prop · FX0397 · 1974-12-31 00:00:00 — Sålunda gäller bådeför den sora har varit häktad e. d. och för den sora har undergåttfängelsestraff eller raotsvarande att han är utesluten från ersättningsrätt,om han genom sanningslös bekännelse eller falsk angivelse eller på annat sättuppsåtligen själv har föranlett frihetsinskränkningen. I fråga om den som harvarit häktad e. d. föreskrivs också att ersättning inte utgår, om personen ifråga har sökt avvika eller på annat sätt undandra sig förandersökning ellerlagföring eller ora han har försökt undanröja bevis eller på annat sättförsvåra sakens utredning. Utredningenhar i sitt lagförslag tagit upp regler sora raotsvarar de nu återgivnaundantagsbestäraraelserna. Sålunda utesluts enligt förslaget ersättningsrält,om den som har varit utsatt för frihetsinskränkning själv uppsåtiigen harföranlett ifrågavarande myndighetsbeslut eller, såvitt gäller häktning o. d.,om vederbörande har sökt undandra sig förundersökning eller lagföring eller iövrigt otUlbörligen försvåra utredningen. 1974: 97 64 Remissinstansernahar i allmänhet godtagit förslaget i denna del. På några håll anser raanemellertid att undantagsbestäraraelsen bör vidgas något. Det frarahålls att detvisserligen inte kan krävas av en misstänkt att han skall vara positivtverksara för utrednmgens fullständigande raen alt passivitet i vissasituationer kan framstå som likvärdig med en sanningslös bekännelse eller raedundanröjande av bevis. Med den avfattning den föreslagna bestäraraelsen harfått, särskilt uttrycket "obehörigen" försvåra utredningen, kan deteraellertid länkas att sådan passivitet inte koramer att utgöra hinder förrätt lUl ersättning. En annan remissinstans anser att det föreslagna undantagetför det fall alt någon otillbörligen försvårar utredningen bör varatillärapligt inle bara på det judiciella orarådet utan också när det är frågaora ell adrainistralivt frihetsberövande. För egen del anser jag dettill en början uppenbart att ersättning inte bör utgå, ora en person själv harföranlett en frihetsinskränkning genom sanningslös bekännelse eller falskangivelse eller på annat sätt uppsåtligen. Något mera tveksam är situationen,om den enskilde har försökt undandra sig förundersökning eller lagföring ellersökt försvåra sakens utredning. Utgångspunkten måste emellertid vara att densora genora egna åtgärder har vållat en frihetsinskränkning sora annars inteskulle ha ägt mm inte kan göra anspråk på ersättning. Den som genom att avvikaeller undanröja bevis föranleder alt han häktas, bör således i princip inte hanågon ersättningsrält, även ora det senare skulle visa sig att häktningen varoberättigad. I vissa fall bör även passivitet kunna vara tillräcklig. Som harframhållits under reraissbehandlingen kan del visserligen inte krävas av enraisstänkt att han skall vara positivt verksam för utredningensfullständigande. Om eraellertid en person har vägrat att besvara frågor oraexerapelvis naran och heravisl eller vistelseort och därigenom föranlett atthan har blivit anhållen eller häktad, skulle det framstå sora klart oskäligtatt tUlerkänna ersättning ora han sedermera blir försatt på fri fot. EraeUertidanser jag att en absolut undantagsregel för det fall alt den enskilde harförsökt avvika eller försvåra utredningen skulle kunna få otillfredsställandekonsekvenser i vissa situationer. Det kan sålunda tänkas alt en person sora äroskyldig till elt brott raen sora bedöraér att han trots detta löper stor riskalt häktas sora misstänkt för brottet, väljer att hålla sig undan hellre än altutsätta sig för möjligheten av ett frihetsberövande. Den situationen kan dåinträffa alt han häktas just på den grunden att han har sökt avvika och att hansederraera blir frikänd e. d., sedan del har visat sig alt han är oskyldig. Iett sådant fall skulle det vara klart otillfredsställande, ora han skulle saknavarje raöjhghet att få ersättning. Jag anser därför alt den enskilde bör harätt tUl ersättning trots att han har försökt avvika eller försvåra utredningen,ora synnerliga skäl föreligger. Prop.1974: 97 65 Jagdelar den vid remissbehandlingen framförda meningen att undantaget fränersättningsrätt för det fall att den enskilde har försvårat utredningen börgälla inte bara på det judiciella området utan också när det är fråga ora elladrainistralivt frihetsberövande. Den sora genora att försvära utredningen harförorsakat att han exempelvis har blivit intagen pä värdanstalt föralkoholmissbrukare bör således inte kunna göra anspråk på ersättning, även omintagningen i och för sig varit oberättigad. Närdet gäller den språkliga utformningen av den berörda undantagsregeln anser jagliksora ett par reraissinstanser att del kan vålla raissförstånd ora raananger att försvårandet av sakens utredning skall ha skelt otillbörligen. Enligtrain mening bör man på denna punkt välja samma formulering som finns i 1945 årslag. Därraed uppnår man bl. a. den fördelen att raan kan bygga vidare på denpraxis som har utbildat sig när det gäUer tolkningen av ifrågavarande uttryck. Sararaanfattningsvisföreslår jag att i den nya lagen tas in en bestäraraelse ora attersättningsrält inte föreligger, ora den sora varit utsatt förfrihetsinskränkningen själv uppsåtligen har föranlett denna. Vidare börföreskrivas att, om den som varit utsatt för frihetsinskränkningen har söktundanröja bevis eller på annat sätt försvåra sakens utredning eller, i frågaom häktning o. d., sökt undandra sig förundersökning eller lagföring, såföreligger ersättningsrätt endast ora det finns synnerliga skäl. 1945års lag innehåller också en bestäraraelse ora att ersättning inte utgår tillden sora har varit häktad e. d., ora det raed hänsyn till orasländigheterna ejär skäligt att ersättning ges. Sora fraragålt av den redogörelsen ärsyftet raed bestäraraelsen bl. a. att göra det raöjligt all vägra ersättningför det faU att raisstanke om brott kvarstår. Bestämmelsen har också tUlämpatspå detta sätt. raening är det principiellt otiUfredsstäUande att ersättningsrättskall kunna uteslutas vid kvarstående raisstanke ora brott. En allmänt erkändgrundsats är att den sora inte har kunnat överbevisas om brott också skallbetraktas som oskyldig. Utredningen anser därför att frågan om ersättning skallavgöras utan hänsyn till ora raisstanke om brott kvarstår. Utredningenpåpekar eraellertid att den berörda undantagsregeln har verkan även i ettannat, raera aUraänt hänseende. Prövning skall ske om det över huvud taget ärskäligt all utge ersättning. Enligt utredningens uppfattning är det olämphgtatt ulan närmare riktlinjer meddela en sådan allmänt hållen föreskrift omundantag från ersättningsrätten. En ren skälighetsbedöraning strider också raotde tankegångar sora i övrigt ligger bakora utredningens förslag. Utredningenföreslår därför att undantagsregeln inle skall få någon raolsvarighet i dennya lagen. Förslagetora att ersättningsfrågan skall avgöras utan hänsyn.till om 1974: 97 66 misstankeora brott kvarstår har tUlstyrkts eller lämnats utan erinran av de flestaremissinstanserna. Däreraot är flera reraissinstanser betänk-sararaa mot attlagförslaget inte lämnar någon raöjlighet till skälighetsprövning. Följden avutredningens förslag blir bl. a. alt en häktad sora har meddelats åtalsunderlåtelsealltid får rätt till ersättning, trots alt det är klarlagt att brott harbegåtts. En genereU ersättningsrätt i sådana fall är dock enligt fleraremissinstanser oriralig. Remissinstanserna drar fram även andra fall där enersättningsrält enligl deras uppfattning är synnerligen diskutabel. På grunddärav föreslås från flera håll att den nya lagen skall innehålla enundantagsbestämmelse raotsvarande den sora finns lag. I varje fallbör det fraragå av lagen att rätt till ersättning utesluts när den raisstänkleoslridigt är knuten vid det brott sora har föranlett frihetsinskränkningen. Förrain del vill jag Uksora utredningen frarahålla att det är en allraänt erkändgrundsats alt den sora inte har kunnat överbevisas om brott också skall betrakiassom oskyldig. Att vägra ersättning till den sora har frikänts på den grundenatt raisstanke ora brott finns kvar står inte i överensstäraraelse raed vårrättsuppfattning. Jag anser det därför helt klart att den nuvaranderaöjlighelen att vägra ersättning på grund av kvarstående raisstanke bör tasbort. Ävenom kvarstående misstanke inte bör kunna föranleda undanlag från rätten till ersättning, kan raan dock tänka sig andra fall sora inte läcks av de undanlagsbesläramelser sora jag har förordat och där del är oskäligt att ersättning utgår. Hit hör den under reraissbe handlingen påtalade situationen att häktad meddelas åtalsunderlåtelse enligt lag raed särskUda bestäraraelser ora unga lagöverträdare eUer enligt 20 kap. 7 § 4 RB. I dessa fall är det klarlagt att den häk tade har begått ifrågavarande brott. Någon beivran genora dorastol sker dock ej, ulan den skyldige blir sora regel föreraål för annan ål- gärd från sarahället. Jag delar reraissinstansernas åsikt att det skulle vara oriraligt ora det i sådant fall alltid skulle föreligga ersättningsrätt. På sarama sätt kan det framstå som oskäligt ora ersättning utgår i fall då inledd förundersökning visar att brott har begåtts raen åtal ej väcks på den grunden att erforderlig raålsägandeangivelse . Det kan vidare förekoraraa all åklagaren vid orafattande brottslighet gör häktningsfrara- ställning endast på grund av elt eller ett par av brotten. Under den fortsatta förundersökningen förebringas bevisning om ytterligare brott som också skulle ha kunnat åberopas: tUl stöd för häklningsyrkandet. Det kan då tänkas att åtalet ogillas för det eller de brott för vilka häkt- ning skett och att den misstänkte i stället fälls till ansvar för de senare utredda brotten. Även; i sådant'fall skulle det vara oriraligt ora ersätt ning alltid skulle utgå. . : . Sorajag har närant i ett tidigare avsnitt torde det inte s"ällan kunnainträffa att ett beslut ora upphävande av häktning e. d. är grundat på Prop.1974: 97 67 oraständighetersora har inträffat efter beslutet om häktning. Det kan också hända att enoraständighet som har gjort frihetsinskränkningen fullt befogad sedermera harfaUil bort. Som exerapel kan nämnas alt en person häktas med hänsyn till riskenför att han skall försvåra sakens utredning och att han försätts på fri fot,sedan utredningen har avslutats. Även i sådant fall bör det finnas möjlighetalt vägra ersättning. Ytterligare ett fall dådet finns skäl alt stäUa upp en undantagsregel är då en person sora har varitutsatt för ell adrainistralivt frihetsberövande underlåter att överklagabeslutet om frihetsberövande eller vidta annan åtgärd som kan begränsa skadan.Som jag har nämnt innehåUer skadeståndslagen en passivitetsregel sorai princip utesluter ersättningsrält i sådana situationer. Jag har i etttidigare avsnitt tiU-bakavisat tanken på att införa en liknandepassivilelsregel i den nya lagen. Enligt rain raening kan raan dock inte heltavstå från raöjlighelen att vägra ersättning i hithörande fall. På grund av det anfördaförordar jag alt raan i den nya lagen för in en bestäraraelse ora attersättningsrätt inle förehgger, ora det raed hänsyn tUl orasländigheterna äroskäligt att ersättning utgår. Dessutora bör föreskrivas att ersättning intefår vägras på den grunden att raisstanke ora brott kvarstår utan attskuldfrågan är klarlagd. I33 kap. 58 §§ BrB finns vissa bestäraraelser om avräkning av h'äktningslid ra.ra. Sålunda föreskrivs i 33 kap. 5 § första slyckel bl. a. att, ora någon dörastill fängelse , ungdomsfängelse eller internering ra. och dendörade raed anledning av misstanke ora brott sora prövats genom dora i raålethar under rainst 24 tiraraar varit berövad friheten som häktad eller anhållenosv., så skall tiden för frihetsberövandet anses som tid under vilken denådörada påföljden har verkställts i anstalt. Är den tid varraed ådömt fängelseöverstiger frihetsberövandet ringa, får dorastolen förordna attfängelsestraffet skall anses helt verkställt genora frihetsberövandet. Enligt33 kap. 5 § tredje stycket kan dorastolen förordna att påföljd i förra avböter, suspension eller disciplinstraff skall anses helt eller delvisverkställd, ora den dörade på grund av misstanke om brott som prövats genomdora i raålet har varit berövad friheten på sätt som anges i första slyckel. I 33 kap. 7 § finns bl. a.en föreskrift sora tar sikte på det fallet att någon har börjat undergåfängelse, ungdorasfängelse internering e. d. och han i högre rätt i ställetdöras tUl annan påföljd. I så fall har de tidigare återgivna reglerna oraavräkning av häktningstid ra. raotsvarande tUlärapning i fråga ora den tidvarunder verkställighet av fängelsestraffet osv. bör raan vid bestäraraande av ersättning för obe- Prop.1974: 97 68 fogadfrihetsinskränkning ta hänsyn till om frihetsinskränkningen har avräknats vidbestäraraande av brottspåföljd e. d. Utredningens lagförslag innehåller därfören regel om att ersättning får jämkas efter vad som finnes skäligt, om tidenför ingripandet har avräknats vid fastställande av brottspåföljd eller omdärvid eljest tagits hänsyn till ingripandet. Vad utredningen sålundaföreslagit har allmänt godtagits av remissinstanserna. Från något håll anserraan eraellertid att jämkning bör ske i ytterligare några situationer utöverdera sora orafattas av lagförslaget. En sådan situation föreligger då någonsora undergår straffverkställighet är häktad i annat mål. Frikänns han i detraål där han är häktad bör, framhålls det, ersättning knappast utgå för dedagar under vilka han ändå har varit berövad friheten på grund avverkstäUighet. Även jag anser det befogatatt ersättning för frihetsinskränkning skall kunna jämkas, om tiden förfrihetsinskränkningen har avräknats eller eljest beaktats vid fastställande avbrottspåföljd. Att föra in en uttrycklig lagbestämmelse härom kan dock synastveksamt med hänsyn till de regler om bestäraraande av ersättning som jag ämnarföreslå i det följande. Har avräkning av häktningslid skett, är det uppenbartatt den enskUdes skada tUl följd av häktningen regelmässigt blir mindre. Eftersomersättningsreglerna innebär att ersättning skaU utgå i förhållande tUl denlidna skadan koramer därmed även ersättningen all minskas. I klarhetensintresse anser jag det dock lärapligt att i den nya lagen föra in en uttryckligbestäraraelse ora jämkning i de nu berörda fallen. Jämkningsregeln blir iförsta hand tiUäraplig när häktning e. d. har avräknats på fängelse eller annanpåföljd i enlighet med reglerna i 33 kap. 58 §§ BrB. Vidare kan regeln komraaatt tUlämpas, när en ådömd påföljd undanröjs och ersätts av en ny påföljdenligt bestäraraelserna i 34 kap. BrB och hänsyn skall tas tiU vad den döradehar undergått av den tidigare påföljden. Även avräkning sora sker enligt 1214§§ lagen (1973r 18) orn disciplinstraff för krigsraän bör kunna föranledajärakning av ersättning. Storleken av jämkningenmåste av naturhga skäl bli beroende av en skälighetsprövning. I och för sig ärdet möjligt all jämka så långt att ingen ersättning utgår. Å andrå sidan kandet förekomma fall där även en obetydlig jämkning kan framstå sora obillig,trots att avräkning av häktningstid e. d. har skett. Tydligt är att, orahäktning har avräknats vid fastställande av brottspåföljd raenverkställigheten av påföljden av någon anledning aldrig blir aktuell, så börersättningen inte järakas. Uppenbarligenkan det finnas skäl att jämka ersättningen i det under remissbehandlingenpåtalade fallet att någon som undergår straffverkställighet är häktad i eltannat mål och han frikänns i det mål där han är häktad. Fallet bör dock enligtmin mening inte regleras genom en 1974: 97 69 I stället kan raan nå en skälig avvägning aversättningen raed hjälp av de allraänna reglerna om hur ersättningen skallbestäraraas. Enligt1945 års lag utgår ersättning för mistad arbetsförtjänst och intrång i näringsamt för nödiga kostnader. Om det förehgger särskilda skäl, får ersättning gesäven för det lidande sora intrånget i friheten har raedfört. Iskadeståndslagen föreskrivs att statens eller korarauns ersättningsskyldighetför det fall att fel eller försuraraelse har förekorarait omfattarpersonskada, sakskada och ren förmögenhetsskada. Ersättning för renförmögenhetsskada som har uppkorarait till följd av intrång i näringsverksamhetutgår dock endast i den mån det är skäligt med hänsyn till intrångets art ochvaraktighet, felets eller försuraraelsens beskaffenhet och övrigaoraständigheter. Ivissa speciella fall kan staten eller komraun åläggas att utge ersättning ävenför lidande. Sålunda föreskrivs i skadeståndslagen att bestäraraelserna omskyldighet att ersätta personskada skall tillämpas också i fråga ora lidandesora tillfogas någon genora brott mot den personliga friheten, genom annatofredande som innefattar brott eller genom ärekränkning eller dylik brottsliggärning. I propositionen med förslag tiU skadeståndslag (prop. 1972r 5 s. 571)sägs alt självständigt ärabetsbrott i vissa undantagsfall kan anses utgörasådant brott sora avses i den återgivna bestäraraelsen. Den omständigheten attett tjänstefel medför att någon berövas den personliga frtheten torde dockinte i och för sig föranleda att ersättning för lidande utgår. Utredningenkonstaterar att förlorad arbetsförtjänst är en typisk skada av enfrihetsinskränkning. Att sådan skada bör orafattas av den nya lagen behöverenligt utredningen knappast närraare motiveras. Som senare skall behandlas anserutredningen emellertid att det förtjänar diskuteras ora ersättningenlärapligen bör standardiseras eller annars bestäraraas genora fastsläUande avett raaxiraura eller ett rainiraura. Vidsidan av den skada som inträder genom att arbetsförtjänst går förlorad undertiden för frihetsinskränkningen kan det enligl utredningen också förekoraraaen raer bestående skada, näraligen nedsatt arbetsförraåga. Det tordevisserligen inte vara så vanligt att arbelsförraågan blir stadigvarande nedsattjust till följd av själva ingripandet. Emellertid kan det tänkas att en personförlorar sin speciella yrkesskicklighet genom att ett frihetsberövande pågårlängre tid. Utredningen anser därför att den nya lagen inte bör uteslutaersättning för hithörande skador. Ersättningsrältenenligt den nya lagen bör enligt utredningen orafatta även annat intrång inäring än sora inbegrips under uttrycken förlorad Prop.1974: 97 70 arbetsförtjänstoch nedsatt arbetsförraåga, t. ex. skada genora att en företagare måste lägga nerrörelsen till följd av sin frånvaro för frihetsinskränkningen.Vidare anser utredningen alt ersättning bör utgå för nödiga kostnader. Närdet gäller övriga typer av skador konstaterar utredningen att sveda och värksärat lyte eller annat stadigvarande raen inle utgör sådana skador som ärtypiska för ett obefogat frihetsingripande. Utredningens lagförslag omfattardärför inte ersättning för sådana skador. Däremot föreslår utredningen en regelora att den sora har berövats friheten alltid skall anses ha varit utsatt förlidande. Vidare föreslår utredningen, som närmare skall behandlas i detföljande, att ersättning för lidande skall utgå raed schabloniseral belopp. Iundantagsfall skall ersättning för lidande kunna utgå även vid annan frihetsinskränkningän frihetsberövande. Remissinstansernahar i allraänhet godtagit förslaget ora att ersättning enligt den nya lagenskall utgå för raistad arbetsförtjänst, avbräck i rörelse och nedsättning avarbelsförraågan. Man godtar också allmänt förslaget om att ersättning skallutgå för nödiga kostnader som har saraband raed frihetsinskränkningen. Ettpar reraissinstanser påpekar att den skada sora en frihetsinskränkning kaninnefatta normalt är vad som i skadeståndslagen betecknas ren förmögenhetsskada.Sådan skada är enligt skadeståndslagen underkastad vissa inskränkningar iersättningshänseende, i den raån del rör sig ora intrång i näringsverksamhet.Enligt en remissinstans är del rimligt att en liknande begränsningsregelställs upp i den nya lagen. En annan remissinstans anser emellertid att det vidde flesta fall av frihetsberövanden skulle framstå som obilligt, oraskadeståndet begränsades vid intrång i näringsverksarahet. Från ett annat hållfrarahålls att det inte torde vara ovanligt att personer sora har blivitföreraål för frihetsberövanden mister sin anställning på grund därav. I sådantfall bör den enskilde få ekonomiskt stöd för sökande av hy anställning underviss tid efter frihetsberövandet. Enremissinstans påpekar att skada till följd av frihetsberövande undantagsviskan ha karaktären av verklig personskada i skadeståndslagens mening. Det kandärför övervägas att låta också dessa skadefall omfattas av den nya lagen. Ensådan utvidgning av lagens tUlärapningsoraråde förordas dock inte. Utredningensförslag att frihetsberövande alltid skall anses raedföra lidande harkritiserats i flera reraissvar. Även ora det i och för sig är tilltalande medden generösa bedöraning sora ligger tUl grund för förslagel, anser raan altdet skulle vara i det närraaste oriraligt ora ersättning för lidande inteskulle kunna vägras i vissa situationer. Det frarahålls alt ettfrihetsberövande ibland kan frarastå sora en huraanitär åtgärd och attfrihetsberövandet i varje fall inte alltid innebär något egentligt lidandeeller obehag för den enskUde. 1974: 97 71 För rain del vill jag liksora elt par reraissinstanserförst konstatera alt den skada som en frihetsinskränkning kan raedföra norraaltutgör vad sora i skadeståndslagen betecknas ren förraögenhelsskada. I lagensförarbeten anges att ren förmögenhetsskada kan bestå i exempelvis förloradarbetsinkomst eller utebliven vinst i näringsverksarahet. Däreraot tordenedsättning av arbelsförraågan, dvs. invaliditet, vara en typisk följd avpersonskada. Sådan skada kan naturligtvis, som också har framhållits underremissbehandlingen, undantagsvis uppkomma i samband med ett frihetsberövande.Detta är fallet inte bara när ett frihetsingripande verkställs på elt aUtförhårdhänt sätt ulan också när elt frihetsberövande annars skadar omhändertagensfysiska eller psykiska hälsa. Givelvis kan det övervägas att låta den nya lagenomfatta också de nu angivna skadefallen. Det kan emellertid hävdas att skadorav dessa slag knappast har ett sådant saraband raed det felaktiga ifrihetsberövandet att del frarastår sora naturligt att vidga den nya lagensstrikta skadeståndsansvar lUl alt omfatta dessa fall. Hithörande personskadorkan inträffa också vid befogade frihetsberövanden. Även i övrigt skulle detinnebära komplikationer alt låta lagen innefatta personskador. På gmnd avdel sagda anser jag att ersättning enligl den nya lagen inle bör utgå förpersonskada. Har någon drabbats av sådan skada i samband med ettfrihetsberövande, blir han alltså hänvisad att fraraställa skadeståndsanspråkenligt skadeståndslagen. I enlighetraed vad jag anförde bör ersättningsrätten enligt den nya lagen i förstahand innefatta ersättning för förlorad arbetsförtjänst. Under delta uttryck börfalla inle bara förlorad inkorast i anställning ulan också förlust inäringsverksarahet. En sådan vidsträckt tolkning av begreppet förloradarbetsförtjänst stäraraer raed den terrainologi sora har använts avskadeståndskoraraittén i betänkandet Skadestånd V. Med anledning av vad som haranförts under remissbehandlingen vUl jag framhålla att även förlust av inkorastsora hänför sig till tid under vilken en person söker nytt arbete bör varaersättningsgill i skälig orafattning. Givelviskan det diskuteras att, på samraa sätt som har skett i skadeståndslagen,införa en begränsning i ersättningsrätten för det fall att skadan utgörs avintrång i näringsverksarahet. Jag anser dock liksora en remissinstans att ensådan begränsning skulle vara obillig när det är fråga om sådana oberättigadefrihetsinskränkningar sora orafattas av lagen. Principen bör alltså vara attfull ersättning utgår även för intrång i näringsverksarahet. Liksom utredningen anser jag vidare att ersättning enligtden nya lagen bör utgå för nödiga kostnader sora har uppkorarait i saraband medfrihetsinskränkningen. I lagtexten bör dock, på sarama sätt som har skett ibetänkandet Skadestånd V, användas uttrycket ersättning för utgifter.