prop · FX0320 · 1974-12-31 00:00:00 — Det börinte vara omöjligt att på slutna lokalanstalter ordna slutnaanstaltsavdelningar för ungdomsfängelseklientelet. När det gäller fördelningen av de intagna mellan öppna ochslutna anstalter anför att den i 7 § promemorieförslagetupptagna huvudregeln innebär att placering på öppen anstalt fär en iförhållande till nu gällande ordning avsevärt vidgad tillämpning. Bestämmelsenhar fått en alltför generell räckvidd, 1 åtskilliga fall kan det varamotiverat att placera en intagen på sluten anstalt, även om han fränsäkerhetssynpunkt kan vistas pä öppen anstalt. Fören del intagna krävs t, ex,särskilda behandlingsresurser som bara finns vid vissa slutna anstalter. Hänsyntill den intagnes intresse av visst arbete eller viss utbildning kan ocksåibland motivera hans placering pä en sluten anstalt. De ändradefördelningsnormer som förslaget innebär kräver resurser som kan blitillgängliga först inom en relativt avlägsen framtid. Styrelsen finner detangeläget att reglerna i den nya lagen får ett sådant innehåll attkriminalvärdsmyndigheternas möjlighet till en individualiserad och allsidigprövning av de dömdas anstaltsplacering och behandling i övrigt inte beskärsonödigtvis. Därför föresläs att bestämmelserna i 7 § utgår och alt 6 §kompletteras med en anvisning om all den som undergår fängelse i högst fyramånader företrädesvis bör vara placerad i öppen riksanstait, SAK framhåller alttillgången på öppna platser särskilt i storstadsregionerna kan för läng tidframöver väntas bli otillräcklig, 7 § promemorieförslaget bör därförkompletteras med en bestämmelse om placering i sluten fall attplats inte kan beredas i öppen anstalt. Vidare bör införas en bestämmelse somanger att intagen som begär det får placeras i sluten anstalt om inte särskildaskäl talar däremot. i anmärker likaledes att intagenbör kunna vara placerad i sluten anstalt även i sådant fall när han själv begärdetta, framhåller att enligt hittillsvarande erfarenheterendast ett begränsat antal av de internerade kunnat föras över till öppenanstalt. Sannolikt kommer så att bli fallet i stor utsträckning även ifortsättningen. Huvudregeln i 7 § kommer därför att tillämpas bara undantagsvisför dessa intagna, 1 fråga om den i 7 § tredje stycket promemorieförslagetupptagna särskUda regleringen för vissa kategorier brottslingar med långapåföljdstider anser RÄ det värdefuUt att den restriktiva hållningenbeträffande dessa kategorier brottslingar kommer till uttryck i en särskildlagbestämmelse. Hovrätten över och anser däremot attförevarande bestämmelse lämpligen kan tas in i en tillämpningsförfattning. Enligt mening innebärformuleringen av 7 § tredje stycket en skärpning i förhållande till deriktlinjer som angivits i prop, 1972:67, Formuleringen omöjliggör denindividuella bedömning som förutsatts bl, a, av justitieutskottet (JuU 1973:26)vid behandlingen av denna proposition. Som framgår av vad förut anförts anserstyrelsen att den föreslagna bestämmelsen kan utgå. Invandrarverketunderstryker att bestämmelsen i tredje stycket inte fär tolkas på det sätt attutländska intagna som undergår sädan påföljd som där avses automatiskt överförstill sluten anstalt. Enligt tillsynsutredningens mening bör det för tUlämpningav 7 § tredje stycket räcka att den intagne kan befaras antingen vara särskiltbenägen att avvika eller att fortsätta brottslig verksamhet. Föreningen ifrågasätter omsamhällsskyddet är tillräckligt tillgodosett genom den föreslagna regleringen i7 § tredje stycket som innebär att interner som är att bedöma som farliga undervissa förutsättningar skall kunna placeras i öppen anstalt. Liknandeuppfattning har ungdomsfängelsenämnden och överåklagaren i . konstaterar att de riksanstalter som avses ta emotintagna som undergår fängelse kommer med nägot undantag attvara helt slutna. Härigenom kommer alla längtidsdömda att karakteriseras sompersoner som tenderar att avvika eller utgör säkerhetsrisker. En sädankategorisering är helt befängd och saknar stöd i verkligheten. En helt annankategori, nämligen de korttidsdömda bland vilka kommer att finnasrepresentanter för den svenska normalbefolkningen, kommer att tUlbringa sin tidpå sädana riksanstalter som utgörs av öppna kolonier. Från KRUM:s utgångspunktär denna differentiering av de intagna betänklig. Korttidsklientelet kommeralltså inte längre i kontakt med den vanliga fången, hans fängelsemiljö ochhans problem. Naturligtvis är det positivt att de föreslagna reglerna gerkriminalvårdsmyndigheterna möjhgheter att överföra flera intagna från slutnariksanstalter till lokalanstalter och till mindre slutna anstalter. Samtidigtblir det emellertid nästan omöjligt för en intagen att veta vad han kan krävaoch vad han kan förvänta sig . Förslaget utgör här bara enfortsättning av den utveckling som innebär att straffets reella innehållbestäms, inte av lagen, utan av enskilda kriminalvärdstjänstemän. Vidareframhålls att det inte finns någon garanti för att det kommande anstaltssystemetinte blir t. o. m. mer slutet än det nuvarande. Föreningen vill i anslutningtill 8 § promemorieförslaget framhålla att en regel som anger att skadligpåverkan från andra intagna om möjligt bör undvikas vid anstaltsplaceringenbör vara ett rättesnöre för all anstaltsplacering och inte inskränkas till attgälla endast beträffande den som inte fyllt 21 är. Enligt mening finnsdet även bland klienterna över 21 är åtskilliga som bör hällas åtskilda fränmera gravt belastade. Enligt övervakningsnämnden i torde det vidplacering i öppen anstalt vara omöjligt att göra den åtskillnad som anges iparagrafen. framhåller att de praktiska möjligheterna attförverkliga syftet med bestämmelsen i förevarande paragraf torde vara mycketsmå. Samma uppfattning har , som anser att man böröverväga att slopa bestämmelsen. LO ansluter sig till dessa synpunkter. Hovrätten över och anmärker att enligtkriminalvårdsberedningens förslag beslut om anstaltsplacering i regel skullemeddelas av regionchef. Enligt promemorieförslaget skall däremot, såvitt kanutläsas av lagen, placeringsbeslut ankomma på kriminalvårdsstyrelsen.Visserligen öppnar 58 § förslaget en möjlighet för Kungl. Maj:t att itillämpningsförfattning flytta över denna befogenhet på regionchef. Genom 10 §förslaget till lag om beräkning av strafftid m. m. utesluts dock i praktiken ensädan delegering. Hovrätten motsätter sig bestämt den centralisering tillkriminalvårdsstyrelsen som blir en följd av förslaget. Övervakarnas riksförbundbetonar vikten av att besluten i vårdfrågor och då främst placeringen av deintagna inte helt centraliseras till . Vissa remissinstanser uttalar sig om de frigivningsförberedelsersom enligt förslaget skall vidtas beträffande de intagna.Arbetsmarknadsstyrelsen understryker sålunda betydelsen av att förberedelsernaför en intagens frigivning börjar pä ett tidigt stadium av anstaltsvistelsen,så att arbets- och bostadsförhållanden är ordnade vid frigivningen. Därutöverkan behov föreligga av särskilda ekonomiska, sociala ellermedicinska stödåtgärder. Ett intimt samarbete med de ansvariga pä respektiveområde är därför en nödvändig förutsättning. i ,femte avdelningen, uttalar att samarbetet med framför allt bostadsförmedlingeni de större städerna måste komma till ständ och fäs att fungera inom rimligtid. Enligt socialutredningens mening bör i lagen anges att om behov avundervisning, yrkesutbildning eller ekonomiska, sociala eller medicinskastödåtgärder föreligger, frigivning eller överförande till vård utom anstaltskall föregås av samråd med det organ som har att tillgodose sådant behov. Även invandrarverket framhåller att den intagnesfrigivning bör förberedas i nära samråd med andra samhälleliga organ. När detgäller utländska intagna kan det ibland vara lämpligt att sådant samråd skermed bl, a, invandrarbyråerna och invandrarverket, Frigivningar av utländskainterner bör planeras mycket noga eftersom de redan i egenskap av utlänningarär handikappade när det gäller att skaffa arbete och bostad, ordna socialakontakter och utbildning samt att lösa vissa fritidsproblem. När det gäller arbetsmarknadsutbildningföreslår invandrarverket att bestämmelserna härom ändras så, att en utlänningsom dömts till förvisning rhen vid frigivningen frän frihetsstraffet fårsärskilt tillstånd att stanna kvar i landet kan komma i åtnjutande av arbetsmarknadsutbildningtrots att han inte kan erhålla "vanligt" inresetillstånd. Enligt övervakningsnämnden i bör bestämmelsernaom förberedelse för frigivning i 16 § promemorieförslaget inte tillämpas påintagna, vilkas strafftid inte överstiger fyra månaders fängelse, i vart fallinte i andra fall än när särskilda omständigheter motiverar det. Förslagel alt inskränka de möjligheter till brevgranskningsom finns i nuvarande lag så att granskning skall få ske endast om det ärpåkallat av säkerhetsskäl lämnas i stort sett utan erinran av remissinstanserna.Övervakarnas riksförbund uttalar att de föreslagna reglerna är väl finner det positivt att brevcensureninskränks, med instämmande av TCO anser dock attbestämmelserna har fått en alltför generell utformning. 1 bestämmelserna bör enligt ungdomsfängelsenämndens meninganges vad som avses med säkerhetsskäl. När det gäller öppen anstaltifrågasätter nämnden om det finns möjhghet till verklig kontroU av intagenskontakt med omvärlden och om det vid sådant förhållande är meningsfyllt attöver huvud taget granska den reguljära posten. i Halmstadanser att det vid öppen anstalt är tillräckligt att granskning får skestickprovsvis. Enligt mening bör inte bara ankommandeutan också avgående brev få granskas om det finns anledning anta att detinnehåller otillåtet föremål, t. ex. narkotika. RÄ ifrågasätter om integranskning av brev bör få ske inte bara av säkerhetsskäl utan också när brevkan motverka den intagnes anpassning i samhället eller eljest vara till skadaför honom eller annan. Även de föreslagna permissionsreglerna får ett övervägandepositivt mottagande av remissinstanserna. När det gäUer korttids-per missiontillstyrks förslaget uttryckligen av RÄ, interneringsnämnden, iJönköpings län och tingsrättsdomareföreningen. Överåklagaren i anser det vara att gå för längtatt utesluta möjligheten till regelbunden korttidspermission först då faran förmissbruk kan bedömas som avsevärd. När det gäller den föreslagna regeln attkorttidspermission för vissa kategorier brottslingar med långa strafftiderskall få beviljas endast om synnerliga skäl föreligger anser överåklagaren attsom ytterligare förutsättning för sädan permission bör gälla att fara förmissbruk med hänsyn till föreskriven bevakning eller andra omständigheter ärobetydlig. Enligt mening innebär ifrågavarandebestämmelse en skärpning i förhällande till nu tillämpad praxis. Styrelsenanser att bestämmelsen bör utgå ur lagtexten. förutsätter att det vid s. k. bevakadpermission skall vara möjligt att belägga den intagne med fängsel. De föreslagna reglerna om frigivningspermission tillstyrksuttryckligen av RÄ, interneringsnämnden, övervakningsnämnden i , förstaavdelningen, och tingsrättsdomareföreningen. Arbetsmarknadsstyrelsenframhåller att åtgärder för den intagnes rehabilitering kommer att underlättasavsevärt genom dessa regler. Hovrättenöver och , som finner att förslaget om frigivningspermissioner ärvälgrundat, framhåller dock att om frigivningspermission medges t. v. utannågon tidsgräns risk föreligger att vissa intagna försöker dra ut pä permissionen som i princip skall inräknas i verkställighetstiden genom att endastmåttligt anstränga sig att skaffa arbete eller uppfylla någon annanförutsättning för villkorlig frigivning. Det torde därför vara erforderligt attange en tidsgräns som bör kunna skjutas framåt i tiden om förhållandenapåkallar det. i , femte avdelningen, anserdet påkallat med en bestämmelse som anger att frigivningspermission skall vara noga förberedd i samarbete mellan anstalten ochvederbörande frivårdsorgan och att andra samhälleliga organ i erforderlig månskall vara aktiverade inför permissionen. När detgäller sädan vistelse utanför anstalt som avses i 34 § promemorieförslagetställer sig interneringsnämnden i viss mån tveksam. Det förefaller nämndenknappast vara en acceptabel anordning att anse vistelse utanför anstalt av detslag som här avses som vård i anstalt. Föreligger skäl för vistelse utanföranstalt , torde det vara anledning att överväga villkorligfrigivning eller överförande till värd utom anstalt. Såvitt avser interneradeförefaller det som om utrymmet för att utnyttja den möjlighet som 34 § ger ärsynnerligen begränsat. Även tingsrättsdomareföreningen är tveksam tillförevarande förslag. Enligt föreningens mening är det nödvändigt att tillse attbehandlingen utanför anstalt förutom beträffande ungdomar eller i fall närdet är fråga om en direkt förberedelse till en föreståendefrigivning inte utformas pä sådant sätt att verkställigheten förlorar sinkaraktär av brottspåföljd. Det synes föreningen nödvändigt att i lagtexten taupp erforderliga garantier härför, Övervakningsnäinnden i förordar attdet skall krävas "synnerliga skäl" för sådan vistelse utanför anstaltsom avses i 34 § promemorieförslaget. Nämnden föreslär vidare att denna form avvistelse benämns "specialpermission". Åtskilligaremissinstanser ägnar stor uppmärksamhet åt den föreslagna ordningen fördisciplinär bestraffning av intagna och den i samband därmed föreslagnaändringen i 26 kap, 7 § BrB rörande villkorlig frigivning. RÄ ifrågasätter huruvida frågan om de disciplinäraåtgärderna blir tillfredsställande löst genom de förslag som läggs fram ipromemorian och vilka bl, a. innebär att den dömdes uppförande underanstaltstiden inte vidare skall särskilt beaktas vid bestämmandet av villkorligfrigivning. Enligt RÅ:s mening bör emellertid det föreslagna systemet prövas.Om det visar sig att den till buds stående disciplinära bestraffningen i mångafall inte är tillräcklig för att upprätthålla god ordning inom anstalten, fårövervägas exempelvis att återinföra möjligheten att senarelägga denvillkorliga frigivningen. Hovrättenöver och - som i stort sett lämnar utan erinran de föreslagnabestämmelserna i 4551 §§ promemorieförslaget överväger frågan huruvidadisciplinär bestraffning är tillräcklig åtgärd eller om även behandlingsmässigaåtgärder bör kunna tillgripas vid allvarligare regelbrott. Vad först angårsådana förseelser som kan föranleda åtal, t. ex. misshandel, våld eller hotmot tjänsteman, innehav av narkotika eller brott begångna under permissioneller rymning, torde enligt hovrättens mening reaktionen från kriminalvårdenssida i mycket stor utsträckning kunna inskränka sig till - utöver möjligen envarning -vad som krävs för att upprätthålla ordning och säkerhet på anstalten.Vad härefter angår sådana förseelser som vanligen medför senareläggning avvillkorlig frigivning eller annat liknande ingripande, nämligen främst rymningoch missbruk av permission eller frigäng, innebär enligt hov- rättens mening promemorieförslaget inte tillräckligtingripande reaktioner, om man beaktar att en stor del av de behandlingssättsom utgör övergångsformer mellan värd i sluten anstalt och frivård kantillämpas endast så länge antalet fall av missbruk därav inte blir för stort.Med hänsyn också tUl begränsningen av isoleringsstraffet krävsatt den intagnes skötsamhet beaktas i frigivningsärende.När det sluthgen gäller sådana regelbrott som arbetsvägran, obehärskatuppträdande, smuggling av förbjudna varor och försena ankomster efterpermission är dessa typer av förseelser i allmänhet inte av den beskaffenhetatt de bör påverka frigivningstiden. 1 många fall kan det vara tillräckligt attden intagne förflyttas från öppen till sluten anstalt eller mister frigång. 1andra fall kan en varning vara lämpligast. Några fall torde dock vara såallvarliga att inneslutning i enrum bör följa.Sammanfattningsvis anser hovrätten således att behandlingsmässiga åtgärder ivissa fall inte kan undvaras vid sidan av disciplinär bestraff-ningsmöjlighet.Till undvikande av dubbelbestraffning kan föreskrivas att skälig hänsyn tillbestraffningen skall tas i frigivningsärendet. När det gäller 26 kap. 7 § BrBförordar hovrätten att den nuvarande lydelsen i huvudsak behälls. anser sig i huvudsak kunna biträdapromemorieförslaget. Dock föreslär styrelsen att förordnande om att viss delav anstaltstiden inte skall inräknas i verkställighetstiden konstrueras som ensjälvständig disciphnär påföljd som kan tillämpas som alternativ tillinneslutning i enrum och alltså inte enbart i kombination med sistnämndabestraffning. Ett skäl som talar för en sådan lösning är bl. a. att det vidkollektiva aktioner från de intagnas sida, t. ex. strejker, i många fall kanvisa sig praktiskt ogenomförbart att hålla alla deltagare i enrum. Kriminalvårdsnämndenframhåller till en början att de föreslagna bestämmelserna om disciplinärbestraffning innebär en förbättring i förhällande till vad som gäller f. n.Positiva drag är framför allt begränsningen av maximitiden för isoleringsstraffoch den avräkning som skall ske från detta straff med den tid som den intagneredan har hållits isolerad för utredningens skull. Ätt gå över frånstrafftidsförlängning enligt 69 § behandlingslagen något som nästan inteförekommer i praktiken till förordnande att tiden för isoleringsstraff inteskall räknas in i strafftiden utgör en förenkling i lagtekniskt hänseende.Enligt nämndens mening bör dock sådant förordnande kunna meddelas utan sambandmed enrums-behandling. Vidare ifrågasätts om inte den disciplinärabestraffningen bör vara åtminstone subsidiär i förhållande tillbehandlingsmässiga åtgärder. Från denna utgångspunkt torde 47 § i förslagetböra ersättas med en bestämmelse som anger att disciplinär bestraffning inteskall ske om förseelsen har andra följder för den intagne. inte biträda förslaget om disciplinär bestraffning trots de förtjänsterdet häri förhällande till den nuvarande ordningen. Erfarenheter spm gjortstyder pä att isolering som disciplinstraff inte behövs för att upprätthållaordningen på anstalterna. Tillräckliga skäl för att behålla denna reaktionsformhar inte redovisats i promemorian. Den av KAIK förordade linjen att avstå från bestämmelser om disciplinstraff bör prövasnärmare, innan slutlig ställning tas i frågan. Om en intagen bryter mot reglernapå anstalterna eUer ehest beter sig klandervärt, bör det finnas möjlighet atttillfälligt hålla honom avskild från övriga intagna, tiU dess besked kanmeddelas om de behandlingsmässiga följderna av misskötsamheten. När det gällerde föreslagna ändringarna i 26 kap. 7 § BrB har nämnden inte något att erinraemot att misskötsamhet inte längre bör föranleda senareläggning av sädanvillkorlig frigivning som sker sedan 2/3 av strafftiden har avtjänats.Härvidlag är att märka att den intagne otvivelaktigt uppfattar frigivning vid2/3-tiden som en rättighet, alldeles oavsett att bestämmelserna ger honomendast en möjlighet därtill. Från den utgångspunkten uppfattas en eventuellsenareläggning av frigivningen i anledning av misskötsamhet som en repressiv åtgärdoch den uppfattningen ter sig också naturlig. Detta leder till att gällandebestämmelser om frigivning efter 2/3-tiden inte längre fyller detbehandlingsmässiga ändamål som var avsett och att frigivning vid 2/3-tiden intebehöver tjäna annat syfte än att ersätta anstaltsvården med frivärd. Den endaprövning som blir aktueU i fortsättningen gäller om frigivningssituationen ärtillfredsställande, dvs. om den intagne har bostad och arbete ordnade. Undersädana förhållanden saknas anledning att behålla 2/3-frigivningen i sinnuvarande fakultativa form. Med den karaktär som prövningen fär kan dennaöverföras till kriminalvårdsverkets egna organ - pä anstalterna och inomfrivården eventuellt med rätt för den intagne att besvära sig hos en centralnämnd. När det däremot gäller frigivning enligt 1/2-tids-regeln ter sig dennafortfarande som en frigivning som den intagne kan kvalificera sig förgenom välförhållande . Emellertid innebär förslaget i dennadel att den intagne förlorar möjligheten att genom välförhållande uppnå ensådan frigivning. Det är i detta avseende som betänkligheter kan inställa sigmot förslaget. Å andra sidan är det möjligt att den s. k. belönings- ochuppmuntringstanken inom kriminalvården kan vara mogen för avskrivning. En sådanreform skulle väl närmast leda till att frigivning efter 1/2-tiden blirhuvudregel. Ett ställningstagande tUl en sådan reform bör dock föregås avbetydligt mer grundliga överväganden än som förekommit under utredningen idetta lagstiftningsärende. Enligt nämndens mening är det oklart vad som irealiteten åsyftas med promemorieförslaget. Fråga om ändring i bestämmelsernaom vUlkorlig frigivning behöver därför övervägas närmare. Därvid bör densärbehandling i frigivningshänseende av vissa intagna som sker i enlighet meduttalandena i den av godkända prop. 1972:67 angående åtgärder motnarkotikamissbruket ges uttryckhgt stöd i lagen. ifrågasätter om promemorieförslagetinnebär den lämpligaste lösningen av frågan om disciplinära åtgärder.Isoleringsstraff måste anses som ett föga tjänligt disciplinmedel. För attupprätthålla ordningen finns möjligheter att tillgripa andra åtgärder ändisciplinstraff, t. ex. omplacering mellan anstalter eller anstaltsavdelningaroch begränsningar av förmåner. Härtill kommer att i varje fall såvitt avserinternerade den intagnes förhållande inte kanlämnas utan beaktande när frågan om övergäng till värd utom anstalt prövas. Vidprövningen enligt 30 kap. 5 § BrB har interneringsnämnden sålunda att ta hänsyntill alla upplysningar om den dömde. avstyrker förslaget attinneslutning i enrum skall kunna åläggas som disciplinär bestraffning. 1 vissafall synes varning vara en lämplig päföljdsform. Om en mer ingripande påföljdfordras får arten av denna bli beroende av den intagnes behandlingssituation.Har den intagne frigång kan hans fritidsförmåner eller i allvarligare fallfrigången dras in . Är permission nära förestående kan dennadras in eller senareläggas. Föreligger inte denna möjlighet återstårförflyttning tiU avdelning eller anstalt av mera sluten typ. anför att vad som föreslås ipromemorian i fråga om disciplinstraff får anses helt otUlräckligt i och medatt man där synes slopa möjligheten att som en följd av misskötsamhetsenarelägga eller inhibera vUlkorlig frigivning. Promemorieförslaget innebär enkraftig försvagning av möjligheterna att upprätthålla ordning och en för personaloeh intagna rimlig grad av säkerhet och avstyrks därför bestämt. En tänkbarmöjlighet kan vara att ge kriminalvärdsmyndigheterna befogenhet att i sambandmed disciplinstraffets bestämmande besluta att fråga om villkorlig frigivningefter halva verkställighetstiden eller två tredjedelar av tiden skall tas uppförst men föreskriva att sådana beslut skall görasvillkorliga och beroende av den intagnes skötsamhet fram till den tidpunkt då frigivning tidigast kan ske. uttalar att den intagne utsätts fördubbelbestraffning genom att han åläggs isolering i kombination med tillägg tiUstraffet med . Men dessutom kommer den intagnes villkorliga frigivningoch överflyttning till öppen anstalt att påverkas i negativ riktning av att hanbestraffats . Därmed blir bestraffningen trefaldig. anser attpromemorieförslaget kan läggas till grund för lagstiftning men är angelägenframhålla att isolering som straff bör vara en åtgärd som vidtas endast iundantagsfall och bör få användas endast på slutna riksanstalter. framhåller attisoleringsstraffet alltmera har kommit ur bruk. Pä alla de anstalter där dettaredan skett skulle det te sig främmande att plötsligt återinföra sådant straff.Vidare ifrågasätts starkt lämpligheten av att kunna ge förordnande om att tidför isoleringsstraff inte skall räknas in i strafftiden. Förlängning iadministrativ väg av frihetsberövande påföljder bör så långt möjligt inte kommai fråga. Den föreslagna utformningen av 26 kap. 7 § BrB ter sig föredömlig ijämförelse med paragrafens nuvarande lydelse och erfarenheterna av desstillämpning. Den nya lydelsen bör genomföras oberoende av de föreslagna bestämmelsernaom disciplinär bestraffning.