prop · FX0320 · 1974-12-31 00:00:00 — Beredningen anser att, oavsett om dettapåstående är riktigt, beräkningen av strafftid bör förenklas så. att tiden förfängelse räknad efter månad alltid skall vara . Kriminalvårdsberedningensförslag har tagits upp i departementspromemorian. 1 promemorian erinras om attenligt dansk rätt fängelsestraff som inte överstiger, skall anges idagar. Flera skäl talar för att införa en liknande bestämmelse i Sverige.Enligt promemorieförslaget bör detta ske genom en föreskrift om attkriminalvårdsstyrelsen i samband med strafftidsresolutionen skall räkna omkorta strafftider till dagar. Med hänsyn till bestämmelserna om villkorligfrigivning bör . gränsen för de strafftider som skall omfattas av denna ordningsättas . Flertalet remissinstanser tillstyrker den föreslagnaomräkningsbestäm- melsen. Förslaget avstyrks dock av hovrätten över och , som anser att det är helt andra faktorer än möjligheterna till tidsvinst som är orsak till den ökade beläggningen i kriminalvärdsanstalterna . ' Särskilt inträder en avsevärdökning av antalet intagna i kriminalvårdsanstalterna. En bidragande orsakhärtill kan vara, att personer som har dömts till korta frihetsstraff önskarpåbörja verkställigheten . Den ojämna beläggningen är.ägnad att fördyra anstaltsvården eftersom den försvårar en ändamålsenligpersonalplanering. Härtill kommer att det.vid korta frihetsstraff är frånrättvisesynpunkt otillfredsställande, att strafftidens. reella längd skallvariera med hänsyn till under vilka perioder av året som verkställigheten ägerrum. Mot bakgrund av vad jag nu har anfört anser jag att promemorieförslagetbör genomföras i denna del. Jag förordar därför att en bestämmelse av denföreslagna innebörden införs i lagen. Med anledning av vad som har anförts iett par remissyttranden vill jag framhålla att en verkställd omräkning tilldagar är. definitiv i den meningen att den fortfarande skall gälla även omsenare en sammanlägg- ning skulle ske med annat straff så att den sammanlagdastrafftiden kommer att överstiga . 5.2 Kriminalvård i anstalt Kriminalvärden har under en följd av år varit föremål fören livlig debatt och ett omfattande utredningsarbete. Genomkriminalvärdsbered-ningens arbete, som avslutades , fick man ensamlad syn på de olika problem som kriminalvården har att brottas med. Beredningenförordade en genomgripande reform av kriminalvårdens organisation ochverksamhetsformer. På grundval av dess förslag har Kungl. Maj:t i åretsstatsverksproposition lagt fram förslag till de riktlinjer som bör följas vidden fortsatta reformeringen inom kriminalvården. Dessa riktlinjer har i alltväsentligt godkänts av . Ett viktigt led i det aktuella reformarbetet är attgenomföra en ny lagstiftning för kriminalvärden i anstalt. På grundval avstatsmakternas principbeslut framlades innevarande år en inomjustitiedepartementet upprättad promemoria (Ds Ju 1973:9), som harremissbehandlats. Promemorian, innehåller förslag till bl- a- lag omkriminalvård i anstalt. Denna lag avses träda i stäUet för de delar av dennuvarande behandlings-, lagen som innehåUer bestämmelser om anstaltsvårdensanordnande och närmare utformning. Skillnaderna mellan behandlingslagen och den föreslagnalagen om kriminalvård i anstalt är i vissa hänseenden betydande. Jag vill i detföljande framhålla de viktigaste nyheterna. Målsättningenför kriminalvård i anstalt skall enligt promemorieförslaget liksom enligtgällande rätt vara att den intagnes anpassning i samhället främjas och skadligaföljder av frihetsberövandet motverkas. Emellertid markeras i lagförslagetockså att verksamheten redan frän början skall inriktas pä åtgärder somförbereder den Intagne för tillvaron utanför anstalten, allt i den utsträckningdet kan ske utan att kravet pä, samhällsskydd blir eftersatt. Lagförslaget gerockså uttryck för den strävan efter ökad integrering mellan anstaltsvård ochfrivård som är ett grundläggande element i reformprogrammet. Genom bestämmelse ilagen understryks det ansvar för kriminalvårdens klientel som åvilar även andrasamhällsorgan än kriminalvärden. Bestämmelserna om det nya anstaltssystemetoch fördelningen av de intagna mellan olika typer av anstalter innebärgenomgripande förändringar i anstaltsvärden. När det gäller anstaltsvårdensnärmare utformning ger lagförslaget vidgade möjligheter till frigång och tillfritidsverksamhet utanför anstalten. De nuvarande bestämmelserna om permissionersätts av bestämmelser av mindre restriktiv karaktär, som manlagfäster den strängare praxis som iakttas när det gäller att beviljakorttidspermissioner för vissa kategorier samhällsfarliga brottslingar med länga I fråga om arten av de förberedelser somskall föregå intagens frigivning eller övergång till vård utom anstalt föreslåsmera preciserade, lagregler. Av betydelse för anstaltsvårdens utformning ärockså de bestämmelser som innebär att de intagnas möjligheter till gemenskapmed varandra vidgas. Vidare är att märka att möjhgheterna tUl brevgranskninginskränks samt att bestämmelserna om besök ersätts av regler av mindrerestriktiv karaktär. En bestämmelse om de intagnas rätt tUl medinflytandegenom samrådsorgan o. d. föreslås bli införd i den nya lagen. De föreslagnareglerna för disciplinär bestraffning innebär väsentliga förändringar iförhållande till nuvarande ordning. Under remissbehandlingen har promemorieförslaget fått ettövervägande positivt mottagande. Såväl de lagbestämmelser som har en meraprincipiell karaktär som detaljregleringen i olika frågor lämnas i stort settutan erinran av flertalet remissorgan. I en del frågor framför dock en delremissinstanser invändningar samt förslag till andra lösningar än dem sompromemorian innehåller. För egen del vill jag framhålla följande. Riktlinjerna för kriminalvård i anstalt har som framgåttredan fastlagts genom beslut av statsmakterna. Vad det nu gäller är att pågrundval av dessa riktlinjer utforma de normer som skall gälla för anstaltsvården.De grundläggande föreskrifterna bör som föreslås i promemorian tas in i ensärskild lag om kriminalvård i anstalt, medan tUlämpningsföreskrifter kan ges iadministrativ ordning. Den under remissbehandlingen framförda tanken på atttillskapa en för anstaltsvård och frivård gemensam kriminalvårdslag anser jagvara för tidigt väckt. Innan man överväger en så genomgripande förändring ilagsystemet bör man sålunda även enligt min mening först avvakta erfarenheternaav de nu förestående reformerna på dessa områden. Mot den föreslagna nya lagens uppbyggnad och dispositionhar jag i likhet med det övervägande antalet remissinstanser inte funnitanledning till några egentliga erinringar. Det förhållandet atthandlingsreglerna i den nya lagen till skillnad från behandlingslagen inte görnågon principiell skiUnad mellan olika sorters påföhder såsom fängelse,ungdomsfängelse och internering finner jag stämma väl överens med de allmännariktlinjer för anstaltsvårdens fortsatta utformning som statsmakterna har enatsig om. När det gäller lagförslagets materiella innehåll vill jagtill en början framhålla de svårigheter som ofta visat sig föreligga påanstaltsvårdens område när det gäller att åstadkomma regler som tar tillbörlighänsyn till alla de olika faktiska förhållanden och i viss mån motstridigaintressen som här föreligger. Mitt huvudintryck av de föreslagnalagbestämmelserna är emellertid att de i sin allmänna inriktning är välförenliga med grundtankarna i den beslutade kriminalvårdsreformen. Bestämmelsernasynes sålunda i allt väsentligt ge uttryck för en realistisk avvägning såvälmed hänsyn tUl vad som är praktiskt möjligt att åstadkomma som när det gällerangelägenheten av att främja lagöverträdarnas anpassning till ett normaltsamhällsliv och tillgodose samhällets behov av skydd. På en del punkter bör dock de förordade lösningarna ellerenskUda bestämmelserna i förslaget underkastas vissla ändringar ochjusteringar. Med denna reservation finner jag att förslaget i huvudsak är ägnatatt läggas till grund för lagstiftning. De nyheter i promemorieförslaget som främst är av intressegäUer integreringen meUan anstaltsvård och frivård, andra samhällsorgans ansvarför kriminalvårdens klientel, det nya anstaltssystemet och principerna förfördelningen av de intagna mellan olika typer av anstalter, frigivningsförberedelserna,brevgranskningen, permissionsinstitutet och den disciplinära bestraffningen. Vad förstangår frågan om en ökad integrering mellan anstaltsvård och frivård innebär deav statsmakterna godtagna riktlinjerna för kriminalvårdens fortsatta utformningbl. a. att man i görligaste mån skall söka åstadkomma en integrering mellandessa vårdformer. Anstaltsvården fär härigenom i betydande utsträckningmöjlighet att tillgodogöra sig frivårdens erfarenheter och arbetsformer. På såsätt bör anstaltsarbetet i större utsträckning än kunna inriktas påsådan verksamhet som direkt syftar till att förbereda den intagne för friheten.Övergängen mellan de båda vårdformerna blir mindre skarp och den målsättningsom gäller för anstaltsvården att förberedelse av frigivningenskall vara ett huvudsyfte med alla åtgärder kan lättare bli infriad. 1 likhet med promemorieförslaget i denna del, mot vilketremissinstanserna inte riktat några väsentliga invändningar, anser jag attprincipen om en ökad integrering mellan anstaltsvård och frivård bör komma tilluttryck genom en särskild bestämmelse i den nya lagen. I huvudsakligöverensstämmelse med promemorieförslaget bör därför föreskrivas attkriminalvården i anstalt skall planläggas och genomföras i nära samverkanmellan kriminalvårdens olika organ. När det gäller frågan om andra samhällsorgans ansvar förkriminalvårdens klientel är det i första hand fråga om sådana organ som svararför samhällets hälso- och sjukvård, socialvård, arbetsförmedling m. m. Medavseende på dessa organs skyldigheter i förevarande sammanhang vill jag härtUl en början ånyo understryka vad jag framhöll i årets statsverksproposition(1973:1 bil. 4 s. 90) nämligen att utgångspunkten måste vara attkriminalvårdens klientel otvivelaktigt har samma rätt till samhällets stöd ochhjälp som andra medborgare. Endast i de fall då den dömde omhändertagits påsådant sätt att det förhindrar andra myndigheters eller samhälleliga organsmedverkan eller när stödinsatserna uteslutande har sin grund i kriminalvårdensrehabiliterande uppgift bör det sålunda kunna vara motiverat att göra någotavsteg från denna princip och låta kriminalvården ta det primära ansvaret ävenför uppgifter som normalt åvilar andra huvudmän. Enligt promemorieförslaget bör andra samhällsorgan änkriminalvårdens, i den mån ett förverkligande av vårdens syfte påkaUarinsatser av dem, vart och ett inom sitt ansvarsområde verka för att ändamålsenligaåtgärder vidtas. Under remissbehandlingen har anförts att en bestämmelse med denna innebörd endast utgör en rekommendation, riktadtill de ifrågavarande samhällsorganen. Det har understrukits att det avgörandeför dessa organs ansvar är innehållet i de särskilda författningar som reglerarorganens verksamhet. Vidare har framhållits angelägenheten av att berördahuvudmän träffar särskilda överenskommelser som närmare reglerarförutsättningarna och ordningen för vidgade insatser för kriminalvärdsklientelet. För egen del vUl jag betona att grunden för deifrågavarande samhällsorganens ansvar och verksamhet på detta område givetvisfinns i de författningar och instruktioner som reglerar dessa organs allmännaåligganden och verksamhet.- Principiellt sett måste det sålunda kunnaförutsättas att i den mån avfattningen av dessa författningar inte uttryckligenger anledning till annat så föreligger det en uppenbar skyldighet för dessaorgan att vara verksamma även till förmån för kriminalvårdens klientel. 1 detenskilda fallet kan visserligen det förhällandet att en person är intagen påanstalt inom en annan kommun eller ett annat landstingsområde än där han harsin hemvist ge upphov till särskUda problem i fråga om fördelning av elleransvar för kostnader. Jag förutsätter emellertid alt dessa problem skall kunnalösas på ett praktiskt sätt genom samverkan mellan berörda landsting eUerkommuner. Detta utesluter inte att det i vissa fall kan krävas särskildaöverenskommelser mellan företrädare för ifrågavarande organ och kriminalvårdeni syfte att lösa speciella problem som kan uppstå i och med att man i högregrad än hittUls aktualiserar det ansvar för kriminalvärdsklientelet som redanförehgger. Mot bakgrund av vad jag nu anfört anser jag inte att detfinns något hinder mot att man i den nya lagen om kriminalvård i anstalt tar inen bestämmelse som utan direkt hänvisning till ifrågavarande samhällsorgansansvar föreskriver att samverkan skall äga rum mellan dessa organ och kriminalvårdensegna organ.' erfarenheter visar också att det finns ett påtagligtbehov av en bestämmelse med denna innebörd. Lämpligen torde bestämmelsen böraange att i den mån ett förverkligande av värdens syfte kräver insatser avandra samhälleliga organ, erforderlig samverkan skall ske med företrädare försådant organ. Av engrundläggande betydelse är också frågan om anstaltssystemet. Jag vill här början erinra om att det nuvarande anstaltssystemet bygger på en indelningav riket i åtta kriminalvårdsräjonger, varav fem är geografiskt indelade ochtre är specialräjonger för ungdoms-, internerings- resp. kvinnoklientel. Inomvarje räjong finns en centralanstalt. Övriga anstalter är sidoanstalter. De avstatsmakterna godkända riktlinjerna för kriminalvärdens utformning innebär tillskapar ett nytt anstaltssystem som bygger på en indelning av anstalternai riksanstalter och lokalanstalter. Det nuvarande räjongsystemet ersätts av enindelning i ett större antal geografiska regioner inom vilka verksamheten istörsta möjliga utsträckning kan anpassas till den organisation samhällets övriga myndigheter och organ.' Mot denna bakgrund har i promemorieförslaget tagits uppbestämmel- ser som anger att kriminalvårdsanstalt är riksanstalteller lokalanstalt. Vidare föreslås en bestämmelse som anger att riksanstalteller lokalanstalt är öppen eller sluten och att detsamma skall gälla avdelningav anstalt. Den sålunda föreslagna lagregleringen har med ett par undantaginte mött några erinringar under remissbehandlingen. En invändning som gjorts är emellertid att man bör behälla de nuvarande kategorierna ungdoms-, internerings- och skyddstillsynsanstalter. 1 anslutning till dessa synpunkter vill jag i förevarande sammanhang endast framhålla att det beslutade nya anstaltssystemet inte ger något utrymme för att behålla sådana särskilda kategorier anstalter. De särskUda problem som gör sig gällande när det gäller placeringen av bl. a. ungdomsfängelseklientelet fär lösas inom ramen för riksanstalts- och lokalanstaltssystemet. Jag åter kommer i det följande till den frågan men vill redan i detta sammanhang peka på möjligheten att inrätta vissa riksanstalter eller avdelningar därav för företrädesvis ungdomsklientel. . .. , När det gäller frågan om en indelning av anstalterna islutna och öppna anstalter vill jag erinra om att ett genomförande avriktlinjerna för anstaltsvårdens utformning förutsätter att anstalterna, såvälriksanstalter som lokalanstalter, kommer att kunna ha olika grad av slutenheteller öppenhet. Detta gäller i första hand anstalternas rent byggnadstekniskautformning. Men även när det gäller den närmare utformningen av verksamheten ianstalterna finns anledning att göra en skillnad mellan öppna och slutnaanstalter. En sådan uppdelning är också motiverad med hänsyn till de olikaprinciper för personaltilldelning som bör gälla vid olika typer av anstalter. Det är mot bakgrund av vad som sagts givet att enkategoriindelning i öppna och slutna anstalter inte kan bli helt strikt utan ien del fall måste fä en i viss män schematisk karaktär. Den tillgodoseremellertid pä ett enkelt och praktiskt sätt ett påtagligt behov. Den nya lagenbör därför som föreslagits i promemorian baseras på en indelning i slutna ochöppna anstalter eller avdelningar av anstalter. Mot bakgrund härav är jag beredd att ansluta mig till deni promemorian föreslagna lagregleringen av anstaltssystemet. Promemorieförslaget upptar vidare regler som anger eftervilka grunder som de intagna skall fördelasmellan olika typer av anstalter.Dessaregler anknyter i första hand till skillnaden mellan lokalanstalt ochriksanstalt sarnt i-andra hand till huruvida anstalten är öppen eller sluten. Vad först angår fördelningen av de intagna mellanlokalanstalter och riksanstalter har i promemorieförslaget huvudsaklig ledning hämtats från den indelning av anstaltsklientelet i tre olika'grupper som kriminalvårds beredningen gjort. Till det s. k. normalklientelet hänförs i promemorian framförallt de personer som undergår fängelse men högst ett äreller sådan behandling i anstalt söm avses i 28 kap. 3 § BrB. Eftersom denönskade integreringen mellan anstaltsvården oCh frivården måste antas varasärskilt betydelsefull för detta klientel har i promemorieförslaget förts in en bestämmelse som anger att den som undergårsådan påföljd företrädesvis skall vara placerad i lokalanstalt. Det s. k. svårhanterliga klientelet bör enligtpromemorieförslaget placeras på riksanstalt med särskilda behandlingsresurser.I övervägande antalet fall återfinns detta klientel, enligt vad som uttalas ipromemorian, bland de personer som undergår fängelse ,ungdomsfängelse eller internering. Med utgångspunkt härifrån anges somhuvudregel att den som"undergår sådan påföljd företrädesvis bör varaplacerad i riksanstalt. Emellertid anses det i mänga fall vara möjligt att ivarje fall föra över den intagne till lokalanstalt,när så behövs för en ändamålsenlig förberedelse av frigivning eller övergångtUl vård utom anstalt. En bestämmelse härom har därför även tagits in ipromemorieförslaget. När det gäller dem som undergår fängelse i högst fyramånader konstateras i promemorian att eftersom eftervård i frihet inte bliraktuell för dessa korttidsdömda, det i allmänhet torde vara svårt att passa indem i lokalanstalternas verksamhetsformer. Det föreslås därför att personer somundergår fängelse företrädesvis skall placeras iriksanstalt. De föreslagna bestämmelserna har föranlett viss kritikfrån några remissinstanser. Särskilt har invänts att reglerna innebär enalltför långtgående schablonisering. Det har vidare framhållits att reglernainte tUlräckligt tillgodoser behovet av särbehandling för vissa kategorierintagna, bl. a. ungdomsfängelseklientelet. Det har vidare betonats att det imånga fall kan finnas vägande skäl som talar för att även korttidsdömda börplaceras i lokalanstalt. För egendel vill jag till en början hänvisa till vad jag anförde i åretsstatsverksproposition (1973:1 bil. 4 s. 102) nämligen att den uppdelning avanstalts.klientelet i skilda kategorier som kriminalvårdsberedningen gjort ochsom ligger tiU grund för det nya anstaltssystemet inte är helt invändningsfri.Jag konstaterade vidare att en uppdelning av detta slag nödvändigtvis måste fåen schematisk karaktär och att den givetvis inte kan följas helt oreserverat.Än mindre kan den göra anspråk på någon vetenskaplig exakthet. Jag framhöU dockatt den gjorda uppdelningen enligt min mening fyller sitt syfte på etttUlfredsställande sätt eftersom den anvisar praktiskt genomförbara ochekonomiskt realistiska metoder att lösa det svåra problemet medanstaltsklientelets övergång från anstaltsvård till frivård. Enligt minuppfattning innebär den i promemorian föreslagna regleringen av de intagnasfördelning meUan riks- och lokalanstalter i aUt väsentligt ett fuUföhande avde tankegångar om klientelets differentiering som ligger bakom det nyaanstaltssystemet. Avsikten med regleringen är att ge vägledande anvisningar förvalet av anstaltsplacering. Undantag från dessa anvisningar måste i många fallvara motiverade. Det bör sålunda kunna förutsättas att t. ex. en dd av depersoner som dömts till ungdomsfängelse eller internering, med hänsyn tUlsärskilda personliga förhållanden, kan vara lämpade att redan från börjanplaceras i lokalanstalt. Vidare bör i en del fall de som dömts till fängelse imera än fyra men högst kunna med hänsyn tiU särskUdabehandlingsbehov eller av säkerhetsskäl placeras i riksanstalt. Möjligheternatill flexibilitet vid valet mellan riksanstalt och lokalanstalt påverkasgivetvis även av det förhållandet att graden av slutenhet och öppenhet kommer attvariera inom båda typer av anstalter. Bestämmelserna bör sålunda inte få utgöranågot hinder mot att avsteg från de angivna huvudprinciperna för fördelningenav de intagna på olika typer av anstalter kan göras i rätt betydandeomfattning. Vad särskilt angår det korttidsklientel till vilketrattfylleristerna hör vUl jag erinra om mitt uttalande i åretsstatsverksproposition att anstaltsplaceringen av detta klientel givetvis inteheller fär ske utan beaktande av sociala och humanitära hänsyn. Justitieutskottethar i sitt av godkända betänkande (JuU 1973:15) erinrat om detta mittuttalande samt för egen del framhållit att man så långt det är möjligt inomramen för tillgängliga lokalanstaltsplatser även beträffande detta klientel börsträva efter att straffverkställigheten kan komma att ske i närheten avhemorten. Medanledning av dessa uttalanden och vad som anförts under remissbehandhngen avpromemorieförslaget vill jag i detta sammanhang ånyo framhålla attlokalanstalternas verksamhetsformer avses bli anpassade till det klientel,huvudsakligen det s. k. normalklientelet, som med hänsyn till den ådömdapåföljden kan bli föremål för eftervård i form av viUkorlig frigivning elleröverförande till vård utom anstalt. För korttidsklientelet, dvs. personer somundergår fängelse , kommer sädan eftervård i regel inte ifråga. Det torde därför, som också understrukits i promemorian, i allmänhetvara svårt att på ett naturligt sätt passa in korttidsklientelet i det mönstersom lokalanstalterna har att följa i fråga om verksamhetens utformning. a.med hänsyn härtill synes det vara mest ändamålsenligt att som skett ipromemorian i varje fall som huvudregel föreskriva att korttidsklientelet börvara placerat i riksanstalt. Som jag tidigare konstaterat är det emellertidingalunda uteslutet att placering i lokalanstalt ibland kan vara lämplig ävenför intagna som tillhör detta klientel. Så kan t. ex. vara fallet om denintagnes personliga förhållanden motiverar att han i fråga om anstaltsplaceringenlikställs med det s. k. normalklientelet och dessutom tillgången pålokalanstaltsplatser ger utrymme för placering i sådan anstalt. Av vad jag härtidigare anfört framgår att det vid utformningen av hithörande bestämmelserinte avsetts att lägga något hinder i vägen för en sådan tillämpning. Det avriksdagen framförda önskemålet bör dessutom kunna tillgodoses på sådant sättatt korttidsintagna företrädesvis placeras på riksanstalt som ligger så närahemorten som möjhgt. Medhänvisning till det anförda är jag beredd att i huvudsak ansluta mig tUl de ipromemorian föreslagna lagbestämmelserna rörande fördelningen av de intagnamellan lokalanstalter och riksanstalter. Till den närmare utformningen avbestämmelserna återkommer jag i specialmotiveringen. När det gäller fördelningen av de intagna mellan slutenoch öppen anstaltsvård innehåller promemorieförslaget bl. a. denhuvudregeln att anstaltsvården skall vara öppen, om inte annan placering ärpåkaUad med hänsyn till föreliggande fara för att den intagne avviker ellereljest av säkerhetsskäl. Som påpekats under remissbehandlingen kan det tänkasföreligga anledning att placera intagen i sluten anstalt även om detta inte ärmotiverat av säkerhetsskäl, t. ex. då den intagne behöver sädan särskildbehandhng eller har intresse av sådant arbete eller sädan utbildning som kanberedas honom enbart i en sluten anstalt. 1 43 § behandUngslagen föreskrivs attom intagen som undergår fängelse begär att bli placerad i sluten anstalt förutförande av lämpligt arbete eller av annan giltig anledning, så fär man intevägra honom en sådan placering. Någon motsvarande bestämmelse har inte tagitsin i promemorieförslaget.