prop · FX0377 · 1974-12-31 00:00:00 — Nägot helt annat är att föreningen, oavsett medlemmensuppfattning, har och bör ha en principiell rätt att för egen räkning exempelvisföra skadeståndstalan för del att motparten brutit mot kollektivavlalsregleroch även kränkt medlemmens på kollektivavtalet grundade rättigheter. Vidarevill SAF i sammanhanget ställa frågan om det skall anses riktigt att endastföreningen och inte dess medlem skall räknas som part i tvisten då föreningenväcker talan för medlemmens räkning, AD:s ordförande anför atttill motiven till 4 kap. 6 ii bör fogas den anmärkningen alt gällande rätttorde innebära att föreningens rätt att föra talan för medlem inte innebär attföreningen förfogar över medlemmens anspråk. Det är principiellt sett medlemmensom har att avgöra vilken talan som skall föras. Sedan ankommer det päföreningen att ta ställning till orn den vill föra denna talan, domare/örbundönskar elt förtydligande i lagtexten av det förhållandet att föreningeninträder som egen part. Juridiskafakulteten vid har ingen invändning mot attorganisationernas talerätt för sina medlemmar bibehålls. Organisationernas lalerättinskränks dock i 4 kap, 6 ii till det fall, där medlemmen, om han själv fickföra talan, skulle inta kärandeställning, I svarandeslällning blir medlemmenpart, och föreningen skall instämmas som medpart, varvid föreningen kan svarapå medlemmens vägnar, om denne inte vill utföra sin talan själv. Motiveringentill denna ordning, all fullgörelsedom kan meddelas endast mot den som är parti målet är visserligen riktig men därvid har utredningen inte alls beaktat fastställelsetalan.Fakulteten anser alt det är irrationellt att talerätten vid fastställelsetalanskall vara beroende av vem sorn först väcker talan. Bestämmelseni 4 kap. 7 ii utredningens förslag angående fastställelsetalan föranleder iallmänhet ingen erinran från remissinstanserna, LO påpekar att den motsvarar ihuvudsak 12 ii LAD, vilket innebär att sådanlalan skall avvisas om käranden inte kan styrka att särskilda skäl föreligger.Enligt har bestämmelsen tolkats så att om kärandenpåstår att saken har avsevärd betydelse tas den ocksä upp till prövning. Dennatillämpning bör även i fortsättningen gälla, varför LO föreslär att lagtextenges en sädan utformning att den bättre stämmer överens med praxis. antar med utgångspunkt i 5 kap. 3 ii att möjligheten till fastställelsetalanenligl 4 kap. 7 ii är mera begränsad än enligt RB 13:2. Då detta inteförefaller vara utredningens avsikt bör 4 kap, 7 ii kunna utgå, 1fråga om förslaget i 4kap, 8ii om förhandlingsskyldighet anför AD:s ordförandeatt utredningen uttalar att förhandlingskravet är en processförutsättning somskall beaktas av domstolen självmant. Enligt praxis vid AD torde i varje, fallnumera vid tillämpningen av 14 ii LAD gälla att bristande förhandling betraktassom processhinder endast om invändning framställs. I praktiken är det ocksäofta mycket svårt att tillämpa regeln på annat sätt. Någon ändring av praxisbör därför inte göras och i lagstiftningsärendet bör utsägas attförhandlingskravet utgör processhinder endast om invändning framställs, AD haroch bör alltjämt ha befogenhet att i särskilda fall hänvisa parterna till förhandligari målet eller del därav utan att detta lagregleras, påpekar attandrå stycket i paragrafen synes möjligen kunna förkortas till en regel avinnehåll att utan hinder av första stycket får prövas fråga om förordnande förtiden intill dess laga kraft ägande dom eller beslut föreligger i målet. Tillförslaget i 4 kap, 9 ii om stämningsansökan bör enligl ÄD:s ordförande fogasregler som motsvarar bestämmelserna i 42:4. vid behandlar förslagen i 4 kap. 1012iiii. Beträffande de regler sorn, eftersom tredskodom inte skall förekomma,skall gälla enligt 10 ii tredje stycket förefaller det fakulteten lämpligare,att vid kärandens utevaro låta målets fortsatta handläggning bli beroende avom svaranden framställer yrkande därom. Detta skulle stå i god överensstämmelsesåväl med regeln i 12 ii andra stycket som bestämmelsen om svarandens rätt tilldom i RB 13:5. Att utan kärandens medverkan driva fram målet till enhuvudförhandling som ändå kan gå i stöpet på grund av att svaranden dä intebegär prövning, synes inte tillrådligt, 1 stället borde målet avskrivas. Denkompletteringen kunde dock göras, att AD före avskrivningsbeslutels meddelandebereder käranden lill-fälleatt inom viss frist yrka fortsatt handläggning vid äventyravavskrivning. I fräga om 11 ii andra stycket har fakulteten endast en stilistiskanmärkning. Fakulteten konstaterar beträffande bestämmelsen i 12 ii tredjestycket om uppskov med huvudförhandling att fortsatt huvudförhandling kanhållas hur sotn helst efter den avbrutna. Fristen i RB43:11 behöver,såledesinte iakttas av AD, Fakulteten frågar sig dä, hur ledamöterna efter t, ex, enmånad kan erinra sig. vad som förekommit vid den avbrutna huvudförhandlingen.Härvid kan man inte lita till protokollet, eftersom 4 kap. 4ii i förslaget inte ger någon garanti för all muntlig bevisning protokolleras. Utredningensförslag i fråga om förfarandet vid AD som fullföljdinstans föranleder ingauttalanden från remissinstanserna. När det gäller frågor somär g e m e n s a m m a för förfarandet vid AD både som första domstol och som fullföljds-instans anför en del remissinstanser synpunkter. /IFanföratt säviu gäller AD:smöjligheter att sammanträda på annan ort än där domstolen har sitt säte avvikerförslaget formuleringsmässigl från motsvarande bestämmelse i LAD (9 ii). Omdenna skillnad i och för sig avsetts att ha någon saklig betydelse undandrarsig föreningens bedömande, men uttalandena i specialmotiveringen (s. 189) äronödigt snäva, när det gäller AD:s möjlighet att hålla huvudförhandlingutanför föriäggningsorten. Inte sällan kan förhållandena vara sädana att detrimligtvis är lättare för domstolens ledamöter all förflytta sig till annanplats i landet än att ett stort antal parter från sådan plats skall behövainställa sig i . SAF anför all i motiven (s,203) erinras om att AD enligt förslaget inte getts m öj 1 ighet att självmantinfordra bevisning i vidsträcktare omfattning än som medges i RB. Utredningenhar tidigare (s, 135) uttalat att den funnit principiella betänkligheter motatt låta AD behälla den möjlighet som den har enligt gällande LAD (21 ii). Nägonnärmare utveckling av ståndpunkten redovisas inte i betänkandet. Föreningen kanför sin del inte finna någon olägenhet av att bestämmelsen i LAD bibehålls,Samma uppfattning har juridiska fakulteten vid . Som skälanför fakulteten att, eftersom tredskodom enligt förslaget inte kan förekommavid AD och målet därför måste prövas i sak, kan det bli erforderiigt för AD attex officio införskaffa sädan bevisning som den tillstädeskomne parten inte harintresse av att förebringa, domareförbundkonstaterar att den processledning som i praxis tillämpas i AD är stark ochanges av utredningen som motiv för att särskild reglering vid sidan av RB ärobehövlig, t. ex, när det gäller möjligheterna att självmant infordrabevisning. Ett uttalande förekommer under kommentaren (s. 403) till 4 kap. 10ii, som tyder pä att utredningen har en uppfattning om processledning som ejsynes stå i riktigt god överensstämmelse med RB:s försiktigare föreskrift omen aktiv materiell processledning. ställer uttalandet motdepartementschefens uttalande i prop. 1971:45 (s. 102) i anslutning tilländring av RB 42:8 och ifrågasätter om inte behovet av särskilt starkprocessledning i AD borde uttryckas i lagtexten så att missförstånd undviks omgränsen för lämplig processledning i tvistemål vid allmän domstol. Beträffandebestämmelsen i 5 kap. Iii om underrättelser till kollektivavtalsslutande partanför SAF att den föreslagna bestämmelsen har betydelse om tvisten rör ett s,k, hängavtal. Enligt uttalande i den allmänna motiveringen (s. 135) är avsiktenmed bestämmelsen att de parter som slutit "huvudavtalel" i elt sådantfall alltid skall beredas tillfälle att yttra sig. Uttryckssättet i lagtextenoch i specialmotiveringen (s. 214) stämmer dock inte med nämnda uttalande utanatt det primära avtalet har betydelse för prövningen av tvisten i målet.Föreningen anser att den på s, 135 uttryckta principen bör få ett tydligtuttryck i den föreslagna lagen. vid päpekaratt det föreslagna stadgandet kan strida mot RB 35:3 och 7 i de fall, dåkollektivavtalsfrågan ärostridig mellan parterna i målet. Med beaktandeavparternas förhandlings-och förlikningsrätt kan det inte komma i fråga att sättaRB 35:3 ur kraft. finner det inte nödvändigt med en sälångtgående bestämmelse som den föreslagna redan vid tingsrätt. Några remissinstanser kritiserar utredningens förslag 14kap. 3 ii om underlag för dom. Z.0 och S/IF uttalar sig för att nuvarande bestämmelse(26 ii LAD) bibehålls. anför att med "handlingarna imålet" åsyftas tydligen alla de handlingar i målet som finns tillgängligahos AD. I mål som fullföljts frän tingsrätt ingår i detta material bl. a.tingsrättens protokoll över muntlig förberedelse och, när skriftlig förberedelseägt rum, skriftväxlingen under denna. Tingsrätten har emellertid inle ägt attulan vidare grunda sin dom pä innehållet i förberedelsematerialet utan enligt17 kap. 2 ii första stycket RB endast på vad som förekommit vidhuvudförhandlingen. Del är vanligt vid tingsrätt att part med avsikt underlåteratt vid huvudförhandlingen åberopa omständighet eller sakförhållande somantecknats i förberedelseprotokoll eller som eljest förekommit vid förberedelsen.Det inträffar vidare inte sä sällan att parter kommer överens om att vissomständighet ej skall ändras vid huvudförhandlingen. Del kan ibland t. o. m.förhälla sig sä att ett förhållande som vid förberedelsen angetts som ostridigtmellan parterna sedermera visat sig vara oriktigt. Enligt tingsrättens meningbör bestämmelserna i 3 ii modifieras så att de beträffande materialet itingsrättens akt kommer att stämma överens med den aktuella regleringen i RB17:2, anför att utredningens uttalanden ger närmastvid handen att domstolen skulle ha skyldighet att beakta varje i handlingarnaupptagen omständighet som är av betydelse för bedömningen i målet eller medandra ord att domstolen skulle ha en sorts officialprövningsplikt. Förevarande frägamåste emellertid ses mot bakgrund av den i RB 17:3 andra punkten upptagnabestämmelsen all dom i dispositivt tvistemål inte fär grundas på omständighetsom inte av part åberopats till grund för hans talan. Om syftet med den nuföreslagna regeln i förevarande hänseende endast är alt domen skall grundasäven pä omständighet som part tidigare i målet åberopat men vidhuvudförhandlingen av uppenbart förbiseende underiåtit åberopa, bör detta meraentydigt framgå av lagtext eller motiv. Om syftet däremot är alt ge domstolenmöjlighet att beakta även omständighet som part i sitt eget intresse bortåberopa, synes ett uttryckligt undantag frän den nämnda regeln i RB 17:3 böraövervägas. förutsätteratt regeln i RB 17:3 skall iakttas även vid AD och att den inte skjuts undan avden föreslagna bestämmelsen. Juridiskafakulteten vid anför att, om fakulteten är rätt underrättadom ADrs praxis, har AD ansett 26 ii LAD dispensera från RB 17:2 men inte fränkravet på åberopande enligt RB 17:3. Fakulteten antar att utredningen inteavsett att göra någon förändring härvidlag. Dock bör detta särskilt anges imotiven, om 4 kap, 3 ii i förslaget lagfästes. Om, mol förmodan, stadgandetavsetts ersätta jämväl RB 17:3, måste allvariiga erinringar framställashäremot med hänsyn främst till parternas berättigade intressen alt exakt vetavad de har att bemöta. En helt annan sak är, att vissa rekvisit i detmateriellrättsliga regelsystemet kan vara tvingande och därför, såsomindispositiva moment i rättegången, fl beaktas utan åberopande. En anmärkning,som enligt fakultetens mening mera direkt träffar utredningens resonemang, är aUutredningen inte tycks skilja klart mellan omedelbarhetsprincipen och bevisomedelbarhelen.Fakulteten kan inle finna utredningens motivering för särbestämmelsen i 4 kap,3 ii första stycket övertygande och avstyrker därför, att den upphöjs till lag. Några remissinstanserbehandlar de föreslagna reglerna om omröstning i AD, AD:5 ordförande,juridiska fakulteten vid och domareförbundföreslår i motsats till utredningen att nuvarande ordning alt särskildomröstning skall ske i fräga om rättegångskostnader bibehålls. Juridiskafakulteten vid anmärker att förslaget skiljer sig från RB16:2 bl. a. däri, att särskild omröstning normalt inte skall ske beträffandeomständigheter som var för sig är av omedelbar betydelse för utgången av målet.Som motivering för denna avvikelse anförs egentligen endast att elt anordnandeav särskilda omröstningar ansetts vara "olämpligt från psykologisksynpunkt och ägnat att väcka irritation bland ledamöterna" (s. 138), Hurdet än må förhälla sig med bärkraften hos denna motivering tillkommeremellertid nu den viktiga omständigheten att AD fär ställning av fullföljdsinstansi förhällande till tingsrätterna som Ju till-lämpar om omröstning.Det förefaller inte lämpligt att olika omröstningsregler kan komma att användasi samma mål i skilda instanser. Vad som kan inträffa är t. ex, att dom ändrastrots att rösterna fördelat sig på samma sätt i lägre och högre instans. Frånden nämnda omröstningsregeln rörande relevanta omständigheterförordar utredningen det undantaget att särskild omröstning skall ske, om detär påkallat på grund av yrkande om mellandom. Det är inte helt lätt attöverblicka konsekvenserna av en sådan reglering, och måhända kan man befara attpart spekulerar i möjligheten att åstadkomma omröstning om varje rättsfaktumför sig och i detta syfte använder yrkande om mellandom som elt taktiskt medel,vilket Ju inte är önskvärt. Fakulteten förordar därför att reglerna omomröstning i RB 16:2 görs tillämpliga även vid AD, Liknande synpunkter anförsav juridiska fakuheten vid , som vidare beklagar, attutredningen inte tagit upp till diskussion möjligheten att rösta särskilti rättsfrågor, något som ibland nog kunde stärka prejudikatvärdet av äD:s domar. LOifrågasätter om inte AD med hänsyn till de ökade resurser av olika slag somutgör en förutsättning för tillämpning av lagen, bör kunna medföra alt även ADi likhet med övriga domstolar kan fastställa dag för doms meddelande. Del ärfrån partssynpunkt ytterst otillfredsställande att inte alls veta när en dommeddelas. Svårigheterna härvidlag bör inte för domstolen varaoöverstigliga, Nägraremissinstanser behandlar den föreslagna bestämmelsen i 5 kap. 2ii omrättegångskostnad. SAFhar intet att erinra mot huvudregeln i 5 kap. 2 S förstastycket, men anser det stötande att regeln inte ges generell verkan ulan iandra punkten av detta stycke undantag görs vid tillämpning av speciell lagstiftningsom är avsedd att ensidigt gynna arbetstagarparten. SAF föreslär därför altandra meningen i stycket utgär. Ocksä AD:s ord/Örande anser att nyssnämndasärregel skall utgå. ifrågasätter om det finns tillräckliganledning att låta bestämmelsen i 5 kap. 2 ii tillämpas på annan tvist somhandläggs gemensamt med arbetstvist. vid Uppsalauniversitet påpekar att rättshjälpslagen i princip inte gäller näringsidkareför tvister i näringen och att mänga näringsidkare lever i blygsammaomständigheter. Vidare kan koslnadsbidraget för arbetstagare, som inte ärdirekt lågavlönad, te sig som en avsevärd summa. Att som vinnande part gå misteom rätlegångskostnadsersättning framstår dä som en föriust, som fär dras avfrån det som parten kan finnas berättigad till. Borgenärer fär mindre alt vinnapå en rättegäng, gäldenärer förlorar mindre pä alt inta en omedgöriig hållning,och detta tillsammans kan göra borgenärer mindre benägna alt inleda en kanskebefogad rättegäng. Även om man inte kan säga att kvittningsregeln försvårarförlikning, kan den skäligen antas bidra till att föriikning sker på gäldenärensvillkor. Starka skäl framför allt det minskade trycket på gäldenärer talarsåledes mot kvittningsregeln och fakulteten avstyrker därför att den införs irättegängen vid tingsrätt och i AD som fullföljdsinstans. Ianledning av utredningens uttalande i motiven för 5 kap, 2 ii tredje stycketalt den i stadgandet angivna principen bör gälla såvitt angår förhällandetmellan en organisation och dess medlemmar, framhåller arbetsrättskommittén attmotsvarande regel i 28 ii LAD innebär, att ersättningsskyldighet förrättegångskostnad fördelas mellan alla medparter. Anledning lorde enligtkommittén saknas att ge den föreslagna bestämmelsen annan innebörd, TCOavstyrker förslaget i 5 kap, 2 ii andra stycket att ersättning för rättegångensförberedande inte utgår för kostnad för sådan förhandling som grundas på lagenom förenings- och förhandlingsrätt eller på kollektivavtal. Attförhandlingsverksamheten, som bekostas av resp. förbunds medlemmar, ingår som eltled i organisationernas normala verksamhet utgör inte något skäl föratt låtadessa kostnader falla utanför rättegångskostnaderna. utredningensförslag hindras förbundens medlemmar frän att utnyttja rättshjälpslagensförmåner. En oorganiserad däremot kan genom anlitande av advokat fä dennesförhandlingsverksamhet betald pä motpartens eller rättshjälpslagens bekostnad.Sveriges advokatsamfund framhåller alt det har blivit allt vanligare altorganisation vid förhandling anlitar ombud utom organisationen. Eftersom vadsom förekommit vid förhandlingen anger ramen för den rättegång som kan följa ärdet enligl samfundets mening skäligt att organisationen kan få kostnaden försådant ombud ersatt av motparten. Samfundet föreslår därför att 5 kap. 2 iiandra stycket ändras i enlighet härmed. DONanmärker att utredningen inte uttalat sig om förvaringen av akter i mål somfullföljts till AD. Enligt DON:s uppfattning bör dessa akter ingå itingsrätternas arkiv. 7 Rättegångsförfarandet vid tingsrätt Remissinstansernabehandlar i allmänhet inte frågorna om rättegängs-förfarandet i tingsrättsärskilt utan berör endast, indirekt, sädana frågor vid behandlingen av andrafrågor, främst frågan om lagens tillämpningsområde. Flera remissinstansersuppfattningar i vissa förfarandefrågor har redovisats i avsnittet om rältegångsförfarandetvid AD. Nägra remissinstanseranför mera allmänna synpunkter pä regleringen av rättegångsförfarandet. Sålunda[ma\aT juridiska fakulteten vid i vad avser utredningens processuellaöverväganden att den föreslagna lagen om rättegängen i arbetstvister i motsatstill den nu gällande lagen om arbetsdomstol reglerar förfarandet i arbetstvistersåväl i tingsrätterna som i AD, delar, där den föreslagna lagen inteföreskriver annat, skall RB gälla. Samordningen mellan de båda lagarna mötervissa svårigheter, delvis måhända beroende därpå, att RB såsom en produkt avett mångårigt lagstiftningsarbete är ett väl genomtänkt och genomarbetatlagverk, där olika stadganden kommunicerar med varandra på ett sätl, som intealltid är påfallande. Det nya förslaget har mera karaktär av hastverk.Det skulle behövas ett långvarigt, inträngande studium för alt bedöma i vilkenmän den föreslagna nya ordningen låter sig förena med i samtligaavseenden. Med utgångspunkt i det anförda är fakulteten till en början tveksaminför den föreslagna ordningen, att den nya lagen reglerar förfarandet införsåväl tingsrätter som AD, Tveksamheten beror därpå, att särreglerna förtingsrättsförfarandet är fätaliga, och dessa förefaller kunna utan störresvårighet inarbetas i RB, Del förefaller fakulteten onödigt att tillskapa enspecialprocess, om i denna det stora flertalet av den ordinära processensregler skall gälla. Genom att arbeta in särregler för tingsrätt i RB slipperman ocksä att kringgå vissa komplikationer, som kan uppstå, där görundantag för special process, t.ex. RB 14:7. Med detta undantag finnersigfakulteten kunna godta grundlinjerna i lagförslaget. nandesynpunkter pä reglerna om förfarandet anförs av juridiska fakulteten vid Stockholmsuniversitet. Föreslagenbestämmelse i 2 kap, 2 ii andra stycket att vid talan hos tingsrätt a rbe t sgi v a re n fär sökas vid rätten där arbetstagaren har sin hemvist godtas iallmänhet av remissinstanserna. Några remissinstanser, bl, a. Göteborgstingsrätt, SJ. .SA V och SAF anser att samma principer angående forum som i RBskall gälla. framhåller alt en arbetstagare i regel kanräkna med allmän rättshjälp i dessa mål medan däremot en arbetsgivare sällaneller aldrig kan påräkna denna förmån. Genom den föreslagna regeln kan entvist, som berör flera arbetstagare, komnia all spridas på två eller kanskeännu flera tingsrätter och därigenom åsamka både det allmänna och arbetsgivarenökade kostnader. Stockholmstingsrätt delar inle utredningens uppfattning att t i n g s rä 11 s prövning avsin egen behörighet enligt 2 kap. 2 ii lagförslaget i allmänhet måste blisummarisk och anser alt utredningen avfärdat problemet alltför lättvindigt. 8 Arbetstvister på den offentliga sektorn Utredningensförslag till avgränsning av lagens tillämpningsområde i fräga om den offentligasektorn i I kap, 2 ii 5 tillstyrks i allt väsentligt av flertaletremissinstanser, bl, a, av LO. TCO, och SR. Kammarrätten i Stockholmanför att strävandena har alltmer gått ut på attjämställa arbetstagare i offentlig och enskild tjänst när det gäller derasrättsliga ställning i förhållande till arbetsgivaren. Mot bakgrund härav finnerkammarrätten det naturligt och riktigt alt även sä längt möjligt ha sammarättegångsförfarande i arbetstvister, oavsett till vilken sektor av arbetsmarknadende hänför sig. Lärarnasriksrörbund säger sig förstå kravet på enhetlig rättstillämpning men förklararatt förbundet inte är berett att gå sä långt att det tillstyrker sädanareformer som innebär en förändring till det sämre för förbundets medlemmar.Förbundet päpekar att besvärsinstitutet onekligen har fördelar för den enskildearbetstagaren. Därför bör man inte slentrianmässigt ropa bifall till enövergång till prövning i AD. En prövning av frågan bör göras med utgångspunkt iskilda tvistesituationer. Förbundet framhåller att betänkandet i förevarandeavsnitt, som är praktiskt synnerligen betydelsefullt, är mycket komplicerat ochsvåröverskådligt. Förbundet tar upp en del tvistefrågor till granskning.Resultatet av denna granskning föranleder förbundet att föreslå att helakomplexet frågor om ivisteförfarandel inom del stats-reglerade området utreds ytteriigareoch att i avvaktan härpå nuvarande ordning i princip består. Fleraremissinstanser, kammarrätten i . SÖ, juridiska fakulteten vidStockholms universitet, arbetsrättskommittén. TCO,, och framhåller, liksom utredningen, att gränsenmellan avtalsbara och icke avtalsbara frågor enligl 3 ii statstjänstemannalagenoch 2 ii kommunaltjänstemannalagen är vag och kan innebära tolkningsproblem.Kammarrätten ansluter sig till huvudprincipen att alla frågor som hänför sigtill det avtalsbara området skall prövas av AD medan tvister pä det ickeavtalsbara området även i fortsäuningen skall prövas slutligt av Kungl, MaJ:t istatsrådet eller av förvaltningsdomstolarna. Den medför alt förvaltningsdomstolarnainte längre behöver befatta sig med tolkning av kollektivavtal. Nuvarandeordning, där AD fått tolka kollektivavtalen för dem som tillhör organisationsom är bunden av dem, medan förvaltningsdomstolarna fått tillämpa dem för andraär enligt kammarrättens erfarenhet inle lämplig. , och SR föreslår att man överväger en beslämmelse om hurforumfrågan skall lösas i lolkningstvister som rör gränsdragningen mellan detavtalsbara och icke avtalsbara området. vid Uppsalauniversitet och TCO anser det önskvärt med bestämmelser av innehåll, att målsom anhängiggjorts vid fel forum i förevarande fall skall överlämnas avförvaltningsmyndighet till domstol och vice versa samt att klaganden i dessa fallskall för bevarande av talerätt fl åberopa den felaktigt väckta talan.Arbetsrättskommittén anför att kommittén Iir anledning att i sitt betänkandeåterkomma till frågan om gränsen mellan del avtalsbara och icke avtalsbaraområdet.