prop · FX03148 · 1974-12-31 00:00:00 — Därvid måste dock beaktas att lagen skall gälla också på arbetsplatserdär kollektivavtal saknas. Lagstiftningen bör vidare göras dispositiv så långtdet är möjligt utan att kravet på en reell förbättring av de anställdas möjlighetertill ledighet för studier eftersatts. Som arbetsgmppen framhåller är det en fråga som främstpåkallar en lösning, nämligen hur rätten till studieledighet skall kunnatillgodoses på ett sätt som medger att skälig hänsyn tas till såväl deanställdas studieönskemål som intresset av att verksamheten hos arbetsgivarenkan fortgå utan allvarlig störning. Tanken på kvoteringsregler avvisas av ar- betsgruppen.Det är också min mening att sådana regler kan framstå som otympliga ellergodtyckliga och att man i stället bör inrikta sig på att ange deförutsättningar, vilka skall föreligga för att en ledighet skall kunnaförläggas till annan än den begärda tiden. Tydligt är att man inte kan behålladen nuvarande, i princip obegränsade rätten för en arbetsgivare att med hänsyntill verksamhetens behöriga gång skjuta upp en begärd ledighet. Ennäraliggande utväg är att liksom i annan arbetsrättslig lagstiftning underde tillerkänna arbetstagarorganisationerna ett betydandeinflytande vid avgörande av frågor om uppskov med studieledighet. Med en sådanordning skapas också goda förutsättningar för den aktiva medverkan frånlöntagarnas sida, som jag förut har berört. Arbetsgruppenföreslår ett system för att ta ut studielcdighet som i sina huvuddrag innebäratt arbetsgivaren ges en första period, under vilken han har möjlighet attvidta behövlig personalplanering men också kan skjuta på den begärdaledigheten, men att arbetsgivaren därefter är beroende av godkännande från denberörda lokala arbetstagarorganisationen, om han vill uppskjuta ledighetenytterligare, I sista hand kan den enskilde arbetstagaren vid domstol få tillstånd en prövning av frågan om ledighetens förläggning. Uppenbarligen lederförslaget till att de fackliga organisationerna får ett betydande inflytandeäven över de prioriteringar, som måste göras då olika utbildningsönskemål intesamtidigt kan tillgodoses genom ledighet, och att en samverkan mellan parternapå arbetsplatsen måste komma till stånd i de personalplanerings-frågor somuppstår. Arbetsgruppen berör också frågor om kvalifikationstid för rätt tillledighet, sociala förmåner vid ledighet samt förfarandet vid tvist omtillämpning av ledighetsreglema. Min allmänna uppfattning är att arbetsgruppenhar funnit en lämplig modell för lagstiftning. Systemet ger också utrymme föratt ta hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Härigenom börlagstiftningen kunna göras tillämplig på alla arbetstagare och således gällaäven arbetstagare på de mindre arbetsplatserna. Den materiella reglering somarbetsgruppen föreslår anser jag också på det hela taget vara väl avvägd. Ävenom arbetsgruppens förslag på enskilda punkter kan behöva jämkas eller.görastill föremål för en teknisk överarbetning, är det enligt min mening väl ägnatatt läggas till grund för lagstiftning. förtanken att en reglering i lag Idet föregående har jag gett uttryck av arbetstagares rätt till ledighet förutbildning inte bör behandla ämnet i dess helhet utan ges en mer begränsadräckvidd för att vid behov bli kompletterad av bestämmelser i kollektivavtal.Delta är också den metod som företrädesvis har kommit till användning vid desenaste årens ar- Någon erinran mot den föreslagna metoden kan inte heller sägas hakommit till uttryck under remissförfarandet, bortsett från vissa farhågor föratt den skulle leda till ett överdrivet fackligt inflytande. Till den fråganåterkommer jag i det följande. Enfördel med en ramlagstiftning som endast i begränsad utsträckning innehåller enmateriell reglering av förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare ärvidare att lagen inte kommer att inverka på befintliga kollektivavtal omexempelvis förmåner under ledighet. Det finns i detta sammanhang anledning attsärskilt understryka att studieledighetslagen inte är avsedd att rubbanuvarande praxis att företagsintern utbildning sker på betald arbetstid ellerunder ledighet som är förenad med lön. När samhället bygger utvuxenutbildningen finns det ett starkt intresse av att garantera attden interna företagsutbildningen hålls på hög nivå. Detta gäller inte enbartden totala volymen utan också inriktningen och fördelningen på olikapersonalkategorier. Föratt en lagstiftning om arbetstagares rätt till ledighet för utbildning skallmedföra en reell förbättring av de anställdas nuvarande möjligheter tillledighet bör lagen i princip vara tvingande till arbetstagarnas förmån. Avtalsom innebär att en arbetstagares rättigheter enligt lagen inskränks bör såledessom regel vara ogiltigt. Om avvikelse skall medges för att rättstillämpningenskall få en nödvändig anpassning till särskilda branscher, företag eller arbetstagargrupper,måste därför garantier skapas för att avtalsfriheten inte begagnas på ett sättsom i oskälig mån försämrar de rättigheter som lagen avser att tillförsäkraarbetstagarna. En sådan garanti torde kunna erhållas genom ett krav på attöverenskommelser om avvikelse från lageri skall, som' arbetsgruppen föreslår,ske i form av kollektivavtal på förbundsnivå. Jag vill tillägga att detsjälvfallet inte möter något hinder mot att avtal träffas om för arbetstagarpartenförmånligare regler i den mån sådana avtal inte strider mot t, ex. de reglersom gäller om prioritering av olika utbildningsönskemål. Flertaletremissinstanser som företräder arbetsgivarintressen har ansett att lagen i sinhelhet bör göras dispositiv. Med den angivna utgångspunkten är dettaomöjligt. Principen om varje arbetstagares rätt till ledighet för utbildningbör inte kunna göras till föremål för förhandling. Detsamma gäller exempelvisden enskilde arbetstagarens rätt att i sista hand påkalla domstols prövning avfrågan om ledighetens förläggning. Däremot visar remissutfallet att en vissutvidgning av det avtalsbara området kan behöva ske jämfört med arbetsgrappensförslag. Jag avser då framför allt turordningsreglerna samt den närmarebestämningen av garantin för likvärdig arbetsförtjänst m, m. Under remissförfarandethar också tagits upp en rad tillämpningsproblem, som jag menar kan med fördellösas genom begagnande av den dispositivitet som lagförslaget erbjuder. remissinstanser har uttalat uppfattningen att lagens tilllämp- ningsområde bör begränsas så att undantag görs för vissa arbetstagargrupper t, ex, arbetstagare i företagsledande ställning, visstidsanställ-da, vikarieretc, och att särskilda regler tillskapas för de mindre företagen. Detta ären uppfattning som jag i princip inte kan dela. Löntagarna skall kunna vetaatt de har samma rättigheter i vilken anställning eller i vilket företag de änarbetar, 1 den mån undantag på visst sätt behöver göras, bör det ske inom sammaramar som gäller för övriga arbetstagare eller för andra arbetsplatser, dvs,genom utnyttjande av den dispositivitet som lagen erbjuder eller medanvändande av de jämkningsmöjligheter som har kommit till uttryck i reglernaom ledighetens förläggning. En remissinstans har ifrågasatt om det är helt invändningsfrittatt väsentliga frågor överlämnas åt arbetsmarknadens parter att lösa, i synnerhetsom lagen skall gälla också utanför områden där kollektivavtal förekommer. Någraremissinstanser har uttryckt uppfattningen att risken blir stor för attarbetstagarorganisationerna i väsentiig utsträckning utnyttjar sin positiontill att främst verka för kursaktiviteter där arrangörerna är nära knutna tillarbetstagarorganisationerna, även inom ämnesområden som inte hör tillarbetsmarknadsfrågorna. Inte sällan framförs också meningen att den fackligautbildningen har kommit att i arbetsgruppens förslag prioriteras i enomfattning som kan komma i konflikt med enskilda individers personligasträvanden och önskemål. Genombeslut av har de anställda genom sina organisationer fått ökadebefogenheter i fråga om bl, a, arbetsmiljö, anställningstrygghet ochstyrelserepresentation. (In 1971: 03) arbetar med förslagtill lagstiftning så att löntagarna genom sina förtroendevalda skall fåmedbestämmande i frågor som rör personalpolitiken och arbetets ledning ochfördelning. Detta antyder den roll som statsmakterna tillmäter arbetstagarnasegna organisationer när det gäller att öppna nya vägar fÖr de anställda tillinflytande över arbetsplatserna. Som jag förat har framhållit bör detta ocksågälla de anställdas möjligheter att ta del av vuxenutbildningen. De fackligaorganisationernas arbetsmetod är att i första hand genom förhandlingar söka nåfram till överenskommelser, som tillgodoser arbetstagarnas berättigade krav.Den grundläggande tanken ar att parternas motstridiga intressen regleras iavtal, som båda parter tar ansvar för . Enligt min meningligger det betydande fördelar i att organisationerna på detta sätt tar ettansvar. En lösning av detta slag ger, som jag fömt har framhållit,förutsättningar för en aktiv medverkan från löntagarorganisationerna också ifrågor som inte direkt rör tillämpningen av ett studieledighetssystem. Man kanpå det sättet bygga vidare på de arbetsmetoder, som och medframgång har tillämpats på den svenska arbetsmarknaden. Att föratsättningar nuskapas för uppgörelser på jämställd nivå innebär inte något hot mot dettillämpade systemet. Även i fortsättningen bör det vara naturligt att deflesta arbetslivsproblemen löses avtalsvägen. Det kan inte uteslutas att situationer uppkommer då detgäller att ta ställning till önskemål om ledighet, vilka inte kantillgodoses. Det måste då vara av vikt att sammanvägningen av arbetstagarnas intressengörs av organ som har styrka nog att även mot den enskilde arbetstagaren ta ansvaretför de beslut som fattas. Även detta är en roll som traditionellt hartilldelats de fackliga organisationerna. Det är också de som har den samladeinblick i produktionsförhållandena, arbetsmarknadssituationen och andraomständigheter vilken behövs för en riktig avvägning mellan de anställdas behovav stiididedighet och intresset av att verksamheten på arbetsplatsen inteäventyras. Kollektivavtalsrätten bygger på principen om likabehandling avarbetstagarna. Det är, som jag ser det, en för de fackliga organisationernahelt omöjlig arbetsmetod, att obefogade gruppintressen eller eljestgodtyckliga bedömningar skulle tillåtas prägla deras agerande i olikatillämpningsfrågor eller vid kollektivavtalsuppgörelser om avvikelser frånlagen. Farhågor i den riktningen bör därför med skärpa avvisas. En annan sak äratt garantier bör skapas för att den enskilde arbetstagaren i sista hand kanfå sin ledighetsfråga prövad av domstot. Självfallet måste också tillses attlagstiftningen får en sådan utformning att den kan fungera även på arbetsplatserdär kollektivavtal saknas. Jag har förut i princip avvisat tanken att vissa arbetstagargruppereller företag skulle ställas utanför studieledighetslagen. Det finns mot denbakgrunden anledning att närmare beröra vissa frågor som i det sammanhangethar aktualiserats av remissinstanserna. En uppfattning som framförs av arbetsgivarorganisationerpå den privata sektom är att särskilda regler bör gälla för arbetstagare iföretagsledande ställning, husligt anställda, familjemedlemmar ocharbetstagare i beredskapsarbete, skyddad sysselsättning etc. Bl. a. åberopas deskäl som ligger bakom de motsvarande undantagen i lagen (1974: 12) om anställningsskydd(ändrad : 378). I likhet med arbetsgruppen menar jag att det inteföreligger någon klar parallell mellan lagarna. Att helt undanta dessa arbetstagargrupperkan det enligt min mening inte bli tal om. Reglerna om ledighetens förläggninggör det däremot möjligt för parterna på arbetsplatsen att vidta de jämkningarsom kan behöva göras med hänsyn till andra arbetstagargruppers behov avledighet. Också den uppfattningen har kommit till uttryck vidremissbehandlingen att undantag bör göras för arbetstagare som har anställtsför eller visst arbete eller utan fast anknytning till arbetsplatsen,t, ex. vikarier, praktikanter etc. Bl, a, har framhållits att vissaanställningar har ingåtts under föratsättningen att arbetstagaren skall befinnasig i arbete under den begränsade tid som anställningen avser, SAF anför som exempel att en vikarie för en studieledig arbetstagaresjälv skulle kunna begära studieledighet och menar att detta är orimligt.Gäller det anställda med lång sammanlagd anställningstid kan jag inte se någotskäl till att de skulle förvägras ledighet från arbetet för studier med denrätt att sedan återgå i anställningen som lagen avser att ge, I fråga om korttidsanställdaligger saken något annorlunda till. Beträffande arbete av tillfällig natur kandet i allmänhet knappast krävas att arbetsgivaren skall planera sin verksamhetså, att arbetstagaren även efter en helt kortvarig anställning skall kunna fåanspråk på ledighet tillgodosedda. Som arbetsgruppen har framhållit bör sådanhänsyn tas genom att det i lagen ställs upp krav på viss kvalifikationstid föratt rätt till studieledighet skall inträda. Genom att kvalifikationsreglernaenligt lagförslaget görs dispositiva är det även möjligt att företa dejusteringar som föranleds av branschmässiga förhållanden. Även på denna punktkan det finnas anledning att erinra om förlägghingsreglerna, vilka irealiteten utgör en ytterligare spärr mot ledighetskrav som framstår somöverdrivna. Med en sådan lösning behöver något generellt undantag inte göras. Som jag förut har antytt innebär förtroendemannalagen attarbetstagare, som har utsetts av den lokalt kollektivavtalsbundna fackföreningenatt på sin arbetsplats handlägga frågor rörande tillämpningen av studieledighetslagen,får fullgöra denna uppgift på betald arbetstid. Detsamma gäller dearbetstagare som efter ett genomförande av studieledig-hetsreformen ärverksamma på den egna arbetsplatsen för att organisera utbildning, bedrivainformation eller uppsökande verksamhet. Den kritik, som i samband medtillkomsten av förtroendemannalagen uttalades mot att lagen skulle få enbegränsad betydelse i branscher där den fackliga verksamheten inte hade kunnatknytas till de anställda på den enskilda arbetsplatsen, har återkommit, ABFuttalar exempelvis att en av den fackliga organisationen utseddstudieorganisatör måste ges rätt att få tillträde till och bedriva verksamhetäven på andra arbetsplatser än den egna. Liknande synpunkter framförs av som dessutom anför att verksamheten bör bekostaskollektivt genom arbetsgivaravgifter. Dessa frågor bör lämpligen anstå tillsresultatet av arbetsrättskommitténs arbete föreligger. Det kan då bli aktuelltatt bygga ut förtroendemannalagen med regler om de fackliga företrädare som nuavses (prop, 1974: 88 s, 150 f och InU 1974: 15 s, 30), De remissinstanser som företräder arbetsgivare på denenskilda sektorn menar att särskild hänsyn måste tas till de mindre företagensproblem. Jag har förståelse för den inställningen såtillvida att arbetsplatsermed ett fåtal anställda ofta kan drabbas hårdare av enskilda ledighetskrav änstörre arbetsplatser. När det däremot gäller statsmakternas strävan attförbättra de anställdas möjligheter till ledighet för studier med de krav somdetta ställer på arbetsgivaren i' fråga om tillmötesgående, planeringm, m,, kan jag inte se att målet skall sättas lägre när det gäller de mindrearbetsplatserna. Det bör inte vara möjligt att gång efter annan skjuta upp eni och för sig befogad ledighet med åberopande t, ex, av svårigheten att finnaersättare. Jag kan inte medverka tiU att de anställdas rättigheter urholkas ien företagskategori medan de upprätthålls i andra kategorier. Även på denpunkten menar jag att de dispositiva lagreglerna liksom förläggningsreglernabör kunna utnyttjas på ett sätt som tar hänsyn till de särskilda förhållandensom kan råda på de mindre arbetsplatserna. Till förläggningsreglerna återkommerjag i det följande. Enligt arbetsgruppensförslag gäller rätten till ledighet arbetstagare som vill "undergåutbildning". Någon begränsning av utbildningens art görs inte, I principomfattas således allmän och facklig utbildning likaväl som yrkesutbildning.Arbetsgruppen uttalar att ändamålet med ledigheten dock bör kunna preciserastill deltagande i viss kurs eller viss närmare angiven undervisning. Renodladesjälvstudier faller således utanför arbetsgruppens lagförslag. Fleraremissinstanser efterlyser ett förtydligande av begreppet utbildning.Beträffande utbildningens art framförs olika meningar i frågan omlagstiftningen bör begränsas till att avse endast viss slags utbildning. Vadförst gäller begreppet utbildning menar jag liksom arbetsgruppen att däriligger ett krav på att studierna skall utmärkas av en viss planmässighet.Enligt min mening har detta krav kommit till lämpligt uttryck genom den användaformuleringen "undergå utbildning" i stället för exempelvis"bedriva studier". Vad gäller självstudier har uppenbarligen fleraremissinstanser tolkat arbetsgrappens uttalanden för snävt.Korrespondensstudier som ingår som ett led i en varvad utbildning bör liksomundervisningsdelen omfattas av ledighetsreglerna, I detta fall fårkorrespondensstudierna nämligen anses uppfylla kravet på planmässighet. Iövrigt menar jag att det är en fördel att utbildningens art inte regleras ilagen. Den enskilde bör få fritt bestämma ämne och studieform. En annan sak äratt statsmakterna då olika ledighetsönskemål kommer i konflikt med varandra,,kan finna det angeläget att prioritera vissa arbetstagargruppers studiebehoveller vissa typer av utbildning. Till vissa av remissinstanserna berördatolkningsfrågor återkommer jag i specialmotiveringen. Huvudregelnbör givetvis vara att en studidedighetslag gäller lika för arbetstagare iallmän och i enskild tjänst. Med hänsyn till de särskilda krav som ställs på desamhälleliga funktionerna kan det enligt arbetsgruppens mening inte undvaras,att den offentlige arbetsgivaren ges möjlighet att utfärda särskildaföreskrifter om ledighetens förläggning, när det anses nödvändigt för atttrygga viktiga samhällsfunktioner och därmed jämförliga intressen. Någraremissinstanser som företräder statsmyndigheter understryker vikten av attsådana föreskrifter meddelas. Andra remissorgan främst de som företräderarbetsgivare på den enskilda sektorn reagerar starkt mot förslaget attge statlig verksamhet en särställning. Också vissa löntagarorganisationerfinner förslaget inte helt invändningsfritt. Enligt TCO:s mening är det interimligt att i längden upprätthålla särbestämmelser för arbetstagarna på den offentligasektorn, TCO förutsätter att möjligheten till avvikelse nyttjas restriktivt.För egen del vill jag understryka betydelsen av att särskilda regler för det offentiigaområdet inte tillskapas annat än när detta framstår som nödvändigt.Huvudregeln i all arbetsrättslig lagstiftning har ocksåvarit att reglerna för de offentligt anställda så långt det är möjligt skallanpassas till vad som gäller för arbetsmarknaden i övrigt, om det kan ske utanförsämring av arbetstagarnas förmåner. Ett annat krav som emellertid ocksåmåste upprätthållas är att den av statsmakterna beslutade verksamheten fårfortgå utan allvarlig störning. Ett system för studieledighet bör inte fåtillämpas så att detta krav åsidosätts, I likhet med arbetsgruppen menar jagatt det uppställda undantaget är av principiell natur. Det finns inteanledning att räkna med konflikter av speciellt slag på den statliga sektorn.Enligt arbetsgmppen bör eventuella avvikelser inte komma till stånd utan attpersonalorganisationerna har beretts tillfälle att framföra synpunkter isaken. Detta uttalande bör enligt min mening förstås så, att det inte äravsikten att några administrativa föreskrifter skall utfärdas i förväg för attreglera de särskilda förhållandena på den offentiiga sektorn. Särskilda reglersom kan behövas för att anpassa lagstiftningen till förhållandena inom den statiigtreglerade förvaltningen får i första hand tillskapas genom kollektivavtal ilikhet med vad som gäller för arbetsmarknaden i övrigt. Av 8 kap, 5 § och 11kap, 10 § regeringsformen torde följa att undantagsbestämmelsen blirtillämplig endast beträffande sådana ledighetsfrågor som på gmnd av förbud motavtal rörande myndighetens verksamhet ligger inom det exklusivtoffentligrättsliga området (jfr, prop. 1973: 177 s, 11 och 38), Det torde t,ex, inte vara möjligt att regeringen genom en administrativ författning kanrubba innehållet i ett kollektivavtal som har träffats mellan staten ochpersonalorganisationerna. Enligt arbetsgruppens förslag bör avvikande regler ocksåkunna gälla på grund av annan lagstiftning. Några remissinstanser har efterlystett klarläggande om vilken lagstiftning som i så fall avses. Som jag förut harberört är det endast på tre områden, som det f, n. finns särskilda regler omledighet för utbildning, nämligen i lagen (1972: 650) om rätt till ledighet ochlön vid deltagande i svenskundervisning för invandrare (omtryckt 1974: 15,ändrad : 377), arbetarskyddslagen (1949: 1, omtryckt 1973: 834,ändrad : 379) samt lagen om facklig förtroendemans ställning påarbetsplatsen. Somjag förut har framhållit kan det i allmänhet knappast krävas att enarbetstagare redan efter helt kortvarig anställning skall kunna göra anspråk påledighet för utbildning med bibehållen rätt att återgå i anställningen. Föratt en studidedighetslag inte skall leda till oskäliga konsekvenser förarbetsgivaren bör därför uppställas krav på att arbetstagaren skall ha varitanställd under viss, inte alltför för att lagen skall vinnatillämpning på honom. Genom krav på en sådan kvalifikationstid uppnås ocksåatt helt kortvariga anställningar, vikariat m, m, i praktiken faller utanförlagen. Arbetsgruppenhar föreslagit att rätten till ledighet förbehålls arbetstagare som vid tidenför ledighetens början har varit anställd hos arbetsgivaren antingen sexmånader i följd eller sammanlagt . Förebilden till en sådan kvalifikationsregel har arbetsgruppenfunnit i lagen om anställningsskydd. Efter mönster av denna lag hararbetsgruppen vidare föreslagit att en arbetstagare skall få tillgodoräkna sig också viss annan anställningstid,vid företagsöverlåtelse etc. anställningstid hos förutvarande ägare och vidbyte av anställning inom en koncern anställningstid inom koncernen. Ettundantag från kravet på kvalifikationstid bör enligt arbetsgruppens meninggöras i fråga om ledighet för facklig utbildning, som alltså skall varatillgänglig för arbetstagaren redan i och med anställningens början. Någonerinran mot de föreslagna reglerna om kvalifikationstid har inte förts fram avde remissinstanser som företräder löntagarintressen. De hördaarbetsgivarorganisationerna anser däremot att den föreslagna anställningstidenär för kort och föreslår kvalifikationstider på ett eller , SAF menar bl,a, att de nyanställda inte hinner omfattas av företagensplaneringsrutiner. En tvåårsgräns skulle enligt SAF också förenkla de problemsom annars kommer att uppstå i fråga om vikarier, provanställda, praktikanter,säsongarbetare m, fl. Ett förslag som också förs fram av en remissinstans äratt kvalifikationstiden i varje fall skall vara längre när det är fråga omlängre ledigheter. flora av utbildningsmöjligheter erbjuds arbetstagarna inom ramen förvuxenutbildningen. De ledighetsönskemål som förs fram till den enskildearbetsgivaren kan därför väntas bli varierande. Det är därför tydligt att vissaprioriteringar kan behöva göras. Det är inte endast reglema omkvalifikationstid som inrymmer prioriteringsfrågor. Detsamma gällerföreskrifterna om uppskov med ledighetens förläggning och tur-ordningsreglema.Arbetsgruppen har i fråga om kravet på kvalifikationstid prioriterat endastfacklig utbildning. Beträffande uppskovsreglerna prioriteras föratom fackhgutbildning kurser med ledighet på högst . I turordningsfallen gessärskilt företräde åt, förutom facklig ut- bildning,arbetstagare med bristfällig grundutbildning. Det är f, ö, främst dessaarbetstagare som man räknar med att nå genom 40-timmarskur-serna.