prop · FX0329 · 1974-12-31 00:00:00 — 1 den män de är avlönade medprovision äger konimissionslagens regler beträffande handelsagenter ochsjälvständiga handelsresande motsvarande tillämpning, såvitt gäller villkorför provision m. m. Provision utgår således på vaije avtal som har kommit till ständgenom handelsresandens medverkan . Enligt de sakkunnigas förslag skall de tidigare behandladereglerna om efterprovision gälla även sädana anställda handelsresande som är provi-sionsaylönade.Förslaget har rned något enstaka undantag godtagits under remissbehandlingen,och även jag anser att det bör genomföras, 6.4 Ersättning för investeringar m. m. 6.4.1 Ersättning till uppdragstagare Det är inte ovanligt att uppdragstagaren i sin verksamhetgör omfattande investeringar i lokaler, maskiner, transportmedel, lager och liknan- 1 många fall är investeringarna speciellt anpassadeför ett visst uppdrag och kan därmed bli mer eller mindre onyttiga när dettauppdrag upphör. Oavsett vilket slag av investering det är fråga om haruppdragstagaren normalt själv att bära kostnaden för den. Om emellertidinvesteringen har kommit till ständ pä huvudmannens initiativ eller i samförståndmed honom måste detta ofta kunna tolkas som en tillförsäkran från huvudmannenssida att avtalet skall bestå under så läng tid att uppdragstagaren fårmöjlighet att avskriva investeringen. Om huvudmannen i ett sådant fall sägerupp avtalet , torde uppdragstagaren f. n. ha vissa möjligheter tillersättning för den förlust som han lider härigenom. Stödet i gällande rätt förett sådant anspråk är emellertid osäkert. Enligt de sakkunnigas mening bör man vid bedömningen avhithörande spörsmål utgå frän att uppdragstagaren i egenskap av självständigföretagare principiellt har att själv stå risken för misslyckadeinvesteringar. Förutsättningar för ersättningsskyldighet föreligger emellertidenligt de sakkunnigas mening i sädana fall då huvudmannen har uppmanat uppdragstagarentill investeringen eller denna annars har ägt rum i samförstånd mellankontrahenterna. Det bör emellertid också krävas att investeringen har skettjust för ifrågavarande uppdrag, 1 enlighet med det sagda föreslår de sakkunnigaatt i kommissionslagen förs in regler om rätt för uppdragstagaren att i skäligomfattning erhålla särskild gottgörelse för förlust som uppkommer genom att hani följd av uppdragets upphörande inte får täckning för investeringar som hargjorts för uppdraget och som har tillkommit efter avtal eller i samförstånd medhuvudmannen utan att det i samband med investeringarnas företagande har överenskommitsatt uppdragstagaren själv skall stå för kostnaderna helt eller delvis. Förslaget har över lag tillstyrkts eller lämnats utanerinran av remissinstanserna. Vissa synpunkter på förslagets närmareutformning har dock framförts. För egen del vill jag liksom de sakkunniga understryka atthuvudprincipen måste vara att uppdragstagaren i egenskap av självständigföretagare har att själv stå risken för misslyckade investeringar. Särskildaregler är emellertid påkallade i fall dä en investering pä uppdrag av huvudmanneneller i samförstånd med honom har företagits för ett särskilt uppdrag ochanpassats just till detta. Till följd av sin beroende ställning har uppdragstagarenofta små möjligheter att underlåta att företa en investering som huvudmannenmer eller mindre uttryckligt har begärt. Huvudmannens rätt att säga upp avtaletleder också till att uppdragstagaren inte själv kan besluta att fortsättaverksamheten sä länge att investeringskostnaderna blir täckta. Jag förordardärför att i lagen förs in bestämmelser om rätt för uppdragstagaren att fä gottgörelseför förlust som uppkommer vid uppdragets upphörande genom att gjordainvesteringar blir onyttiga. När detgäller de närmare förutsättningarna för ersättningsrätten anser jag liksom dcsakkunniga att det bör krävas att investeringen har gjorts efteröverenskommelse eller i samförstånd med huvudmannen. Detta innebär att parterna normalt bör ha träffat ett formligt avtal om att investeringen skall företas. Huvudmannen bör emellertidkunna bli ersättningsskyldig även i fall då uppdragstagaren har sagt sig viljaföreta en viss investering och huvudmannen inte har haft något att invända motden. Ett annat villkor för att uppdragstagaren skall ha rätt till ersättningbör vara att investeringen har skett just för ifrågavarande uppdrag.Investeringar som är normala för uppdragstagarens sedvanliga verksamhet och somdärför kan vara till nytta för honom i hans rörelse i övrigt bör således fallautanför ersättningsrätten. Frågan om konsekvenserna av att uppdragstagarensjälv har åtagit sig att svara för kostnaderna för investeringen ämnar jagstrax återkomma till. Liksom desakkunniga anser jag att det uttryckligen bör föreskrivas att ersättning förinvesteringskostnader utgår endast i skälig omfattning. Bedömningen avhuvudmannens ersättningsskyldighet bör således bero på omständigheterna i detenskilda fallet. Hänsyn bör tas bl. a. till om investeringen även efteruppdragets slut kan komma till nytta i uppdragstagarens verksamhet i övrigt.Jag återkommer till hithörande frågor i specialmotiveringen. Som de sakkunniga har föreslagit bör i lagen uttryckligenanges att ersättningsrätt inte föreligger i vissa fall. Hit hör främst detfallet att uppdragstagaren säger upp avtalet utan att ha någon grundför detta i huvudmannens försummelse att uppfylla sina förpliktelser enligtavtalet och vidare det fallet att huvudmannen återkallar uppdraget och hargiltigt skäl till det på grund av att uppdragstagaren har misskött uppdraget.Även då uppdraget förfaller till följd av uppdragstagarens konkurs börersättningsrätten gå förlorad. För attden nu behandlade ersättningsbestämmelsen skall ge uppdragstagaren etteffektivt skydd bör den göras tvingande på det sättet att uppdragstagaren inteföre uppdragets upphörande skall med bindande verkan kunna frånsäga sig rätten tillersättning för investeringar. Om uppdragstagaren däremot, i samband med att enviss investering görs, åtar sig att helt eller delvis stå för kostnadernahärför, bör han vara bunden av detta åtagande. Såväl kommissionärersom handelsagenter och självständiga handelsresande har f. n, rätt tillsärskild ersättning för utgifter för brev, telegram, telefonsamtal o. d.,såvida inte provision eller annan ersättning är avsedd att täcka även de nämndautgifterna. Enligt de sakkunniga tar en handelsagent sällan eller aldrig betaltför sådana utgifter, utan provisionen får täcka dessa och andra omkostnadersom är hänförliga till agenturens normala drift. För att lagen skall bringas iöverensstämmelse med praxis inom affärslivet förordar de sakkunniga attbestämmelsen om handelsagents rätt till ersättning för omkostnader formuleras omså att agenten fär rätt till ersättning endast i den män utgifterna inte harvarit att hänföra till rörelsens normala drift. Remissinstanserna har inte haftnågot att invända mot förslaget på denna punkt, och även jag biträder det. 6.4.2 Ersättning till anställd handelsresande Liksom de sakkunniga anser jag att det inte är påkallatatt, såvitt gäller anställda handelsresande, föra in regler om ersättning förförlust på investeringar. Däremot kan det finnas skäl att införa en rätt tillersättning för andra slags kostnader, t. ex. utgifter för resor, uppehälleunder resor, porto, telefon osv. De sakkunniga föreslår en uttrycklig lagregelom att den anställde handelsresanden har rätt till särskild ersättning för deangivna slagen av kostnader och att huvudmannen på begäran är skyldig att gehonom det förskott som behövs för att täcka hans utlägg. Vad de sakkunniga sålunda föreslagit har allmänt godtagitsunder remissbehandlingen. Även jag anser att en regel om rätt till ersättningoch förskott bör föras in i lagen i enlighet med de sakkunnigas förslag. Jaganser dock att det i lagregeln uttryckligen bör föreskrivas att ersättningutgår endast i den mån utgifterna har varit skäligen påkallade. Liksom de sakkunniga anser jag att den nu behandladeregeln bör göras tvingande till handelsresandens förmån. Jag vill dock påpekaatt detta inte hindrar parterna att avtala att viss del av handelsresandensprovision eller lön skall anses som ersättning för de angivna slagen avutgifter, 1 den mån denna del av provisionen eller lönen visar sig inte täckade faktiska kostnaderna bör handelsresanden emellertid ha en ovillkorlig rättatt erhålla särskild ersättning för vad som brister. 6.5 Ersättning vid åtagande att stå del credere m.m. En uppdragstagare kan äta sig att stå del credere, dvs.att gentemot huvudmannen svara såsom för egen skuld för att de avtal som haningår för huvudmannens räkning blir fullgjorda. Om uppdragstagaren har gjort ettsådant åtagande, bör han enligt de sakkunniga ha rätt till särskild ersättninghärför. Såvitt gäller handelsagenter och självständiga handelsresande föresläsatt särskild ersättning skall utgå även när agenten eller handelsresanden haråtagit sig att ta emot betalning för sålda var-or. Förslaget har i denna del i allmänhet lämnats utan erinranvid remissbehandlingen. Från något håll har emellertid påpekats att del credereansvarförekommer i mycket liten omfattning och att bestämmelser härom därför är onödiga.Farhågor har också framförts för att en särskild bestämmelse i ämnet skullekunna leda till att systemet med del credereansvar börjar praktiseras i ökadutsträckning. För min del anser jag det skäligt att uppdragstagaren fåren särskild ersättning för den extra prestation han utför genom att förhuvudmannens räkning uppbära betalning för sålda varor eller genom att stå delcredere. Jag delar inte farhägor'na för att en uttrycklig bestämmelse om rätttill ersättning för del credereansvar skulle leda till en ökad förekomst avsådant ansvar i strid med parternas önskemål. På grund därav förordar jag att ilagen förs in bestämmelser i enlighet med vad de sakkunniga har föreslagit. De sakkunniga diskuterar också frågan huruvida särskildersättning bör utgå för förlust som uppdragstagaren kan göra genom atthans förvärvs-möjligheter inskränks genom en konkurrensklausul. Sädanaklausuler tas ibland in i uppdragsavtalen i syfte att hindra uppdragstagarenatt efter uppdragets slut, då han verkar för en annan huvudman, utnyttja dentidigare kundkretsen. Enligt de sakkunnigas mening torde dock sådanakonkurrensklausuler inte vara särskilt vanliga. Det behov av rättsskydd föruppdragstagaren som kan anses föreligga tillgodoses också enligt de sakkunnigasmening i tillräcklig utsträckning genom bestämmelserna i 38 § avtalslagen omogiltighet av konkurrensklausuler. Pä grund därav avvisar de sakkunniga tankenpå att i kommissionslagen föi'a in några regler på denna punkt. Så gott som samtliga remissinstanser har godtagit desakkunnigas ståndpunkt. Även jag finner att uppdragstagarnas skyddsbehov t, v, färanses tillräckligt tillgodosett genom bestämmelserna i avtalslagen. Jag villemellertid erinra om att i skrivelse till Kungl. Maj:t (rskr1963:383) har begärt att dessa bestämmelser skall ses över. Skrivelsen haröverlämnats till den s.k, generalklausulutredningen (Ju 1970:58) för attbeaktas i utredningens arbete. 6.6 Rätten till provision Enligt gällande lag är uppdragstagarnas och de anställdahandelsresandenas rätt till provision i princip beroende av att tredje man erläggerbetalning enligt det avtal som mellanmannen slutit eller förmedlat eller, vidinköpskommission, att tredje man levererar det sålda. Har betalning erlagtsdelvis, har mellanmannen rätt till provision endast i den mån den provision somskolat utgå vid full betalning överstiger vad som brister i betalningen.Motsvarande gäller när leverans sker endast till en del. Gällande reglerinnebär således att det är mellanmannen som får bära risken av att tredje manär insolvent. Enligt de sakkunnigas mening bör man behälla principen omatt rätten till provision är beroende av att tredje man fullgör avtalet.Härigenom förhindras i stor utsträckning att mellanmannen tar upp order fråneller sluter avtal med icke solventa tredje män, I allmänhet måste det ocksåenligt de sakkunnigas uppfattning vara lättare för mellanmannen än förhuvudmannen att bilda sig en uppfattning om tredje mans vederhäftighet. Dettagäller särskilt dä det är fråga om handelsagentur som avser import av varor.Huvudmannens berörda intresse fär dock enligt de sakkunniga anses tillräckligttillgodosett även om regeln mjukas upp vid fall av delbetalning ellerdelleverans på tredje mans sida. De sakkunniga föreslår därför en bestänirnelseom att mellanmannen i sådant fall förlorar rätten till provision i samma förhällandesom den ej erlagda delen av den avtalade köpeskillingen eller den ej fullgjordaleveransen står till köpeskillingen eller leveransen i dess helhet. Därmedvinner man bl.a, att huvudmannen alltid blir angelägen om alt kräva in hela sinfordran. Vad de sakkunniga föreslagit har godtagits av flertaletremissinstanser, däribland handelsagenternas organisation. På några häll anserman einel- lertid att de nuvarande reglerna om rätt till provisionbör behållas oförändrade. TCO anser å sin sida att provision bör jämställas meden vanlig lönefordran och att risken för att ett avtal inte fullgörs helt ochhållet bör föras över pä huvudmannen. Det syfte som ligger bakom gällande rätt,nämligen intresset att förhindra att avtal sluts med insolventa köpare, kanenligt TCO:s mening inte längre vara aktuellt med hänsyn till reglerna ompåföljd för trolöshet mot huvudman och de nutida möjligheterna att fäkreditupplysning. har samma uppfattning som TCO,såvitt gäller de anställda handelsresandena. För min del anser jag liksom de sakkunniga att det finnsvissa omständigheter som talar för att nian behåller de nuvarande reglerna omförutsättningarna för provision. Principen om att mellanmannen får bära riskenav att tredje man inte fullföljer avtalet är uppenbarligen ägnad att förhindraatt mellanmannen tar upp order från eller sluter avtal med icke solventa tredjemän. Mänga gånger är det också lättare för mellanmannen än för huvudmannen attbilda sig en uppfattning om tredje mans ekonomiska vederhäftighet. Attmellanmannen fär bära ansvar-et för tredje mans solvens kan naturligtvis varasärskilt befogat i sådana situationer då avtal ingås utan att huvudmannendessförinnan kopplas in. Detta är fallet i kommissionsförhållanden och i sådanasituationer dä en handelsagent eller en handelsresande själv träffar avtal medtredje man. 1 nuvarande affärspraxis torde det emellertid varaovanligt att handelsagenter och handelsresande sluter avtal pä egen hand medtredje man. Särskilt gäller detta handelsresandena, som sä gott som alltidtorde ha till uppgift att enbart ta upp köpeanbud. Även i fråga omhandelsagenterna torde det emellertid vara vanligast att de endast förmedlarorder till huvudmannen, som därefter prövar huruvida avtal skall ingås. 1sådana fall har uppenbarligen huvudmannen mänga gånger goda möjligheter attgenom inhämtande av kreditupplysning eller pä annat sätt bilda sig en egenuppfattning om tredje inans ekonomi. Det kan dä synas mindre rimligt attmellanmannen skall stå risken för att tredje man, trots att huvudmannen hargodtagit honom som avtalskontrahent, senare visar sig vara insolvent. Vid den slutliga bedömningen av denna fråga bör man enligtmin mening göra skillnad mellan kommissionärer och handelsagenter ä ena sidanoch handelsresande å den andra. Vad först gäller kommissionärerna träffar dealltid avtal i eget namn med tredje man. Det är då rimligt att de själva fårstå risken för att tredje man inte är solvent. Kommissionärerna bör således iprincip ha rätt till provision endast om avtalet fullgörs på tredje mans sida.Att undantag i vissa fall bör kunna ske frän denna princip ämnar jag straxåterkomma till. När det därefter gäller handelsagenterna är det, som jagnyss framhöll, relativt ovanligt att de på egen hand ingår avtal lörhuvudmannens räkning. I allmänhet tar agenterna endast upp order som förmedlastill huvudmannen. Beaktas bör emellertid att det stora flertalet huvudmän i ageriturförhållandenär utländska personer eller företag. huvudmän i viss utsträckning själva kan bilda sig enuppfattning om presumtiva köpare med ledning av kreditupplysningar o. d., ärdet uppenbart att deras möjligheter på denna punkt är begränsade. 1 storutsträckning torde huvudmännen i stället vara hänvisade till de uppgifter omtredje mans ekonomi som handelsagenterna ger dem. Det är därför rimligt atthandelsagenterna hksom får bära ansvaret för att tredje man intefullgör avtalet. Som framgått av den redogörelsen harhandelsagenternas organisation heller inte haft något att invända mot att denangivna principen bibehålls. På grund av det sagda förordar jag att man ävenbeträffande handelsagenterna låter rätten till provision vara beroende av attavtalet fullgörs pä tredje mans sida. Vad slutligen handelsresandena beträffar torde det, somjag har framhållit, vara mycket ovanligt att de själva sluter avtalmed tredje man. 1 stället torde deras uppgift sä gott som alltid vara begrän.sadtill att ta upp order för huvudmannens räkning. Vidare torde huvudmännen i deallra flesta fall ha sitt hemvist i . Detta betyder att huvudmännen harminst lika goda möjligheter som handelsresandena att skaffa sig upplysningar omtredje mans ekonomiska vederhäftighet. 1 praktiken torde det också varavanligast att, i den mån kreditupplysningar inhämtas, detta görs avhuvudmannen. Beaktas bör vidare att handelsresandena, både de som är anställdahos huvudmannen och de som formellt är uppdragstagare, i allmänhet torde ha enmer osjälvständig ställning gentemot huvudmannen än handelsagenterna. Dettamedför att de torde ha mindre möjligheter att utverka så godaprovisionsvillkor i fråga om avtal som fullgörs av tredje man att de därmedkompenseras även för det arbete som läggs ned på ej fullföljda avtal.Handelsresandena löper således en uppenbar risk att i viss utsträckning fåutföra arbete utan vederlag, om man för deras del behåller den nuvarandeförutsättningen för rätt till provision. På grund av det sagda förordar jag att man beträffandesåväl de självständiga som de anställda handelsresandena ändrar den nuvarandeordningen och ger dem laglig rätt till provision även i de fall då tredje maninte fullgör avtalet. Enligt gällande lag har mellanman i vissa undantagsfallrätt till provision även om tredje man inte fullgör avtalet. Detta gäller bl.a. om tredje mans Underlätelse beror på huvudmannen eller på åtgärd som dennehar vidtagit. Dessa undantagsregler bör gälla även i fortsättningen beträffandesådana mellanman vars provisionsrätt enligt vad jag förordade i princip skaUvara beroende av att tredje man fullgör avtalet. För de nu angivna mellanmannen, dvs. kommissionärer ochhandelsagenter, är det även av betydelse i vad män provision utgär om tredjeman fullgör avtalet endast delvis. Det är uppenbart att de regler som f. n.gäller i detta avseende innebär vissa nackdelar för mellanmannen. a. fårhuvudmannen inte nägot eget intresse av att försöka få tredje man att fullgöramer av avtalet än som motsvarar full betalning eller full leverans med avdragför vad huvudmannen kan bli skyldig att utge i form av provision till mellanmannen. Huvudmannen har med andra ordinte något intresse av att driva in den del av köpeskillingen e. d.som motsvarar provisionen. För att motverka dessa nackdelar anser jag liksom desakkunniga att mellanmannen bör få rätt att erhålla provision i förhällandetill vad tredje man har fullgjort av avtalet. Jag förordar således att reglermed detta innehåll förs in i lagen. På samma sätt som hittillsvarande provisionsbestämmelserbör de regler om rätt till provision som jag har förordat i detta avsnitt varadispositiva. 6.7 Provisions förfallotid m.m. innehåller kommissionslagen inte några bestämmelserom provisions förfallotid. Detta innebär bl. a. att huvudmannen kan vänta medatt betala ut provisionen till dess tredje man fullgör avtalet. Enligt desakkunnigas mening är denna ordning otillfredsställande från mellanmannenssynpunkt. a. kan huvudmannen genom att bevilja kredit förskjuta tidpunktenför provisionsbetalningen utan att mellanmannen har någon möjlighet att påverkadetta. Allmänt sett är det också enligt de sakkunnigas uppfattning skäligt attden ekonomiskt starkare huvudmannen skall "ligga ute" medprovisionsbeloppet i fall då tredje man dröjer med att fullgöra avtalet. Desakkunniga föreslår därför att i lagen tas in regler om att provision skallbetalas ut sä snart avtalet fullgjorts eller bort fullgöras av huvudmannen. Omdet sedermera visar sig att tredje man inte fullgör sin del av avtalet, skallemellertid provisionsbeloppet återföras till huvudmannen. De nu återgivnareglerna avser endast handelsagenter med varaktigt uppdrag och provisionsavlönadehandelsresande. Remissinstanserna godtar allmänt de sakkunnigas förslag,såvitt gäller provisions förfallotid. Däremot avstyrker TCO att det i lagenförs in en bestämmelse om rätt för huvudmannen att återkräva utbetald provisionom avtalet inte fullgörs. Redan av TCO;s tidigare redovisade ståndpunkt attprovisionen skall utgöra ersättning för utfört arbete följer att den inte börkunna återkrävas. Vidare framhåller TCO att den föreslagna bestämmelsen åtminstone såvitt gäller handelsresande kan leda till orimliga ekonomiskakonsekvenser i fall då ersättningen har konsumerats. Även jag anser att man i kommissionslagen bör föra invissa regler om provisions förfallotid. Liksom de sakkunniga finner jag därvidatt reglerna bör begränsas till handelsagenter med varaktigt uppdrag ochhandelsresande. För kommissionärerna, som uppträder i eget namn i förhållandetill tredje man, är några motsvarande regler inte påkallade. Det bör bl. a.observeras att försäljningskommissionären själv uppbär betalning och sålundaomedelbart kan tillgodogöra sig den del därav som utgör provision. Även när detär fråga om handelsagenter med ett enstaka uppdrag är förhållandena ofta såspeciella att det i lagen bör lämnas öppet när provisionen skall betalas. De regler om provisions förfallotid som enligt det sagdabör tas in i lagen bör ges det innehåll som de sakkunniga har föreslagit.Provision bör således förfalla till betalning så snart avtalet harfullgjorts eller bort fullgöras av huvudmannen. Liksom de sakkunniga anser jagemellertid att reglerna pä denna punkt bör vara dispositiva. Det bör sålundastå parterna fritt att träffa avtal om att provision skall erläggas vid annantidpunkt, t. ex. då handelsagenten resp. handelsresanden erhåller provisionsnota. 1 enlighet med vad jag har anfört i närmast föregåendeavsnitt bör kommissionärers och handelsagenters rätt till provision varaberoende av att tredje man fullgör avtalet. Härav följer att, om huvudmannendessförinnan har betalat ut provisionsersättning i enlighet rned de nyssförordade reglerna om provisions förfallotid oeh det senare visar sig atttredje man inte erlägger köpeskilling e. d., så bör huvudmannen vara berättigadatt kräva tillbaka provisionen av kommissionären resp. agenten. En sådan återkravsrätttorde i allmänhet inte vara förenad med några mer beaktansvärda socialaskadeverkningar för de berörda uppdragstagarna. Jag förordar därför att reglermed detta innehåll förs in i lagen. Kommissionären eller handelsagenten bördock inte. vara skyldig att betala tillbaka provisionsersättningen, om tredje rnansunderlåtenhet att fullgöra avtalet beror av huvudmannen. Till de närmarebestämmelserna härom återkommer jag i specialmotiveringen. När det gäller handelsresandena har jag i föregåendeavsnitt förordat att de skall ha rätt till provision oberoende av om tredje manfullgör avtalet. För deras del blir det därför inte aktuellt att införa någraregler om återbetalning av provision. Enligt gällande lag har handelsagenter och självständigahandelsresande rätt att i början av varje kalenderhalvår fä en provisionsnotaav huvudmannen. I denna skall anges alla de försäljningsavtal som har slutitsunder det föregående kalenderhalvåret och till vilka uppdragstagaren har medverkat.Det skall också anges vilken provision som uppdragstagaren har r'ätt att tillgodor-äknasig för varje avtal.