kanskeinte var permanent. Vid konferensen framlades av ettändringsförslag, enligt vilket mora, 1 skulle ges en positiv formulering ochundantaget alltså göras tUl regel. Förslaget mötte eraellertid stark oppositionoch togs tUlbaka, Det var en utbredd åsikt bland delegationema att möjlighetenatt häva en traktat på grund av ändrade omständigheter borde betraktas som enundantagsbestämmelse. Detta betonades från både väststats- och öststatshåll. Några afro-asiatiska och latinamerikanska stateranförde att bestämraelsen i raora, 2 a) ora gränstraktater borde strykas, dåden stred mot principen om staters självbestäraraanderätt och kunde tjäna soraskydd för "unequal treaties", I debatten försvarade dock de flestatalarna denna bestäramelse. Avbrytandet av diploraatiska eller konsuläraförbindelser raeUan traktatparter påverkar enligt art, 63 inte det rättsligaförhållande sora genom traktaten upprättats mellan dem, annat än i denutsträckning som förekomsten av sådana förbindelser är nödvändig för traktatenstillämpning. ILC förklarade i sin komraentar tiU artikeln attanlitandet av en tredje stats förmedling och även av direkta kanaler förkommunicering mellan stater under avbrott i de diploraatiska förbindelsernanuraera var så vanligt att frånvaron av de normala kanalema inte borde erkännassora ett hinder för fuUgörande av en traktat. Koraraissionen var medveten oraatt ett sådant avbrott knappast kunde vara förenligt raed tUl-lärapningen avvissa slag av politiska traktater, såsora alliansfördrag. Den ansåg eraeUertidatt frågan om sådana traktaters upphävande, uppsägning eUer suspendering vidavbrytandet av diplomatiska förbindelser fick bedömas enligt de allraännatraktaträttsliga reglerna. ILC:s utkast innehöU av anförda skäl intenågot undantag från den allmänna regeln att rättsförhållandet meUantraktatparter inte påverkas av avbrytandet av de diplomatiska förbindelserna.Vid konferen- senantogs emeUertid på förslag av och det i artikelns andra satsangivna undantaget. Förslaget motiverades med att det fanns traktater sora intekunde fullgöras utan diploraatiska förbindelser och även traktater sora justavsåg de diploraatiska förbindelsema. Vid konferensen antogs också ett ändringsförslag avUngem, varigenom artikeln utsträcktes till att avse även ett avbrytande avkonsulära förbindelser. det uppstår en ny tvmgande norra i aUraänfolkrätt Oh cogens), blir enUgtart, 64 en existerande traktat som står i strid med ogiltig och upphöratt gälla, ILC frarahöll att artikeln var en logisk följd avden i art, 53 erkända principen ora ogiltigheten av traktater som sttider raotjus cogens. En norra av denna karaktär berövade varje handling eUer förhåUandesom stod i strid därmed dess legaUtet, Genom uppkomsten av en sådan norm blevinte endast framtida utan också redan ingångna ttaktater ogiltiga. Kommissionenhade emellertid ansett separabilitetsprincipen i art. 44: 3 vara tiUämplig idetta fall. de bestämmelser i ttaktaten sora stred raot den nya norraenkunde särskiljas från traktatens innehåll i övrigt, borde således återstoden avtraktaten förbli i kraft. I samband raed denna artikel gav en del väststaterånyo uttryck åt de betänkligheter sora de under debatten ora art. 53 anfört motjus cogens sora grund för traktaters ogUtighet eller upphörande. På förslag av redaktionskommittén ersattes det iILC:s utkast använda uttrycket "is established" med "emerges".Det senare uttrycket ansågs av koramittén bättre motsvara det sätt varpå entvingande folkrättsnorra blir till. Avsnitt 4 innehåUer bestämraelser om förfarandetvid tillämpningen av konventionens regler ora gmndema för en traktatsogUtighet, upphävande eller suspension. En part sora åberopar en sådan grundmåste enligt art. 65 notificera övriga parter härom och därvid ange vilkenåtgärd den avser vidta med ttaktaten. Efter utgången av en tidsfrist, soraskall vara från notifikationens mottagande utom i särskUtbrådskande fall, kan parten enUgt artikelns mom. 2, om ingen invändning dåfraraförts av någon part, verkstäUa den föreslagna åtgärden på det sätt soraanges i art. 67. emellertid invändning framförts av nå- gonpart, skall partema enligt mom. 3 söka en lösning genom de medel som anges iFN-stadgans art, 33 (förhandling, undersökning, medling, förlikning, skUjedomoch rättslig prövning). Dessa regler skall enligt mom. 4 inte påverkaparternas rättigheter och skyldigheter enligt för dem gällande särskUdabestämraelser rörande lösning av tvister. En stat som inte tidigare gjort den i mom. 1föreskrivna notifikationen är enligt mom. 5 inte förhindrad att göra det isamband med annan parts krav på traktalens fuUgörande eller påstående att denkränkts. Detta gäller såvitt inte annat följer av bestämraelserna i art. 45 oraverkan av den hållning sora en stat intagit tUl en traktat. Koraraissionen framhöll i sin komraentar tUlartikeln att den ansåg det väsentligt att konventionen innehöll bestämmelser omdet formella förfarandet för att förebygga möjligheten att påståenden oraogUtighet eller om rätt att upphäva eller suspendera en ttaktat gjordesgodtyckligt som ren förevändning för att befria sig från obekvämaförpliktelser. En del medlemmar av kommissionen hade år 1963starkt förordat att konventionens tiUämpning obligatoriskt slculle varaunderkastad domstolens jurisdiktion, om parterna inte enadesom något annat medel för lösning av tvister. Andra medleramar hade emeUertidunder hänvisning till rådande intemationeU praxis framhållit att det inteskulle vara realistiskt av koraraissionen att föreslå en sådan lösning av procedurfrågan. Den av koramissionen föreslagna artikeln innebaratt den part som åberopar en ogUtighetsgrund eller ett skäl för upphävande aven traktat först måste notificera den eller de andra partema och ge demtillfälle att uttrycka sin raening. Reses då invändning av den andra parten,skall frågan behandlas i enlighet med staters allmänna förpliktelse enligtFN-stadgans art, 2:3 att "lösa sina intemationella tvister raed fredligaraedel på sådant sätt att internationell fred och säkerhet samt rättvisan ickesätts i fara" och förpliktelsen att söka en lösning genom anlitande avsådana metoder som anges i stadgans art, 33. Ett antal regeringar hade i sina yttranden överutkastet uttryckt som sin mening att det i artUceln angivna förfarandet integav tiUräckligt skydd och att bestämmelser borde införas om frågans avgörandegenom en opartisk internationell instans i fall där parterna inte kunnat enasom en lösning. Kommissionen hade emellertid funnit att artikeln representeradedet maximum av garantier som f, n, var allmänt antagbara för regeringarnaliksom också för kommissionens medlemmar. Vid konferensen antogs en av föreslagenomformulering av första meningen i artikelns mora, 1. Enligt den franskadelegationens mening framgick det inte klart av ILC:s text att det i artikelnangivna förfarandet skall följas i de fall där en traktat enligt konventionenär "ogiltig" (art, 51, 52, 53 och 64) lika väl som när en traktatsgUtighet är "anfäktbar" (art, 4650). Det franska ändringsförslagetavsåg att klargöra att artikeln är tillämplig på aUa bestämraelser ikonventionens del V. Art. 66 innehåller bestämraelser ora förfarandetför lösning av tvister rörande tolkningen eller tiUärapningen av reglema i delV, Artikeln avser fall där en part rest invändning i enlighet med art. 65: 3och ingen lösning av tvisten uppnåtts inora tolv raånader därefter. Då kanendera parten, om tvisten avser tolkningen eller tiUämpningen av art. 53 eller64 (jus cogens), hänskjuta frågan till Intemationella domstolen för avgörande,om inte parterna enas om att anlita skiljedomsförfarande. Avser tvisten någonannan artikel i del V, kan endera parten påkalla ett förlikningsförfarande ienlighet med bestämraelserna i bUagan till konventionen. Bilagan till konventionen reglerar detförlikningsförfarande sora skall kunna anlitas enligt art. 66 vid tvist oratUlämpningen eller tolkningen av bestämmelser i del V, Förlikningskommissionenskall bestå av fem medlemmar, därav två utsedda av vardera parten i tvisten ochen ordförande utsedd av dessa medleraraar eller eventuellt av FN:s generalsekreterare.Kommissionens rapport och ställningstaganden till rättsliga frågor skall intevara bindande för partema, utan får karaktären av rekommendationer tUl parternaavsedda att främja en vänskaplig lösning av tvisten. Kostnadema för en enligtkonventionen tiUsatt skall enligt punkt 7 i bilaganbestridas av FN. Art, 66 saknade motsvarighet i lLC:s utkast. Såsomredan nämnts i samband raed art, 65, ansåg koraraissionen i fråga oraförfarandet för lösning av tvister, att den måste nöja sig med att föreslå enbestämraelse som hänvisade till art, 33, Vid konferensen blevfrågan föreraål för långa debatter. För det överväldigande flertaletdelegationer från väststater och även ett antal latinaraerikanska, afrikanskaoch asiatiska delegationer var artiklama i konventionen del V och särskiltartiklarna angående jus cogens svåra att acceptera utan ett tUlfredsställandeförfarande för obligatorisk lösning av tvister om deras tolkning och tUl- lämpning.Andra delegationer och däribland framför aUt de östeuropeiska motsatte sigttaditionellt och ideologiskt alla autoraatiskt tUlärapliga raetoder förlösning av tvister och särskUt avgöranden genora skiljedora ellerIntemationella dorastolen. Från dessa delegationers sida gjordes försök attsararaankoppla frågan om lösning av tvister med den helt ovidkommande ochpolitiskt känsliga frågan om rätt för "aUa stater" att tUlttädaaUmänna raultUaterala konventioner. De skarpa raotsättningar sora förelåg ifråga ora lösning av tvister rörande del V var nära att stjälpa helakonferensen mot slutet av dess andra session. I elfte timmen uppnåddesemellertid en lösning genom ett kompromissförslag, som fraralades av en gmppafro-asiatiska stater under ledning av , Lösningen innebar, såsom framgårav konventionens art, 66 och bUagan tiU denna artikel, att tvister rörandetolkningen eUer tUlämpningen av artiklarna om jus cogens skall på begäran av enav parterna hänskjutas tUl Intemationella domstolen, om inte partema enas omatt låta tvisten avgöras genom skUjedom, och att ett förlikningsförfarandeskall vara obligatoriskt vid tvister rörande tolkningen eller tillämpningen avnågon av de övriga artiklama i konventionens del V. Frågan om en allraän klausul för konventionen idess helhet rörande lösning av tvister ora dess tolkning eller tUlärapningöverskuggades av debatterna om del V. föreslog eraellertid en klausulav traditionellt slag om att sådana tvister skuUe kunna av endera partenhänskjutas tUI Intemationella domstolen. Förslaget hade aldrig någon utsUct attuppnå två tredjedels majoritet. Omröstningen ora förslaget visade dock att detfanns ett icke obetydligt stöd bland delegationema för obligatoriskt anlitandeav intemationell instans vid tvister. Vid konferensen röstade 41 delegationerför förslaget, 36 emot, raedan 27 avstod. Förslaget blev således inte antaget, I art, 67 raora, 1 föreskrivs att den i art, 65raom. 1 avsedda notifikationen skall vara skriftiig. När en traktat förklaras ogUtig, upphävs, frånträdseller suspenderas i den ordning som angetts i art, 65 mora, 2 och 3, skalldetta enligt art, 67 mora. 2 ske genora ett instturaent som tillställs deövriga partema. Denna bestäramelse gäUer även när en sådan åtgärd vidtas ienlighet raed traktatens egna bestäraraelser. Den representant för staten som överlämnarinstmmentet kan, ora in-struraentet inte är undertecknat av statschefen,regeringschefen eller utrikesministern, avkrävas f uUmakt, Artikelns betydelse låg enligt ILC:s koraraentardäri, att den krävde iakttagande av vissa formaliteter vid en traktatsogUtigförklaring, upphävande ra, ra, och därraed bidrog tUl traktatsäkerheten. De krav som borde ställas i fråga om bevis förrepresentantens bemyndigande att säga upp eller upphäva en traktat var enligtkommissionens mening analoga med reglema ora fuUraakt att uttrycka en statssamtycke tiU att vara bunden av en ttaktat. Bestämraelsen i artikelns mora, 1 saknademotsvarighet i ILC:s utkast. Den antogs av konferensen på förslag av denvästtyska delegationen, som raotiverade den raed att det inte fanns någonallraän regel att notifikationer måste vara skriftiiga, Notifikationer av detslag som avsågs i art, 65 mom, 1 var av sådan vikt att det i konventionenuttryckligen borde anges att de raåste ske i skriftlig förra. Enligt art, 68 kan de notifikationer ellerinstrument sora avses i art, 65 eUer art, 67 återkallas när sora helst innan defår verkan, ILC närande i sin koraraentar till artikeln attvissa regeringar ifrågasatt lärapligheten av att medge fullständigt frihet attåtertaga en uppsägning innan den fått verkan, Koraraissionen var raedveten oraatt avsikten raed ttaktatbestäramelser ora en viss uppsägningstid var attraöjliggöra för de andra parterna att anpassa sig till det läge sora uppkom genomtraktatens upphörande eller en parts frånträde. Kommissionen hade eraeUertidfunnit starka skäl tala för att återtagandet av uppsägningar bordeunderlättas. Den allmänna regeln borde därför fritt medge sådant återtagande.Det fick ankoraraa på parterna att införa en avvikande regel i självatraktaten i de fall där traktatens särskUda ärane kunde göra detta nödvändigt. Följdernaav en traktats ogiltighet, upphörande eller suspension I avsnitt 5 behandlas följderna av en traktatsogiltighet, upphörande eller suspension, Bestäraraelser i en traktat varsogiltighet fastställts i enlighet raed konventionen har enligt art. 69 mom. 1ingen rättslig verkan. Har handlingar trots detta utförts raed stöd av en sådanttaktat ger artikelns mom. 2 varje part rätt att kräva av annan part att den ideras inbördes förhållande skall såvitt raöjligt upprätta det läge som skulleha förelegat, ora handlingama inte hade utförts, I raora, 2 fastslås vidare atthandlingar som utförts i god tro, innan traktatens ogiltighet åberopades, inteblir rättsstridiga endast därför att traktaten är ogUtig, Mom, 2 gälleremellertid enligt mom. 3 inte för den felande parten i fall sora avses i art,49, 50, 51 eller 52, dvs, när ogUtighetsgrunden är bedrägligt uppträdande,kormrapering eller tvång. När en traktat upphör att gälla enUgt sina egnabestäraraelser eller enligt konventionen, befrias partema enligt art. 70 frånvarje förpliktelse attvidare fullgöra traktaten. Traktatens upphörande påverkar inte rättigheter,förpliktelser eller rättsförhållanden som uppstått för partema genoratraktatens fullgörande innan den upphörde att gäUa. När en enskild stats samtycke tiU att vara bundenav en multilateral traktat är ogiltigt eller en stat sagt upp en sådan traktat,äger reglerna i art. 69 resp. 70 motsvarande tillämpning i förhållandet mellandenna stat och övriga parter. ILC förklarade i sin kommentar att artiklarnaendast handlade ora rättsverkningarna av en traktats ogUtighet resp.upphörande. De avsåg således inte frågor om ansvarighet eller gottgörelse förhandlingar sora förorsakat traktatens ogUtighet eller upphörande. Sådana frågorlåg utora raraen för konventionen enligt den aUmänna bestäramelsen i art. 73. Kommissionen ansåg att en traktat som fastställtsvara ogiltig på någon av de grunder som anges i avsnitt 2 av del V, dvs. art.4653, var OgUtig redan från början (ab initio) och inte bara från den tidpunktdå ogiltighetsgrimden åberopades. Situationen var en annan, när en traktat blevogiltig och upphörde att gälla enligt art, 64 i avsnitt 3, Detta fallbehandlades i art, 71:2. För att principen ora ogUtighet ab initio skuUe fåfull verkan, borde varje part kunna kräva att status quo ante såvitt raöjligtåtempprättades, parterna i god tto handlat i förlitan påtraktaten, blev emellertid handlingarna inte olagliga enbart därför atttraktaten visade sig vara ogiltig. Reglerna härom i art. 69: 2 kunde docksjälvfallet inte gälla till förmån för en part som genora bedrägligtuppträdande, kormmpering eller tvång förorsakat traktatens ogiltighet. Vid konferensen anmärkte vissa stater raot några avbestämmelserna i art. 69, att dessa rörde frågor om statsansvarighet och varalltför stela och onyanserade. Förenta statema föreslog att mom. 2 a) och raom.3 i art. 69 skulle strykas. Förslaget blev dock avslaget. Artikeln antogs medendast några redaktionella ändringar,