prop · FX0383 · 1974-12-31 00:00:00 — Presumtionsregeln har också förts in i annan nyfastighetsrättslig lagstiftning, t. ex. anläggningslagen (1973r 1149) ochledningsrättslagen (1973r 1144). Presum-tionsregelns syfte att dämpamarkvärdestegringen talar med styrka för att den tUlämpas också vid värderingenligt VL. Jag förordar att presumtionsregeln görs tiUäraplig också i frågaora ersättning enligt VL. Sammanfattningsvisanser jag aUtså att ersättningsbestämmelserna i bör få en motsvarighet iVL. använda värderingsmetoder kan användas också i fortsättningen menvid hopräkning av olika ersätlningsposter måste en slutlig jämförelse göras medminskningen i fastighetens marknadsvärde och i förekommande fall justering aversättningen ske tiU ett belopp motsvarande denna minskning. HärtiU kommersedan ersättning för ekonomisk skada för fastighetsägaren sora inte täcks avraarknadsvärdet. Ifråga ora presurationsregeln raåsle här observeras att presumtions-tidensutgångspunkt måste vara tiden för talans väckande vid dorastol (jfr 142 §byggnadslagen) eller vid förrättning tiden för påkallande av förrättningen (jfr13 § anläggningslagen). Utgångspunkten för tUlämpning av presumtionsregeln iövergångsförhållandena har i samtlig ny fastighetsrättslig lagstiftningbestämts tUl och jag anser att denna tidpunkt bör gälla också iförevarande saramanhang. I1971 års lagstiftningsärende rörande ändring av expropriationslagbehandlade jag utförligt frågan om bevisbördan (prop. 1971r 122 s. 168170, 255och 264). Vad jag då uttalade om att viss bevisbörda aUtid skaU ligga på densora framställer ett yrkande skaU gälla även i vattenraål. Detsamma gällergivetvis vad som vid detta tiUfäUe uttalades om vissa bevisbördeproblem vidtillämpning av presurationsregeln (prop. 1971 r 122 s. 257 och 264). har den uppskovsmöjhghet som VL erbjuder genom bestämmelserna omprövotid flitigt utnyttjats, företrädesvis i de stora kraftverks- ochregleringsmålen. Man har därvid i aUmänhet förfarit på det sättet att helafrågekoraplex i målen, t. ex. ora företagens inverkan på fiske, flottning ellervirkesutdrivning, ställts för särbehandling efter fortsattutredning, ofta genora en av domstolen tillkaUad sakkunnig. Slutregleringen iuppskjutna delar kan sedan äga rum avsevärd tid efter den definitiva prövningenav övriga ersättningsfrågor för de olika fastigheterna. Detta förfarande låtersig enhgt utredningen mindre väl förenas med ett ersättningssystem som grundaspå en samtidig bedömning av vattenföretagets samlade inverkan på olikafastigheter. 11 1974.1 saml Nr 83 Utredningenföreslår därför, att prövotidsbestämraelserna jämkas så att slutiigskadereglering för fastighet inte behöver äga rum, förrän även uppskjutnaersättningsfrågor är mogna för avgörande. Om provisorisk ersättning ansespåkallad , bör denna utges i form av förskott på denslutiiga ersättningen. Detta bör enligt utredningen gälla både för skador sorai och för sig hade kunnat regleras oraedel-bart och för skador sora omfattas avuppskovet. Förskottet bör enligt utredningen avvägas så alt det i rimlig månkompenserar den fömlse-bara totala nedgången i fastighetens marknadsvärde. Närden uppskjutna ersättningsfrågan blir klar för avgörande, får den slutiiga ersättningenför alla skador på fastigheten bestäraraas och utgivna förskott avräknas. Utredningenbetonar nödvändigheten av att uppskov i fortsättningen förbehåUs de faU då ettverkligt trängande behov därav föreligger. Enligt utredningen bör i förstahand den utvägen prövas att dorastolen med tillämpning av 35 kap. 5 §rättegångsbalken uppskattar skadan tiU skäligt belopp utan någon raera ingåendeundersökning av olika delskador. Utredningensförslag att slutiig skadevärdering för en faslighet inte skaU äga rura förränsaratiiga ersättningsfrågor för den fastigheten är mogna för avgörande avstyrksav vattenöverdorastolen, samUiga sex tingsrätter som är vattendomstolar.Föreningen och länsorgan förvattenkraftsfrågor. Viss kritik fraraförs även mot utredningens förslag i frågaora tiUämpning av 35 kap. 5 § , som anses äventyrarättssäkerheten. Vattenöverdorastolen anser det önskvärt raed en merrestriktiv tiUämpning av uppskovsinstitutet och förordar en skärpning avförutsättningarna för uppskov och införandet av en efter VLrs uppskovssystemavpassad motsvarighet till 35 kap. 5 § . Jaganser inle, att det är nödvändigt att skjuta upp saratiiga ersättningsfrågorför en fastighet enbart av den anledningen att någon enstaka ersättningsfrågaför fastigheten inte är mogen för avgörande. Utredningens förslag med dennainnebörd skuUe raedföra betydande praktiska nackdelar. Om en ersättningsfrågamåste skjutas upp, får man enligt min mening bedöma den inverkan övriga skadorhar på marknadsvärdet och döma ut slutlig ersättning för dessa. När denuppskjutna frågan blir mogen för avgörande, får raan bedöma den ytterhgareminskning av marknadsvärdet som förorsakas och bestämma ersättning härför. Vidprövningen av den uppskjutna ersättningsfrågan torde marken ha tillträtts eUertillståndet tagits i anspråk. Värderingen måste då hänföras till den tidpunktnär detta skedde. Det angivna tillvägagångssättet måste för övrigt även medutredningens förslag användas vid prövning av oförutsedda skador. Jag äralltså inte beredd att föreslå någon ändring av nuvarande bestämmelser om provisoriskersättning vid uppskov. Prop.1974: 83 163 Uppskovsinstitutethar framför allt använts i fråga om fiske, flottning ochvirkesutdrivning. Eftersom flottningen har avvecklats i flertalet vattendrag,torde det i fraratiden mest vara fiskefrågorna som blir aktuella. Demissförhållanden som kan konstaleras i fråga om uppskovsinstitutet torde tillstor del kunna hänföras till dels vattendomstolarnas arbetsbelastning underden stora utbyggnadsepoken i viss utsträckning uppsköts helaskadevärderingen dels motsvarande arbetsbelastning för fiskeadrainistralionen.Jag förutsätter alltså att uppskov inte komraer att behövatUlgripas i samma utsträckning sora tidigare och alt uppskjutna frågor avgörsså snart det är möjhgt. Att så skall ske framgår av lagtexten i dess nuvarandelydelse. Någon ändring av denna är därför i och för sig inte nödvändig för atthindra onödiga dröjsmål. hör till de processuellabestämmelser som måste ses över i förslaget till en ny VL. I avbidan på dettaförslag anser jag mig därför inte behöva föreslå ändring i fråga om förutsättningarnaför uppskov eUer någon särskild bestämmelse ora skälighetsprövning ivattenmål. Förutsättningarna för tillämpning av 35 kap. 5 § rättegångsbalkentorde emeUertid förhållandevis ofta koraraa att föreligga i vallenmål. Enligtnuvarande 9 kap. 9 § skall ersättning under vissa förutsättningar fastställasäven för fastighet som tUlhör sökanden i vattenmålet. Bestäraraelsen avser attskydda fastighetsborgenärema. I utredningens förslag har någon motsvarighet tillbestämmelsen inte tagits raed. Med de belånings- och finansieringsraetoder soranumera tillärapas saknar bestäramelsen enligt utredningen nämnvärd betydelse.Det torde i praktiken vara utomordentiigt svårt för en företagare att bakomryggen på någon av sina kreditgivare skaffa sig erforderliga ekonomiska resurseroch tUlstånd enligt VL för att genomföra ett företag med de konsekvenser somavses i paragrafen. Enligt utredningen skapas erforderliga garantier raotförluster, om borgenären genom klausul i oraslagsreversen tillförsäkrar sigrätt att i ifrågavarande situation kräva betalning ur fastigheten (jfr6 kap. 6 § jordabalken och prop. 1970r 20 del B 1 s. 312). , och anser,alt en bestämmelse motsvarande 9 kap. 9 § bör finnas kvar i VL. Utredningensförslag med en klausul i oraslagsreversen anses inle utgöra tillräckligt skydd. Jagkan inte finna att en klausul i omslagsreversen utgör någon absolut garantiraot förluster. En sådan klausul kan dessutora endast tas in i framtida lån.Det kan visserligen inte vara någon särskilt vanlig situation att en sökande ivattenmål inte kan erbjuda annan säkerhet, om vattenföretaget skadar en egenfastighet men, framför allt med tanke på alt fallhöjd kan tas i anspråk frånegen fastighet, anser jag det tillrådligt raed en raolsvarighet till 9 kap. 9§. eflermönster av den oskadhghelsprövning med hänsyn till fastighetsborgenärerna ochde bestämmelser om nedsättning som jag kommer att föreslå i nästa avsnitt.Ersättning som bestäms enligt förevarande bestämmelse kommer alltså aUtid attsättas ned hos . 6.2.7Betalning och tillträde m. m. Engrandläggande princip i VL är f. n. att åtgärd i vatten som skadar annan intefår utföras innan föreskriven engångsersättning betalts. Jag anser i likhet medutredningen att denna princip bör vidmakthållas med hänsyn tUl de skadelidandestrygghet. Betalning bör liksom hittiUs ske antingen genom nedsättning hoslänsstyrelsen eUer direkt till ersättningstagaren. Annan ersättning bör liksomhittUls alltid betalas direkt till den berättigade. EnligtVL skaU nedsättning aUtid ske vid inlösen men i övrigt endast under vissaförutsättningar. Utredningen föreslår att den ovillkorhganedsältningsskyldigheten vid inlösen las bort. Enligt 6 kap. 2 § ExLskall nedsättning av löseskiUing och intrångsersättning inte ske, omfastigheten inte svarar för beviljad eUer sökt inteckning eller om de borgenärersom har panträtt i fastigheten medgivit att ersättningen betalas tUl denersättningsberättigade. Medgivande behövs dock inte av den för vars rättexpropriationen är väsentligen utan betydelse. Jag anser att dennabestämmelse, sora tämhgen väl stämmer med vad som i VL redan gäller förskadefaUen, bör ges tillämpning även i VL. Bestämmelsen måste liksora i ExLkorapletleras med en bestämmelse om skyldighet för den ersättningsskyldige atttUl anmäla att ersättning betalats direkt till denersättningsberättigade. Enligtnuvarande 9 kap. 73 § har panträttshavama viss rätt alt kräva gottgörelse iefterhand. Utredningens förslag innehåller motsvarande reglering. En liknandelösning för expropriationslagens del föreslogs i en inora juslitiedeparteraentetupprättad proraemoria (Ds Ju 1971 r 23) med förslag till ändringar iexpropriationsförfarandet m.m. Jag fann emellertid på anförda skäl att en annanlösning var lämpligare (se prop. 1972r 109 s. 256). Besväras fastigheten avbeviljad eller sökt inteckning, får löseskiUing och intrångsersätlning oavsettyrkande enligt 5 kap. 25 § andra stycket ExL inte sättas lägre än som föranledsav ersättningsbestäraraelserna i 4 kap., om det inte är väsentligen ulanbetydelse för borgenäremas rätt. Är partema överens om storleken av löseskUlingeller intrångsersättning, får dorastolen enligt 5 kap. 25 § Iredje stycket ExLmeddela dom i enlighet därmed, om medgivande lämnats av samtliga borgenärer somhar panträtt i fastigheten. Medgivande erfordras inte av den för vars rättdomstolens avgörande är väsentligen ulan betydelse. FörebUd tiU dennaoskadhghelsprövning var motsvarande bestäramelse i 5 kap. 16 §fastighelsbUdningslagen (1970r 988, omtryckt 1971 r 1035). 1974: 83 165 Jaghar redan föreslagit en motsvarighet tUl 5 kap. 25 § tredje stycket ExL (seavsnitt 6.2.5.) och jag anser på gmnd av mitt ställningstagande i 1972 årslagstiftningsärende att de nya bestäramelserna bör utforraas iöverensstämraelse raed 5 kap. 25 § ExL. Enhgt VL har förelagarenviss betänketid under vilken han måste bestämma sig för om han vUl utnyttja ettgivet tiUstånd att efter betalning ta annans egendom i anspråk. I skadefallenär betänketiden från lagakraftägande beslut och vid inlösen . Attfristerna i VL gjorts avsevärt längre än expropriationslagens treraånadersfristtorde enligl utredningen ha berott på alt det ofta tar betydande tid alt detaljplaneraoch utföra företag enligl VL och att raan velat frita ersättnings-givaren frånatt utge ersättning, innan han verkligen använder den rättighet han har fått.Jag anser i likhet raed utredningen att dessa skäl alltjämt är bärande.Ersättningstagamas anspråk på att inte hållas i ovetskapom humvida deras egendora skaU tas i anspråk eUer inle raoliverar emellertiden förkortning av företagarnas nuvarande betänketider. Jag finner attutredningens förslag vid skada och vid inlösen utgör enlämphg avvägning. Sara-tidigt bör eraellertid raöjlighet beredas vattendorastolenatt för extraordinära fall förkorta eller förlänga fristema. parterna ärense ora annan tid än som anges i lagen bör vattendorastolen naturhgtvis kunnaförordna i enlighet med parternas önskeraål. För att undvika uppenbaraorättvisor, sora kan tänkas inträffa vid betydande ändringar i aUmännaprisläget mellan tidpunkten för skadeuppskattningen (den s. k.värdetidpunkten) och betalningsdagen, föreslår utredningen attersättningstagarna tiUförsäkras rätt till gottgörelse för förluster somdrabbar dem till följd av den ekonomiska utvecklingen. Tvister ombagatellbelopp bör dock undvikas. Gottgörelse bör med hänsyn härtill utgå baratill dera, vilkas förluster inte är ringa. Talan om gottgörelse bör enligtutredningen väckas genora släraning till vattendorastolen. KaramarkoUegiet anslutersig tiU principen ora gottgörelse för förlust till följd av ändring ipenningvärdet. Enligt koUegiet kan det emeUertid ifrågasättas ora denföreslagna bestäraraelsen verkligen gagnar ersättningstagarna. Det förekommernäraligen redan nu utan stöd av någon lagbestämmelse att vattendomstolarna påyrkande av part meddelar föreskrift om indexreglering av utdömdaersättningsbelopp fram till betalningsdagen. Enligt förslaget gäUer särskildaföratsättningar för gottgörelse och talan om gottgörelse skall väckas genomstämning, vilket innebär att sakägaren är sämre ställd irättegångskostnadshänseende. KoUegiet anser därför, att det finns anledning attytterligare överväga förslaget. Jag anser i likhet medkamraarkoUegiet, att utredningens förslag i denna del har en alltför begränsadräckvidd. Jag anser det i stället lämpligtraed en allraän föreskrift ora att ersättningsbeslutet, ora det är lämpligt,bör innehåUa bestämmelser som garanterar att ersättningstagaren inte åsamkasförluster på grund av penningvärdeändringen mellanersättningsbeslutet och tiden för ersättningens erläggande. Den lämpligasteformen är givetvis kidexreglering. I mån av behov kan denna indexregleringanknyta tiU en längre tUlbaka i tiden liggande antagen värdetidpunkl. Dettaförfarande används f. n. av vat-tendorastolarna. EnliglVL gäller f. n. förbud raot att återkräva betald ersättning. Jag anser i likhetmed utredningen att de ersättningsberättigades ekonomiska trygghet kräver attdelta förbud behåUs. EnUgt pleniavgörandet NJA 1961 s. 743 fårersättningsgivaren inle fullfölja talan mot ersättningsbeslut, när ersättninghar betalts. Utredningen anser, att den teoretiska granden för detta avgörandeundanröjs med utredningens förslag till ändring av avräkningsbeslämmelsema viduppskov (se avsnitt 6.2. Jag har emellertid inte biträtt utredningensförslag i den delen och pleniavgörandet kommer därför aUtjämt att äga fullgUtighet. Jag finner inte någon anledning att genom lagstiftning mbba dettaavgörande. VL innehåller nu utförligaregler om tillträde tUl fast egendom som skall lösas. Enligt utredningensmening bör VLrs tiUträdesregler närmas liU motsvarande regler iexpropriationslagen. De synbarligen något stela reglerna i VL bör enUgtutredningen med fördel kunna ersättas med bestämmelser om rätt för företagarenatt tillträda egendom som skall lösas utan elt kompliceratuppsägnmgsförfarande. Jag biträder utredningens förslag att företagaren berättigastillträda egendomen när han betalt ersättningen för egendomen liksom ersättningför skada genom avståendet och dessutom, i förekomraande fall, gjort anraälantill . Förslaget stäraraer väl överens med vad som gäUer enligtExL. Utredningen anser emeUertid också att ersättningstagaren måste få rätt tiUskäligt uppskov, om hans förhållanden ger anledning till det. Med hänsyn tUlatt företagaren enligt VL har en betänkelid av vid skada och sex månadervid inlösen anser jag det nödvändigt att ersättningstagaren kan ges skähgtuppskov. I ersättningsbeslutet skaU alltså kunna föreskrivas viss minsta tidinom vilken tillträde inle får ske resp. skadebringande åtgärd inte utföras. Utredningenföreslår en motsvarighet tUl nuvarande bestämmelser i 9 kap. 74 § ora återlösenav fast egendora sora inte använts för avsett ändamål. Jag har emellertid i1972 års lagstiftningsärende angående ExL funnit att det praktiska behovet avett återlösningsinstitut är så ringa att det, med tanke på det kompliceraderegelsystem sora skulle behövas, inte är motiverat att behålla institutet i ExL(prop. 1972r 109 s. 224226). Inle heller i VL anser jag att det finns behov avbeslämmelser om återlösen. Strömfalleni våra vattendrag omfattas av den aUmänna fastighetsindelningen. Rådighetenöver vattenkraften i ett vattenområde ingår bland de befogenheter sora enligt 1kap. 1 § VL tiUkommer vattenområdets, dvs. ofta slrandfastighetens, ägare. Ifråga om möjligheterna att överlåta vattenområdet eUer upplåta särskild rätttiU detta gäUer allmänna bestämmelser om fast egendom. Bestämmelserom ianspråktagande av annans vattenkraft finns i 2 kap. 57 §§ VL. Tvångsrätlenligt dessa paragrafer kan bara bevUjas i samband med tiUstånd att bebyggafallsträckan i fråga. Utbyggnadsförelagets lillåtiighet skaU alltså prövasenligt VLrs allraänna tiUåtlig-hetsregler. 5 § behandlas den situationen att ett slrörafaU tiU skilda delar tUlhör olikaägare. Den sora äger eUer på gmnd av servitut förfogar över mer än hälften avden efter vattenraängd och naturlig fallhöjd beräknade vattenkraften ärberättigad att tiUgodogöra sig det hela. Det förutsätts att det gemensaramatillgodogörandet innebär en väsentlig teknisk eller ekonomisk fördel. Sammaordning gäller beträffande rätten att tillgodogöra vattenkraften i två ellerflera strömfall som har olika ägare och sora har sådant läge att de kantiUgodogöras geraen-samt. mening kan det möjligen göras gällande alt majoritetsprincipen i2 kap. 5 § är för stel. Starka kraftintressen kan uppträda också påminoritelssidan och man kan knappast ur faUhöjdsinne-havets storlek dra någrabeslärada slutsatser ora den ena eller andra partens förutsättningar att utföraoch driva företaget på ett i tekniskt och ekonomiskt hänseende betryggandesätt. Det kunde därför enligt utredningen stå i god överensstämmelse medgrunderna för Kungl. Majrts prövningsrätt i vattenmål att tillerkänna även en minoritetsdelägareinitiativrätt till utbyggnad, särskilt som prövningsrätten också in-ryraraereffektiva möjligheter att hindra en från aUmän synpunkt mindre önskvärdexploatering. Det får emellertid antas att kraftintressenterna har inrättatsig efter nuvarande rättsliga reglering och att deras långsiktiga planering avkraftproduktionen följaktligen kan förryckas, majoritetsprincipen uppges.Utredningen anser därför, alt det i 2 kap. 5 § alltjämt bör slås fast attutbyggnadsvitsord tUlkoraraer den som förfogar över majoritet i vattenkraft ifallsttäckan. Något yrkande om ändring av majoritetsprincipen har inteframkomrait vid remissbehandlingen. Jaganser visserligen att majoritetsprincipen gör ett något föråldrat intryck ochalt det bättre skulle stämma överens raed de nya bestäramelserna om Kungl. Majrts prövningsrätt att ge varje fallhöjdsinne- Eraellertid har majoritetsprincipen fungerat väl under gångentid och det skuUe därför verka egendomligt att i det skede av utbyggnaden avvårt lands vattenkraft i vilket vi nu befinner oss ändra denna princip.Bestäraraelserna i 1 kap. 14 § VL, som ger Kungl. Majrt möjhghet att förordnaom ianspråktagande av strömfall som inte utnyttjas på ändamålsenligt sätt, haraldrig behövt utnyttjas. Den utbyggnadsvärda vattenkraft sora ännu återståroutbyggd torde i allt väsentiigt redan tillhöra ellerenskUda kraftproducenter. I övrigt torde det i fraratiden i huvudsak bli frågaom ändring och utbyggnad av befintliga kraftverk. Det är enligt min meninginte något sarahäUsintresse att kraftföretagen bedriver konkurrerandeprojektering. På grund av det anförda anser jag alt majoritetsprincipen börbibehåUas. Den bör i fortsättningen endast avse tillgodogörande förvattenkraftsändamål. Utredningenföreslår, att bestämmelserna i 2 kap. 6 och 7 §§ upphävs som obehövliga. Deltaförslag har lämnats utan erinran av remissinstanserna. 6 § avses den situationen att faUsträckan genom ägogräns i strömriktningeni sin helhet är uppdelad på olika ägare med lika lott i vattnet. Eftersominitiativrätten tiU utbyggnad då inte kan fördelas enligt majoritetsprincipen,anvisar 2 kap. 6 § ett inbjudningsförfarande. I takt med denvattenbyggnadslekniska utvecklingen, som möjliggjort utbyggnad av allt längrefallsträckor, har en sådan situation sora avses i 2 kap. 6 § blivit aUtovanligare. Lagmraraet har ytterligare förlorat i betydelse genom attkraftproducenterna successivt har förvärvat merparten utbyggnadsvärdvattenkraft. Om vattenkraftsägarna på ömse sidor är kraftproducenter, kan raanenligt min mening utgå från att överenskommelse träffas om utbyggnad utannågot i lag reglerat inbjudningsförfarande. Jag biträder alltså förslaget attupphäva 2 kap. 6 §. I2 kap. 7 § avses del fallet att ett strömfall är samfälld egendom för en byeller ett skifleslag. Den moderna ulbyggnadstekniken har medfört att det numerahelt sällan kan bli fråga om utbyggnad sora omfattar enbart ett samfälltströmfaU eUer del därav. Om ett samfäUt strörafall ingår sora del av enulbyggnadsslräcka bör enligt min mening strömfaUet kunna las i anspråk enligl2 kap. 5 §, ora den byggande har utbyggnadsvitsord för hela fallsträckan.Bestäraraelserna i 2 kap. 7 § första stycket saknar enligt rain raening alltsåpraktisk betydelse i denna situation. I fråga om behovet av bestäraraelsen bördessutom beaktas alt dess syfte är att i kraftutbyggnadens intresse kringgåtidigare gällande hinder mot skifte. Bestämmelserna i 2 kap. 7 § andrastycket, vars undantagskaraktär betonades redan vid VLrs tiUkomst, är numerahelt otidsenliga. På anförda skäl anser jag att även 2 kap. 7 § bör upphävas. Utredningenbehandlar utförligt frågan vilka rättigheter till vatten- områdetsora skall beaktas, när det vid en tillämpning av 2 kap. 5 § gäller att bedömaom utbyggnadssökanden har majoriteten i vattenkraft. Jag har inte något alterinra mot vad utredningen oemotsagt anför i den delen. Resultatet avutredningens överväganden kan sammanfattas på följande sätt. Manbör utgå från alt förhållandena skall regleras på ett för framtiden beståendesätt och att sökanden därför inte bör få tillgodoräkna sig tidsbegränsaderättighetsupplålelser eller rättigheter som inle förenas raed strömfallsfastighelen.Sökanden bör aUtså få tiUgodoräkna sig vad sora innehas raed äganderätt eUer pågmnd av servitut som gäller för aU fraratid. Avtal om upplåtelse av annannyttjanderätt än toraträtt är enligt 7 kap. 5 § jordabalken i princip inte bindandelängre än och bör följaktligen inte kunna hgga tiU grund för utbyggnadsvitsord.Däreraot bör tomträtt kunna jämställas med äganderätt vid beräkning avutbyggnadsvitsord. Ifråga om andel i samfäUt strömfall bör sökanden få tillgodoräkna sig andel somhan förfogar över på grund av äganderätt eller servitutsrätt som gäUer för allframtid. Enligt 7 kap. 9 § jordabalken får upplåtelser av servitut eUernyttjanderätt i fastighets andel i raark inte sakrältslig verkan och bör aUtsåinte få beaktas för utbyggnadsvitsord. Sådana upplåtelser som skett förejordabalkens ikraftträdande kan emeUertid åtnjuta sakrättsligt skydd enligt 35§ lagen (1970r 995, ora-tryckt 1971r 1210) ora införande av nya jordabalken ochde kan då få tiUgodoräknas. Sådana upplåtelser har förekommit i raycket stor utsträckning. Vattenområdesom utgör gemensam ägovidd för två eller flera fastigheter utgör inte samfälltströrafall i vedertagen mening. Sökanden bör få tUlgodoräkna sig varje innehavav andel i vattenoraråde som hör till flera fastigheter gemensamt.Avgränsningen bör lösas genom en hänvisning till vad som enligt 1 kap. 3 §fastighetsbildningslagen (1970r 988, omtryckt 1971 r 1035) utgör samfäUighet.