prop · FX0388 · 1974-12-31 00:00:00 — För arbetstagare som vid avgången ur tjänst fyllerförutsättningarna för förtidspensionering skall den årliga ersättningen enligtförsvarsbrevet utgå med belopp motsvarande den ålderspension, som skulle ha tUl-kommUarbetstagaren om han avgått med sådan pension för anstäUningens frånträdande.Samma beräkningsgrund tUlämpas på den som vid avgången inte fyller kraven förförtidspensionering. Därvid skall dock, intUl utgången av den månad varunder anställningshavarenskulle ha uppnått den för honom gällande pensioneringsperiodens nedre gräns, beloppetminskas . Enligt det förut nämnda s. k. trygghetsavtalet mellan SAVoch statstjänstemännens huvudorganisationer skall framställningar om av- gångsbidrag eller årlig ersättning prövas av entrygghetsnämnd. består av ordförande, vice ordförande ochytterligare sex ledamöter. Av sistnämnda sex ledamöter skah tre vararepresentanter för staten och tre representanter för de statsanställdashuvudorganisationer. Några närmare uppgifter angående antalet behandladeframställningar, storleken av beslutade ersättningar etc. föreligger inte medhänsyn tUl den korta tid, som avtalet varit i kraft. Pä detkommunala området saknas avtal om avgångsersättning. Frågan omett trygghetsavtal har dock aktualiserats, av Svenska kommunalarbetareförbundetår 1971 och av tjänstemannaorganisationerna är 1973. förberedsfrågan - såväl för det primärkommunala området som för landstingsområdet - avparts-sammansatta arbetsgrupper. 1 sitt huvudbetänkande (SOU 1973r7 s. 152) framhöllutredningen att reglerna om uppsägningstid knappast borde användas för att,utöver uppsägningslönen, tiUförsäkra arbetstagarna en särskild kompensation vidfriställning. Detta borde i stället ske genom någon form av avgångsersättningi likhet med de system härför som redan finns uppbyggda för stora delar avarbetsmarknaden. Dessa synpunkter delades av föredragande departementschefen (prop.1973 r 129 s. 142), som anförde att uppsägningslönens huvudsakliga funktion äratt utgöra en garanti för att arbetstagarnas försörjning inte äventyras underden anstäUningstid som uppsägningstiden innebär men att uppsägningslönen intebör ha som funktion att dessutom ge kompensation för de särskilda bekymmer somkan uppstå vid uppsägning. Departementschefen tUlade att L den mån en sådankompensation är påkallad denna bör utgå i form av avgångsvederlag ellermotsvarande. 1 enlighet med det anförda har utredningen prövat om det,utöver de förlängda uppsägningstider som utredningen har föreslagit, behövsnågon form av avgångsersättning för att öka tryggheten i synnerhet för äldrearbetstagare i den anställning de innehar. Vidövervägandet av frågan om en rätt till avgångsersättning bör lagfästas beaktar utredningentUl en början att flertalet arbetstagare genom kollektivavtal redan hartillförsäkrats rätt att under vissa förutsättningar erhålla avgångsersättningvid uppsägning på grund av arbetsbrist. Så gott som samtliga arbetstagare istatens tjänst och uppskattningsvis något av de inom den privatasektorn anställda arbetstagarna omfattas av något system för avgångsersättning.Inom den kommunala sektorn förbereds f. n. frågan om ett trygghetsavtal. Utredningen konstaterar att de skilda systemen föravgångsersättning visserligen uppvisar sinsemellan olikheter i flerahänseenden, men att dessa olikheter i vissa hänseenden lär bero på skUlnader isynsätt hos de avtalsslulande organisationerna på arbetstagarsidan. dar sig tUl inte ringa del på skUda förutsättningar ifråga om exempelvis sådana faktorer som lönejämnhet inom medlemsgruppen,generella svårigheter att finna nytt arbete inom yrket och på bostadsorten,rörlighet hos vederbörande kategori av arbetstagare osv. Under arbetets gång har utredningen haft kontakter medföreträdare för , LO och TCO. Därvid har framgått att organisationernamotsätter sig en lagstiftning som pä något sätt skuUe ändra innebörden av ellerförutsättningarna för de avtalsreglerade systemen för avgångsersättning liksomde fonder som byggts upp. Utredningen delar denna uppfattning att man Lnte börinföra en lagstiftning som skuUe kunna rycka undan grunden för de regler som pågrund av partsöverenskommelser gäller om rätt tUl avgångsersättning. mening lär det inte heller vara möjligt att finna ett lagfästsystem som på samma sätt som överenskommelserna kan ta hänsyn tUl olika arbetstagargmpperssärskilda förutsättningar och behov. När det gäller frågan om en lagfäst avgångsersättning förarbetstagare som inte genom kollektivavtal redan tillförsäkrats denna rätt,konstaterar utredningen att en sädan lag skuUe få ett mycket begränsat tihämpiiings-omräde.Utredningen ifrågasätter vidare om det för samtliga arbetstagare, som skuUeomfattas av en sådan lag, verkligen föreligger något uttalat behov av en lagstadgadrätt tiU avgångsersättning. Vad gäller arbetstagare anställda hos kommunernämner utredningen att uppsägning av sädana arbetstagare pä grund avarbetsbrist förekommer endast i ett eUer ett par faU . Dessutom pågårförhandlingar om ett avtal rörande avgångsersättning för det kommunala området.Utredningen har vidare erfarit att det för vissa av de utanför AGE-systemet ståendeprivatanställda tjänstemännen kan bh aktuellt attmotsvarande förmåner införs genom elt fristående system. Inom ett förarbetstagarorganisationerna pä industriljänstemannaområdet gemensamt samarbetsorganför förhandlingsfrågor, det s. k. , har nämligen utarbetats en planpå att i egen regi driva en särskild AGE-fond, till vilken man räknar med attgenom särskUda avtal kunna ansluta åtminstone en sjättedel av de omkring 30 000arbetsgivare som inte omfattas av AGE-systemet. Utredningenfinner, med hänsyn tUl det anförda, att en lag om avgångsersättning skulle fåbetydelse huvudsakligen bara för en mindre grupp tjänstemän hos oorganiseradearbetsgivare som kommer att stå utanför såväl det nuvarande AGE-systemet somdet planerade AGE-ISAM-systemet, samt för del förhållandevis ringa antal övrigaarbetstagare på den privata sektorn som är verksamma i icke kollektivavtalsregleradeanställningar. Enligt utredningens mening bör särskilda lagregler om rätt tiUavgångsersättning för en sådan förhållandevis liten grupp av arbetstagareinföras endast om starka skäl talar härför. Sädana skäl anser utredningenemellertid inte vara för handen. Reglerna i lagen om anstäUningsskydd lärenligt utredningen medföra en betydande förstärkning av dessa arbetstagarestrygghet i anställningen. Äldre arbetstagare ges sålunda en särskUd företrädesrätt till fortsatt arbete och ekonomiskt förbättras arbetstagarens ställning genom förlängdauppsägningstider med rätt till lön, även om något arbete inte kan erbjudasarbetstagaren. Dessutom finns regler om företrädesrätt tUl återanställning ochom rätt att pä betald arbetstid besöka arbetsförmedlingeneller annars söka arbete. Utredningen erinrar slutligen också om deförbättringar av arbetslöshetsförsäkringen som trädde i kraft den I januari1974 och som lar minska behovet av en särskUd avgångsersättning för dearbetstagare som står utanför de avtalsreglerade systemen. Med hänsyn tUl de anförda omständigheterna stannarutredningen för att inte föreslå några lagregler om rätt tUl avgångsersättning. Utredningens uppfattning, alt någon lagstiftning om rätt tUlavgångsersättning inte är behövlig, lämnas utan erinran av samtligaremissinstanser utom en. Bland de remissinstanser som uttalar sig förutredningens förslag i denna del kan nämnas RFV, poststyrelsen, SPN, , , , , , , ochSR. Den enda remissinstans, som anser utredningens förslag iförevarande del vara betänkligt, är anför att f. n. säkerligen några hundratusentals tjänstemän intekommer i åtnjutande av avgångsersättning. Att stora grupper skall bliutestängda från avgångsersättning, beroende på att arbetsgivarna inte äranslutna till AGE-systemet, finner förbundet stå i dålig samklang med den trendmot en nivellering och demokratisering pä arbetsmarknaden som påbörjats. Dearbetstagare, vars arbetsgivare är oorganiserade, är vidare enligt förbundetsmening i mängt större behov av rättsligt skydd än övriga grapper. Förbundetanser att det, trots de förbättringar för arbetstagare som lagen om anställningsskyddmedför, finns ett uttalat behov av att därutöver kompensera arbetstagare för desvårigheter som kan uppstå efter anställningstidens slut. Förbundet framhålleratt behovet för samhället att garantera de grupper, som på grund av arbetsgivarensgodtycke inte erhåller något avgångsvederlag, en dräglig kompensation för desärskilda bekymmer som uppstår för vederbörande accentueras i takt med attfriställningar och företagsnedläggelser tenderar att öka. 6.1 Lagstiftning om facklig förtroendemans ställning påarbetsplatsen har kraven på en demokratisering avförhållandena i arbetslivet växt sig allt starkare. För att åstadkommamedbestämmande för de anställda har arbetstagarnas organisationer funnit detnödvändigt att begära stöd från statsmakterna i form av förändringar itidigare lagregler och i form av helt nya regler. 1 linje med dessakrav har ett omfattande reformarbete inletts. Den grundläggande tanken i dettaarbete är, att arbetstagarna i första hand skall tiUerkännas medbestämmande ifrågor, som berör den enskUde arbetstagaren nära och . Genom beslut av har de anstäUda genom sinaförtroendevalda skyddsombud och genom skyddskommittéerna fått ökade befogenheternär det gäller skyddsfrågor och åtgärder på arbetsmiljöns område. Vidare har deanställda fått ett visst inflytande över företagens personalpolitik genom lagenom anställningsskydd. Denna lag syftar tiil att ge inte endast ett skydd motgodtyckliga uppsägningar och viss ekonomisk trygghet vid uppsägning utan ävenarbetstagarnas organisationer elt inflytande över personalpohtiken både vid driftsinskräkningaroch i enskilda uppsägningsfaU. Lagen om vissa anställnhigsfrämjande åtgärderförutsätter en aktiv medverkan av företrädare för de anställda i arbetet medatt söka lösa de äldre eller handikappade arbetstagarnas problem. För attgarantera de anstäUda möjlighet att påverka företagens långsiktiga handlandehar en särskUd lag stiftats, som ger arbetstagarna rätt att genom sina fackligaorganisationer utse representanter i företagens styrelser. Vidare pågår ettutredningsarbete inom ramen för arbetsrättskommitténs uppdrag, vilket syftartill att ändra den arbets-rättshga lagstiftningen, så att de anställda kan fåmedbestämmande i frågor, som rör arbetets organisation och ledning samtpersonalpolitiken. Resultatet av kommitténs arbete väntas under hösten 1974.Även uppgifter, som traditionellt inte har legat på arbetstagarnas organisationer,anförtros nu åt dem. F. n. pågår i Kungl. ett utredningsarbete omarbetstagares rätt till ledighet för utbUdning. En sädan rätt kommer att krävaen betydande medverkan från de fackliga organisationernas sida. De nämnda exemplen antyder den roll som statsmakternatillmäter arbetstagarnas egna organisationer. Dessa organisationer har somgrundläggande uppgift att ta till vara medlemmarnas intresse av att få enrättvis del av de uppnådda produktionsresultaten. Organisationerna har emellertiddäratöver sett som sin uppgift att medverka till en successiv förändring avförhållandena i arbetslivet och i samhället i stort. De har verkat inte barasom intressebevakare utan ocksä som samhällsbyggare, och de har framgångsriktlöst sina uppgifter. Mot denna bakgrund är det naturligt att statsmakterna ärberedda att tillmötesgå kraven på att öppna nya vägar för arbetstagarna ochderas organisationer när det gäller rätten till inflytande över arbetsplatseroch företag. De fackhga organisationernas arbetsmetod är att genomförhandlingar söka nä fram till överenskommelser, som tillgodoser medlemmarnasberättigade krav. Den grundläggande tanken är att parternas motstridigaintressen skall regleras i avtal som båda parter tar ansvar för underavtalsperioden. är emellertid parterna på arbetsmarknaden utrustademed stridsmedel för att hävda sina intressen och tvinga fram ett avgörande.Kraven på en mer omfattande lagreglering av frågor som berör anställningstrygghet,arbetsmUjö, medinflytande m. m. innebär inte nägon förändring i synen pä organisationernasställning och arbetsmetoder. De ar i stället uttryck för en önskan att öppnanya fält för de anställda att från mera hkvärdigä utgångspunkter arbeta förlösningar av problemen i arbetslivet. Enligt min mening förehgger det betydande fördelar i attorganisationerna på detta sätt tar ett ansvar för förhållandena påarbetsplatserna och i företagen. Det innebär att lösningarna på de problem somuppstår kan anpassas efter de skiftande villkor som råder på olika häU iarbetslivet. Det innebär ocksä att man kan ta till vara den kunskap ocherfarenhet som finns hos dem som är direkt berörda av förhållandena. Detinnebär slutligen att man kan bygga vidare på de arbetsmetoder, som sedan längeoch med framgång har tillämpats på den svenska arbetsmarknaden. Med denutgångspunkten är det angeläget att bedöma i vilken utsträckning de fackligaorganisationerna har möjlighet möta de nya och ökade krav, som följer av endemokratisering av arbetslivet. Jag vUl först erinra om att det sedan nägra år tillbakafinns kollektivavtal, som anger vissa regler för det fackliga arbetet påarbetsplatserna. Denna avtalsreglering gäller dock inte hela arbetsmarknaden.Den är dessutom i huvudsak begränsad till att avse endast den främste ellernågra av de främsta fackliga företrädarna pä arbetsplatserna. Den har,naturligt nog, inte utformats med hänsyn tiU de uppgifter, vilka nu kommer attåvila de fackliga organisationerna. Mot denna bakgrund har arbetstagarnasorganisationer begärt att de grundläggande reglerna för de fackligaförtroendemännens ställning på arbetsplatserna läggs fast i lag. Bakom dennabegäran ligger bedömningen, att det saknas förutsättningar att avtalsvägen fåtill stånd tillfredsställande bestämmelser. Enligt min mening är det ett viktigt samhällsintresse attsäkerställa att de fackhga förtroendemännen fär möjlighet att fullgöra deuppgifter, som läggs på dem. Värdet av det fackliga arbetet bör erkännasoffentligt. Jag föreslår därför att en lagfäst grund skapas för det fackligaarbetet. Det förslag till lag om fackhg förtroendemans ställning påarbetsplatsen, som presenterades av utredningen rörande ökadanställningstrygghet och vidgad behörighet för arbetsdomstolen (SOU 1973:56),har vid remissbehandlingen fält ett mycket blandat mottagande. 1 frågorrörande den fackliga verksamhetens omfattning oeh rätt till ledighet förfackliga uppdrag går förslaget längre än vad som följer av gällande avtal.Utredningen föreslär bl. a. att arbetstagarparten skall ges bestämmanderätt ivissa tiUämpningsfrägor. Detta hälsas med tillfredsställelse frän fackligthäll. Flera organisationer menar dock att utredningen hade kunnat gä längreoch att lagförslaget knappast ger några väsenthga förbättringar på de mindrearbetsplatserna. Kraftig kritik mot förslaget riktas framför allt avarbetsgivarorganisationerna. SAF menar t. ex. att förslaget äsidosätterelementära rättvisekrav och att dess genomförande skulle medföra risk förmotsättningar på arbetsmarknaden. Andra remissinstanser beklagar attutredningsförslaget har fått en utformning som framhäver den ena eller andrapartens befogenheter i ohka sammanhang i stället för att understrykavikten av att frågor rörande den fackliga verksamheten löses i samförstånd.Kritik riktas ocksä mot att förslaget inte tar hänsyn till vad som framstår somrimligt för den enskilda arbetsplatsen och att arbetstagarpartens vittgåendebefogenheter enligt förslaget inte ocksä åtföljsav ett motsvarande ansvar. Enligt min mening är det önskvärt att reformerna inomarbetslivet kan genomföras under positiv medverkan frän berörda parter. Det är ocksärimhgt att den fackliga verksamheten anpassas till förhållandena på denenskilda arbetsplatsen och att verksamheten förläggs på elt sådant sätt att deninte medför betydande hinder för arbetets behöriga gång. Detta är samtidigiexempel på frågor som bäst löses genom överläggning mellan arbetsgivaren ocharbetstagarorganisation. Däremot anser jag, i likhet med utredningen, att detär uteslutet att arbetsgivaren primärt skall bestämma vilken facklig verksamhetpå arbetsplatsen som är skälig eller hur denna verksamhet skall förläggas.Detta strider helt mot de principer, som ligger till grund för det pågåendereformarbetet. Om det i lagen slås fast, att den fackliga verksamheten päarbetsplatserna skall genomföras med skäligt beaktande av de förhållanden som råderdär och ett visst ansvar för verksamheten läggs,på den fackligaorganisationen, bör det enligt min mening vara möjligt att ge större utrymme åtarbetstagarpartens bedömningar vid tillämpningen av förtroendemannalagensregler än utredningsförslaget medger. Kan parterna pä arbetsplatsen inte enasom hur lagen skall tillämpas, bör därför företräde ges åt arbetstagarpartensmening angående lagens rätta innebörd intill dess tvisten har blivit prövad isedvanlig ordning. Arbetstagarparten bör få s. k. tolkningsföreträde. Den fackhgaorganisationen bör mot den bakgrunden också kunna åläggas eltskadeståndsansvar, som dock bör begränsas till sådana, som jag förutsätter,undantagsfall dä organisationen missbrukar eller grovt värdslöst utnyttjar sinabefogenheter enligt lagen. Vissa remissinstanser tar upp frågan om en särskildlagstiftning och påpekar att del grundläggande skyddet för förtroendemännenredan följer av föreningsrättslagstiftningen och lagen om anställningsskyddsamt att det dessutom redan finns särskilda lagar för vissa grupper av fackligaförtroendemän, t. ex. skyddsombud, styrelserepresentanter osv. Man menar attdet kunde vara möjligt att komplettera dessa lagar och därmed undvika detillämpningsproblem, som uppkommer, om flera lagar skulle gälla parallellt.Från fackligt håll betonas å andra sidan vikten av att lagstiftningen görs säenkel som möjligt. Detta främjas enligt min mening inte av att reglerna spridsut på ett flertal ohka lagar. Dessutom fordras ändå särskilda regler om de fördet praktiska arbetet sä betydelsefuUa frågorna om ledighet för det fackligauppdraget och betalningen vid sådan ledighet. 1 lUchet med utredningen menarjag därför, att en samordnad lagstiftning är att föredra. Lagen bör kunna geskaraktären av en ramlagstiftning. De grundläggande reglerna om de fackligaförtroendemännens rättsställning bör självfallet vara tvingande. 1 övrigadelar bör, lagen genom kollektivavtal på förbundsnivå kunna anpassas till deolika förhållanden, som råder på de enskilda arbetsplatserna. Omfattningen ochförläggningen av ledighet, kretsen av förtroendemän och betalningen vid fackligt arbete är exempel på frågor, som kan lösasgenom överenskommelse parterna emellan. De regler som träder in, om enighet Lntenäs, bör vara uppbyggda sä att de utgör garantier för att överenskommelse skallkunna träffas på jämställd nivå. En fråga,som jag redan i detta sammanhang vUl beröra, är den kritik som framför allt LOhar riktat mot att utredningsförslaget har begränsats till att avse endastfackliga förtroendemän, som är anställda hos den enskilde arbetsgivaren.Funktionärer inom den lokala fackföreningen eller förtroendemän, som har sittfackliga uppdrag förlagt även till andra arbetsplatser än den egna, kommerdärigenom att helt eller delvis stå , utanför lagen. Särskilt gäller deltamindre arbetsplatser eller branscher där förhållandena är sädana att denfackliga verksamheten inte har kunnat knytas till den enskilda arbetsplatsenutan har lagts på de lokala fackliga organisationerna. Inte heller de nuberörda företrädarna bör enligt min mening få hindras i sitt arbete päarbetsplatserna. De bör t. ex. kunna fä tillträde till arbetsplatser där de harmedlemmar. Det arbete, som de där utför, skulle kunna finansieras genomavgifter, som tas ul av samtliga berörda arbetsgivare inom den lokalaorganisationens verksamhetsområde. Exempel på ett kollektivavtalsregleratsådant avgiftssystem kan hämtas från byggnadsindustrin. Jag tänker på t. ex. deavgifter som tas ut för den s. k. bygghälsans verksamhet. Inom arbetarskyddetsker f. n. en utbyggnad av systemet med regionala skyddsombud, varvidarbetsgivaren bidrar genom den generella arbetsgivaravgift som tiUförsarbetarskyddsfonden. De nu berörda problemen har inte behandlats avutredningen, vars arbete har avsett att ge förtroendemännen stöd inom ramen förett anställningsförhållande. Något alternativ, som avser fackliga funktionärereller förtroendemän utanför det berörda företaget etc, har följaktligen inteutarbetats. Det är viktigt att reformen om de fackliga förtroendemännensställning inte fördröjs. Betydande uppgifter läggs på förtroendemännen i ochmed att lagarna om anställningsskydd samt om vissa anställningsfrämjande åtgärderträder i kraft . De förbättringar, som kan genomföras, färinte skjutas upp genom fortsatta utredningar om ett alternativt system. Jag ärdärför inte beredd att nu lägga fram förslag i andra avseenden än de som harutretts och remissbehandlats. , vars utredningsarbete somnämnts beräknas vara avslutat , torde komma att beröra delokala fackliga företrädarnas ställning med avseende på exempelvis tillträdetill arbetsplatserna och deras rätt att i likhet med arbetsplatsensförtroendemän fä insyn i arbetsgivarens verksamhet och därmed sammanhängandefrågor. Det kan i anslutning härtill bli aktuellt att bygga ut förtroendemannalagenmed regler angående de icke anställda förtroendemännen. Självfallet bör lagenredan nu utformas så att den blir tillämplig på de s. k. kontaktmännen ellerarbetsplatsombuden vid de mindre arbetsplatserna och sä att en förtroendemankan fä ledighet frän den egna arbetsplatsen för fackligt arbete på en annanarbetsplats. Genom att de regler som avser kretsen av fackliga förtroendemänoch betalningen för det arbete som de utför görs dispositiva,bör det också vara möjligt att genom kollektivavtal finha andra lösningar, vUkabättre passar de förhållanden som råder inom branschen, orten etc. 1 den månfrågan om ett kollektivavtalsreglerat alternativ till förtroendemannalagen intenår sin lösning för de närmast berörda branscherna, kan det vara möjligt attfortsätta det utredningsarbete, som t. v. fått anstå. Jag vill erinra om attdet även i andra fall har varit svårt att föra ut beslutade reformer till demindre arbetsplatserna. Verksamheten med de s. k. anpassningsgrupperna har t.ex. hLltUls fått inriktas på företag och myndigheter med mer än 50 anställda.Det har visat sig svårt att finna motsvarande arbetsformer för mindre företag.Jag vUl därför inte utesluta möjligheten alt de nu berörda frågorna får tas uppliU övervägande i ett större sammanhang. Tolkningsföreträdet är en fråga som också ligger inomramen för arbetsrättskommitténs utredningsområde. Liksom vid reformen av arbetarskyddetfinns det nu remissinstanser, som beträffande de fackliga förtroendemännens stäUningmenar, att den hittillsvarande ordningen med tolkningsföreträde förarbetsgivarparten bör bestå liU dess arbetsrättskommittén har lagt framförslag om en samordnad lösning av hithörande frågor. Organisationerna påarbetstagarsidan avvisar tanken på ett uppskov med den reform, som ett omvänttolkningsföreträde innebär. Jag delar arbetstagarorganisationernas uppfattning.Som jag förut har framhållit är det av vikt att de fackliga förtroendemännen nuges underlag för praktiskt handlande så att intentionerna bakom de beslutadereformerna kan förverkligas ute pä arbetsplatserna. Jag kan inte se att ett StäUningstagandeangående garantier för den fackliga verksamheten skulle föregripaarbetsrättskommitténs arbete. Något uttalande i den riktningen har Lnte gjortsav arbetsrättskommittén. Som närmare kommer att utvecklas i bl. a. specialniotiveringentill den föreslagna 9 § innebär det förordade tolkningsföreträdet, att det vidtvist blir den berörda arbetstagarorganisationens mening angående lagens rättainnebörd som kommer att gälla intill dess tvisten har slutligt prövats.Detsamma bör gälla vid tvist om kollektivavtalsbestämmelser som har trätt i förtroendemannalagensställe.