prop · FX03142 · 1974-12-31 00:00:00 — Såväli promemorian som i flera remissyttranden har förordats en höjning av denberörda avgiften, I skrivelse har bankföreningen anfört atten kraftig höjning är motiverad med hänsyn till de ökade lönekostnaderna undersenare år. Uppenbarligenfinns det skäl att höja den angivna avgiften, I promemorian föreslås att detav praktiska skäl skall överlämnas åt regeringen att bestämmaavgiftens storlek såvitt gäller andra banker än . Enligt min meningbör emellertid regler om högsta avgift även i fortsättningen finnas i lag. Jaganser därvid att avgiften bör höjas till 3 resp, , för varje påbörjattusental kronor av handlingarnas värde. 6.S.3 Inskränkningar i förmyndarens rätt att företa vissa rättshandlingar Trotsatt ansvaret för förvaltningen av den omyndiges egendom i princip helt vilar påförmyndaren är denne skyldig att i vissa frågor som ligger utanför den löpandeförvahningen inhämta samtycke av överförmyndaren eller rätten. Sålunda fordrasf, n, tillstånd av rätten för överlåtelse av eller inteckning i fast egendomeller tomträtt som tillhör omyndig. Förut har nämnts att nedsatt värdehandlinginte får lyftas utan överförmyndarens samtycke. Överförmyndarens tillståndkrävs också i vissa andra fall, t, ex, som regel vid upptagande av lån för denomyndiges räkning eller vid ingående av borgen på den omyndiges vägnar. Som har anförts ipromemorian är den nuvarande uppdelningen mellan rätten och överförmyndaren närdet gäller tillstånd till olika förvaltningsåtgärder knappast rationell, Ienlighet med promemorieförslaget, vilket har lämnats utan erinran underremissbehandlingen, bör prövningen av ifrågavarande åtgärder i sin helhetläggas på överförmyndarna. Inte minst efter den förstärkning avöverförmyndarorganisationen som föreslås i det följande kommer överförmyndarnaatt vara väl kvalificerade för att handha prövningen även av de ärenden som f,n, åvilar rätten, F, n, gäller att tillståndtill överlåtelse av och inteckning i omyndigs fasta egendom eller tomträtt fårges bara om viktiga skäl föreligger, I enlighet med promemorieförslaget bördetta krav slopas. allmänna skyldighet att iaktta den omyndigesbästa torde ge tillräcklig garanti för att tillstånd meddelas endast då dettaär väl motiverat, Iövrigt har i promemorian i detta sammanhang föreslagits att med upptagande avlån skall jämställas återköp av livförsäkring. Förslaget har tillstyrkts avberörda remissinstanser och bör genomföras. Försin förvaltning av förmynderskapet är förmyndaren redovisningsskyldig införöverförmyndaren. När egendom som skall stå under förmyndarens förvaltningförsta gången tillfaller underårig skall förmyndaren inom en månad ge införteckning över egendomen till överförmyndaren. Vid omyndigförklaring av någonsom uppnått myndig ålder skall förmyndaren från detförmynderskapet skrevs in ge in förteckning över den omyndiges egendom tillöverförmyndaren. förmyndaren före avge årsräkningmed redogörelse för förvaltningen under föregående år. När förmyndarensbefattning upphör, skall sluträkning avges. Förmyndaren är fri från skyldighetatt avge räkning, om den omyndige saknar tillgångar eller endast har lösörensom inte lämnar någon avkastning. 1åtskilliga förmynderskap torde den omyndiges tillgångar vara så ringa attskyldigheten att avge räkning framstår som helt onödig och disproportionerligmed hänsyn till det arbete som förorsakas förmyndaren. Även överförmyndarnaorsakas onödigt kontrollarbete genom räkningarna, I fråga omnedsatta värdehandlingar får dessutom överförmyndaren direkt från banken allaerforderliga uppgifter. Som har föreslagits i promemorian bör förmyndarendärför kunna bli fri från skyldighet att avge räkning även i annat fall än närden omyndige saknar tillgångar eller endast har lösören som inte lämnar någon avkastning.Frågan om befrielse bör i sådant fall prövas av överförmyndaren. Enförutsättning för befrielse bör vara att det med hänsyn till tillgångarnasringa värde eller beskaffenhet kan ske utan fara för den omyndige. Undermotsvarande förutsättning bör överförmyndaren kunna medge att räkning upprättasi förenklad form. Genom dessa åtgärder får överförmyndarna större möjligheteratt koncentrera sin uppmärksamhet på sådana förmynderskap där en effektivkontroll framstår som nödvändig. Påpekas bör emellertid att överförmyndarna imånga fall kommer att behöva få in räkning för att kunna bedömaarvodesfrågorna. Till detta spörsmål återkommer jag i ett senare avsnitt. Jag har i det föregående vid upprepade tillfällen betonatvikten av att förmyndaren sörjer för den omyndiges person, I ett kommandeavsnitt ämnar jag också föreslå att arbetet med den personliga omvårdnadenskall berättiga förmyndaren till arvode. Självfallet är det angeläget attöverförmyndarna i sin tillsynsverksamhet inte bara kontrollerar förmyndarnasekonomiska förvaltning utan också förvissar sig om att förmyndarna lägger nederforderligt arbete på den personliga omvårdnaden. Enligt min mening skulle detemellertid föra alltför långt att, som har föreslagits från ett par håll underremissbehandlingen, ålägga förmyndarna att i årsräkningen alltid ta in enredogörelse för det arbete som de har lagt ned på omsorgen om myndlingensperson. Förmyndaren har inte någon skyldighet att fortiöpandehålla myndlingen underrättad om förvaltningens gång. Under remissbehandlingenhar emellertid från något håll framförts önskemål om att förmyndaren skallåläggas att lämna redovisning inte bara till överförmyndaren utan också tillmyndlingen. Otvivelaktigt skulle en sådan redovisning av många omyndiga upplevassom något positivt. Flertalet omyndiga torde dock inte ha vare sig intresse föreller förmåga att ta del av en sådan redovisning. Det bör i sammanhangetpåpekas att omyndig som fyllt har rätt att hos överförmyndaren ta delav alla handlingar som rör förmynderskapet. Sådan rätt tillkommer också denomyndiges make och närmaste släktingar. Medhänsyn till det sagda finner jag att man inte bör införa en särskildbestämmelse om att förmyndaren skall ge myndlingen redovisning för sinverksamhet. 6.10 Ersättning åt förmyndare och gode män Förmyndarehar rätt till arvode av myndlingens medel för det arbete som han lägger ner påförvaltningen av dennes egendom. Däremot är han inte berättigad till ersättningför arbetet med den personliga omvårdnaden om myndlingen. Arvodet utgår årligenmed belopp som kan anses skäligt med hänsyn till förvaltningens omfattning. Ominte rätten förordnar annorlunda utgår dock arvodet med högst ett belopp sommotsvarar av myndlingens behållna inkomst enligt årsräkningen ellersluträkningen. Arvodet skall minskas med det belopp som erlagts för vård avomyndigs värdehandlingar enligt VL, dock med högst av inkomsten av dessavärdehandlingar. Legalförmyndare, dvs, förälder som är förmyndare för sitt underåriga barn, har interätt till arvode, om inte domstol på grund av särskilda omständigheter medgerdet, FBinnehåller f,n, inte några bestämmelser om ersättning för utgifter somförmyndaren har för uppdraget. Sådana utgifter anses dock likställda med deövriga utgifter som förmyndaren gör för den omyndiges räkning. Förmyndaren haralltså rätt att erhålla ersättning för utgifterna ur myndhngens medel. Förvård av omyndigs rätt i oskiftat dödsbo har förmyndaren rätt till skäligtarvode. Träffas avtal om sammanlevnad i oskiftat bo, skall arvodet utgå årligenoch får inte, med mindre rätten bestämmer annorlunda, överstiga för år räknatett belopp som motsvarar av så stor del av boets inkomst som enligtårsuppgift rörande boet belöper på den omyndige. Arvodet skall förskjutas avdödsboet och får sedan vid arvskiftet avräknas på den omyndiges lott. Legalförmyndare erhåller arvode för vård av omyndigs rätt i oskiftat dödsbo endastom rätten på grund av särskilda omständigheter lämnar tillstånd till det. Som har påpekats vidåtskilliga tillfällen är flera nackdelar förenade med de nuvarandearvodesreglerna. Det förhållandet att arvodet utgår ur den omyndiges medel fårtill följd att omyndiga i små ekonomiska omständigheter betungas hårt. Arvodesreglernaskonstruktion gör det också svårt att rekrytera förmyndare i fall då denomyndiges inkomst är ringa. Eftersom arbete med den personliga omvårdnaden inteberättigar till arvode, blir följden lätt att sådant arbete försummas. Detta ärsärskilt betänkligt med hänsyn till att, som har framhållits, omsorgenom myndlingens person utgör en minst lika viktig del av förmyndaruppdragetsinnehåll som förvaltningen av myndlingens egendom. Detta gäller inte minst i defall då särskild förmyndare har förordnats för underårig. Med hänsyn till det sagda är det uppenbart attarvodesreglerna måste ändras. Av nya regler i ämnet bör krävas att de så långtmöjligt garanterar att även personer i små ekonomiska omständigheter fårkvalificerade förmyndare och att inte bara de omyndigas behov av hjälp med egendomsförvaltningutan också behovet av bistånd i personliga angelägenheter blir tillgodosett.Förmyndarna bör därför ha rätt till arvode för båda formerna av arbete. Vidaremåste samhället träda in och betala arvodet i sådan utsträckning att denomyndige inte betungas oskäligt. Promemorians förslag till ändrade arvodesregler innebäratt förmyndaren får rätt till ett årligt arvode för förvaltningen av denomyndiges egendom och för arbetet med den personliga omvårdnaden om myndlingen.Arvodet skall enligt förslaget bestämmas av överförmyndaren enligt grunder somfastställs för varje överförmyndardistrikt av vederbörande kommun. Arvodetskall utgå av den omyndiges medel endast i den mån hans beräknade inkomst detår förmyndaruppdraget avser överstiger ett belopp motsvarande två gångerbasbeloppet enligt lagen om allmän försäkring eller, om inte särskilda skälföranleder annat, i den mån den omyndige har tillgångar till ett värde somöverstiger fyra gånger basbeloppet, I annat fall skall arvodet utges avkommunen. Förmyndaren föreslås därjämte få en lagfäst rätt tillersättning för de utgifter som varit skäligen påkallade för uppdragets behörigafullgörande. Ersättningen för utgifter skall utges av kommunen resp, av denomyndige enligt samma regler som föreslaghs för arvodet. Remissinstanserna har över lag uttryckt sintillfredsställelse över att förmyndarna skall få rätt till arvode även för dendel av arbetet som avser den personliga omvårdnaden om myndlingen. För egen delfinner jag förslaget härom starkt berättigat. Jag tillstyrker alltsåpromemorieförslaget i den delen. Även förslaget om rätt till ersättning förutgifter bör genomföras. När det gäller frågan hur arvode och ersättning för utgifterskall betalas välkomnar de flesta remissinstanserna förslaget om att arvode ochutgiftsersättning skall utgå av kommunala medel, när den omyndiges inkomst ärlåg och han inte heller har tillgångar av betydenhet. Några remissinstanserhävdar dock att förmyndarvården i sin helhet bör bekostas av det allmänna, Ivarje fall anser man att inkomstgränsen bör sättas högre än vid två basbelopp.Andra remissinstanser menar att det bör övervägas att låta den omyndige ta deli kostnaderna för förmynderskapet enligt ett system motsvarande det som gällerför rättshjälpens kostnadsbidrag. Vid bestämmande av hur ersättningssystemet skall utformasbör enligt min mening först beäktas att den ekonomiska förvaltningen torde varaförhållandevis litet betungande i de allra flesta förmynderskap. Särskilt ärdetta fallet om den omyndige inte har annan inkomst än folkpension e.d. Också ide fall då den omyndige visserligen har tillgångar av viss omfattning men dessatillgångar är placerade hos bank som lämnar löpande redovisning tordeförmyndarens förmögenhetsförvaltning bli föga tidskrävande, I de flestaförmynderskap kommer tyngdpunkten i förmyndarens uppgifter i stället att liggapå den personliga omvårdnaden om den omyndige. Som tidigare vid upprepadetillfällen framhållits är det också minst lika viktigt att förmyndaren sörjerför den omyndiges person som att han sköter hans ekonomiska angelägenheter. Attta vård om enskilda är en uppgift som enligt socialhjälpslagen åvilarkommunerna, I ett tidigare avsnitt har jag också redogjort för den verksamhetsom i detta avseende pågår eller är under utbyggnad. Det kan därför hävdas attförmyndarna fullgör en uppgift till den del deras uppdrag består iomsorg om den omyndiges person. Uppenbarligen avlastas kommunens tjänstemän endel av sitt arbete, när förmyndare förordnas för en kommunmedlem. Medhänsyn till det sagda bör, som anförts i promemorian, utgångspunkten förersättningssystemets utformning vara att kommunerna skall stå förförmyndararvodena, 1 inte ringa utsträckning torde detta också överensstämmamed vad som faktiskt sker i dagens läge, I de fall då exempelvis enfolkpensionär vistas på ålderdomshem eller åtnjuter vård eller försörjning motavgift som erläggs av kommunen har denna rätt att uppbära folkpensionen ochdärav tillgodogöra sig sina kostnader för vården eller försörjningen. Om denpensionsberättigade i sådant fall är omyndigförklarad förekommer det attkommunen betalar ut förmyndararvode av de medel som kommunen på angivet sätthar rätt att tillgodogöra sig. Principenom att kommunerna skall stå för förmyndararvodena kan emellertid enligt minmening inte upprätthållas beträffande alla förmynderskap, I de fall då denomyndige har en ej obetydlig inkomst eller tillgångar som ej är ringa är detrimligt att förmyndararvodet helt eller delvis utgår av den omyndiges medel, Isådana fall kommer också förmyndarens uppgifter att till större del bestå iförmögenhetsförvaltning, vilket gör det mindre motiverat att kommunen står förarvodet. Föregen del anser jag att utgångspunkten för avgörandet av i vilka fall denomyndige skall betala eller bidra till förmyndararvodet bör vara attfolkpension, förtidspension, änkepension och liknande alltid skall utgåograverade, F, n, utgår enligt lagen om allmän försäkring sådana pensioner somnu har nämnts i allmänhet med ett belopp som motsvarar av basbeloppetenligt nämnda lag. Beloppet blir emellertid högre om man räknar medpensionstillskotten. Pensionerna kan dessutom förväntas bli höjda i framtiden.Förslag till förbättrade pensionsförmåner har redan lagts fram i prop, 1974:129i samband med att den allmänna pensionsåldern föreslås bli sänkt. Medhänsyn till vad jag nu har anfört anser jag att inkomstgränsen i enlighet medpromemorieförslaget bör sättas vid två basbelopp, Förmyndararvodet bör alltsåutgå av den omyndiges medel i den mån hans årsin- komst överstiger nämnda summa. Det basbelopp som skallvara avgörande för bedömningen bör vara det basbelopp som har gällt under åretssista månad. Också i vissa andra fall kan det enligt min meningövervägas att låta den omyndige stå för förmyndararvodet. Som har anförts ipromemorian får det anses skäligt att omyndiga med en ej ringa förmögenhetbidrar till förmyndararvodet, även om förmögenheten ej lämnar en så stor avkastningatt den tillsammans med den omyndiges övriga inkomster överstiger tvåbasbelopp. Givetvis är det vanskligt att härvid fixera någon bestämdbeloppsgräns. Bl, a. måste hänsyn tas till det sätt på vilket tillgångarna ärplacerade. Normalt får det dock anses rimligt att den omyndiges förmögenhettas i anspråk, i den mån den överstiger fyra basbelopp. Jag biträder därförpromemorieförslaget på denna punkt. Som har anförts i promemorian bör regelndock kunna frångås, om särskilda skäl föranleder det. Ett sådant skäl kan varaatt den omyndiges förmögenhet består av en fastighet som han själv bebor ochsom inte lämnar någon avkastning, 1 sådant fall bör den omyndige inte tillföljd av förmögenhetsinnehavet förpliktas att själv stå för förmyndararvodet. Givetvisär det angeläget att den nu berörda frågan i vad mån förmyndararvode skallutgå av den omyndiges medel kan avgöras med utgångspunkt från den omyndigesaktuella ekonomiska situation. Till grund för prövningen bör därför i enlighetmed promemorieförslaget läggas den omyndiges beräknade inkomst under det årförvaltningen har avsett, dvs. den inkomst som framgår av förmyndarens års-resp. sluträkning. På samma sätt bör man ta hänsyn till de tillgångar somenligt förmyndarräk-ningen har funnits eller dåförmynderskapet eljest avslutats. Ett par remissinstanser har uttryckt farhågor för att deti den praktiska tillämpningen kan uppkomma avsevärda svårigheter att tolkauttrycken beräknad inkomst och tillgångar. Härtill vill jag först säga att detuppenbarligen bör vara nettoinkomsten och nettotillgångarna som skall varaavgörande. Vid beräkningen av inkomsten bör de allmänna principerna ikommunalskattelagen (1928:370) tillämpas. Från de bruttointäkter som kanhärröra från olika förvärvskällor bör alltså avdrag för utgifter göras enligtvad som medges i kommunalskattelagen. På motsvarande sätt börförmögenhetstillgångar och skulder beräknas med ledning av förordningen (1947:577)om statiig förmögenhetsskatt. Om uppgifterna i förmyndarens räkning i enlighet med detnyss sagda skall vara avgörande för frågan av vilka medel förmyndararvodetskall utgå är det naturligt att låta frågan prövas av överförmyndaren, som ärden som i första hand granskar räkningen. Detta föreslås också i promemorian.Förslaget har i denna del tillstyrkts eller lämnats utan erinran av remissinstanserna.Även jag ansluter mig till det. Det bör alltså åligga överförmyndaren att ivarje särskilt fall besluta i vad mån förmyndararvodet skall betalas avkommunen eller utgå av den omyndiges medel, I ett föregående avsnitt har föreslagits attöverförmyndarna i vissa fall skall kunna befria förmyndarna från skyldighetenatt avge räkning. Överförmyndarnas möjlighet att medge sådan befrielsebegränsas dock av att det måste finnas underlag för beslutet om hurförmyndararvodet skall betalas. Inte sällan torde det dock vara uppenbart attden omyndiges inkomst och övriga tillgångar är så ringa att förmyndararvodetskall betalas av kommunen. Överförmyndaren bör i sådant fall kunna fatta besluthärom utan att ha tillgång till räkning. Vad sedan gäller frågan om förmyndararvodets storlek harmånga remissinstanser godtagit promemorians förslag om att arvodet i varjesärskilt fall skall bestämmas av överförmyndaren enligt grunder somvederbörande kommun eller kommuner bestämmer. Från flera håll framförs dockbetänkligheter motförslaget , Sålunda anser flera remissinstanseratt det finnsrisk för stora variationer i förmyndararvodenas storlek mellan de olika kommunernaoch att det därför bör uppställas lagregler om hur stort arvode som skall utgåmed möjlighet för överförmyndaren att bestämma högre arvode. Man pekar också påatt svårigheter kommer att uppstå för överförmyndarna att i det enskilda falletbestämma arvodena och att det finns risk för tvistigheter och överklaganden avöverförmyndarnas beslut. Vissa remissinstanser understryker att kommunernaspraxis i arvodesfrågorna noggrant börföljasochatt en lägsta gräns för arvodenabör fastställas i lag, om det visar sig bli alltför stor oenhetlighetkommunerna emellan eller om arvodena hålls på en alltför låg nivå. Enligt ettpar remissinstanser bör förmyndararvodet aldrig få understiga avbasbeloppet. För min del vill jag först konstatera att det givetvis ärav värde om förmyndararvodena blir något så när lika inom olikaöverförmyndardistrikt. är det uppenbart att de särskildaförhållandena kan variera avsevärt mellan olika förmynderskap. Som jag tidigarehar framhållit torde visserligen den ekonomiska förvaltningen i de allra flestaförmynderskap bli föga betungande, särskilt om den omyndige inte har annaninkomst än folkpension e. d. Emellertid kan naturligtvis fall förekomma dä denekonomiska förvaltningen blir komplicerad och det därför är motiverat atttillerkänna förmyndaren ett förhållandevis högt arvode. På samma sätt kan denomyndiges behov av personlig omvårdnad vara i hög grad växlande, något somockså måste påverka förmyndararvodenas storlek. På grund av det sagda är det enligt min mening ogörligtatt i lagen ställa upp en bestämd regel om förmyndararvodenas storlek, Istället bör föreskrivas att arvodet i varje särskilt fall skall bestämmas avöverförmyndaren och att arvodet skall vara skäligt med hänsyn till det arbetesom har lagts ned på den ekonomiska förvaltningen och på den personligaomvårdnaden om den enskilde. Beaktas bör emellertid också att de förordadereglerna om hur förmyndararvode skall betalas torde komma att medföra attkostnaderna i de flesta fall läggs på kommunerna. Det är uppenbart attkommunerna då också har ett berättigat intresse av att få inflytandeöver hur arvodena bestäms. Detta inflytande bör enligt min mening komma tilluttryck genom att kommunerna fastställer grunder till ledning föröverförmyndarnas avgöranden. Det får därvid anses lämpligt att grundernainnehåller anvisning på ett standardarvode, som alltså bör utgå i normalfallen.Dessutom bör i grunderna ges vissa hållpunkter för när ett högre arvode skallkunna utgå och vilken utredning som förmyndaren bör vara skyldig att förebringai olika fall, I det enskilda fallet bör dock överförmyndaren alltid i sistahand kunna göra en egen skälighetsbedömning. Givetvis finns det en viss risk för oenhetlighet, om varjekommun bestämmer sina egna grunder och varje överförmyndare därefter får frihetatt, låt vara inom vissa gränser, bestämma förmyndararvodets storlek. Jag haremellertid inhämtat att är berett att utfärdarekommendationer i ämnet och även i övrigt medverka till en samordning mellanolika kommuner och överförmyndare. Detta torde avsevärt minska riskerna för attkommunernas och överförmyndarnas praxis skall bli alltför växlande. Dessutomkommer domstolarna att kunna ge vägledande avgöranden i fall då enarvodesfråga överklagas. För skall få garantier för att inte förmyndararvodena blir alltför låga kan detgivetvis ifrågasättas att i lagen föra in en regel om minimiarvode. Etttänkbart minimiarvode, som också diskuteras i promemorian, skulle vara avbasbeloppet enligt lagen om allmän försäkring, I promemorian avvisasemellertid tanken på en regel om minimiarvode. Även jag anser det olämpligt meden sådan regel. Med hänsyn till att arvodet i fortsättningen skall avse ävenden personliga omvårdnaden om den omyndige utgår jag från att kommunerna i sinagrunder inte sätter normalarvodet lägre än vad som motsvarar de arvoden som nui regel utgår, 1 många fall torde emellertid en ej oväsentlig höjning avarvodet vara befogad. En regel om minimiarvode skulle emellertid kunna motverkaen sådan höjning. Jag har tidigare förordat att förmyndaren skall fåuttrycklig rätt till ersättning för utgifter, i den mån utgifterna har varitskäligen påkallade för uppdragets behöriga fullgörande. Ersättning för utgifterbör betalas av kommunen resp. utgå av den omyndiges medel enligt samma reglersom har föreslagits beträffande arvode. Principen bör alltså vara att denomyndiges medel tas i anspråk för betalning av arvode och ersättning förutgifter endast i den mån det kan ske utan att hans inkomster minskas så att deunderstiger två basbelopp. Ersättningen för utgifter bör i varje särskilt fallbestämmas av överförmyndaren. Enligt gällande rätt utgår arvode inte till legalförmyndare med mindre rätten med hänsyn till särskilda omständigheter lämnartillstånd därtill. Av förarbetena framgår att lagstiftaren med särskildaomständigheter har avsett fall då en mindre bemedlad fader eller moder ärförmyndare för ett barn med en betydande förmögenhet, vars förvaltning tar ianspråk en väsentlig del av förmyndarens tid. Även i fortsättningen bör legalför- myndares rätt till arvode vara begränsad till sådana fall.Arvode till legal förmyndare bör alltså inte kunna avse den personligaomvårdnaden. Inte heller bör arvode kunna utgå, om den omyndiges tillgångar ärav ringa omfattning. Med hänsyn härtill saknas anledning att i fråga om arvodetill legal förmyndare föreskriva annat än att arvodet skall utgå av den omyndigesmedel. Den ändringen bör emellertid göras i förhållande till gällande rätt attöverförmyndaren i stället för domstol prövar frågan huruvida arvode skall utgå.