prop · FX031 · 1974-12-31 00:00:00 — I direktiven för utredningenuttalades att rådet bör bestå av en beslutande grupp, som utgörs av ordförandeoch representanter för de politiska partierna samt för näringslivetsorganisationer och de fackliga organisationerna. Denna grupp borde till sittförfogande ha arbetsgmp-per med expertis från olika berörda samhällsområden,såsom polis, åklagare, domstolar, kriminalvård, skola, barna- och ungdomsvård,sjukvård, nykterhetsvård, planmyndigheter, arbetsmarknadsmyndigheter,kriminologisk forskning samt ungdomsorganisationer, försäkringsbolag ochsammanslutningar av affärsidkare. Utredningen finnerej någon anledning att frångå de allmänna principer som förordas i direktiven.Rådet bör således ha en mycket bred representation och det politiska inslaget iledningen bör vara starkt. De egentliga fackexperterna bör däremot nära knytastill rådet men inte ingå i styrelsen. Den allmännaledningen för rådet bör enligt förslaget utövas av en styrelse. Styrelsen börutses av Kungl. Maj:t samt ha den sammansättning som framgår av följandeskiss. 1974:1 Bilaga 4 21 Styrelse(15 ledamöter) Företrädareför justitie-, social- och utbildningsdepartementen Företrädareför de i representerade politiska partierna (5 st) Styrelsens uppgift skall vara att avgöra rådetsinriktning i stort. Styrelsen bör således endast behandla större och meraprincipiella frågor. För det löpande arbetet vid rådet bör finnas ettverkställande utskott. Den föreslagna sammansättningen av utskottet framgår avföljande skiss. Ordförande i det verkställande utskottet bör utses avKungl. utser de två ledamöterna i utskottet. Utredningenanser att det är en fördel om ordföranden i rådet kan ägna sådan tid åt rådetsarbete, att han också kan vara ordförande i verkställande utskottet. Utredningen föreslår att företrädare för olikamyndigheter samt försäkringsbolag knyts som experter till rådet. I fråga områdets behov av ett vetenskapligt råd hänvisar utredningen emellertid till detförslag som läggs fram av kommittén för kriminologisk behandlingsforskning.Experterna i rådet bör utses av Kungl. Av följande uppställning framgårhur utredningen tänkt sig att rådets expertgrupp skall vara sammansatt. Det kanfinnas anledning för Kungl. Maj:t att utöver vad som anges i uppställningen somexpert kalla person med särskilda erfarenheter av brottsförebyggande arbete. Experter(c:a 15) Chefenför planerings- och budgetsekretariat Företrädare förinrikesdepartementet Företrädare för domstolsväsendet Generaldirektörernaför , och socialstyrelsenRikspolischefen för statistiskacentralbyrån Företrädare för bildningsorganisationerna Företrädare förfolkrörelserna prop.1974:1 Bilaga 4 22 Av direktiven framgår att till rådet vidare skallknytas representanter för ett stort antal organisationer och sammanslutningarsamt sådana myndigheter som inte är direkt engagerade i det brottsförebyggandearbetet. I direktiven kallas dessa representanter för experter. Utredningenanser emellertid att en viss skillnad bör göras mellan en grupp som ständigtberörs av rådets arbete och en annan grupp som endast mera allmänt eller isamband med arbete i viss arbetsgrupp har anledning att medverka i rådetsarbete. Denna senare kontaktgrupp, som är mycket vidare, kallar utredningensamrådsgrupp. De personer som skall ingå i gmppen benämns kontaktmän. Rådetsverkställande utskott bör efter förslag från berörd myndighet ellerorganisation utse kontaktman. Samrådsgruppmed kontaktmän Exempel pä lämpliga kontaktorgan ,, , invandrarverk, . , ,, akademikers centralorganisation,. Kommunistisk ungdom, , , FöreningenSveriges polismästare. Föreningen ochskyddsassistenter, . Föreningen , Rilcstör-bundet Hem och skola. , , , , , m. fl. Uppräkningen får ej anses uttömmande. Det måste ankommapå rådet att göra de kompletteringar som visar sig nödvändiga på grund avpraktiska erfarenheter. Utredningen vill dock betona vikten av att rådetarbetar i kontakt med personer, som arbetar på fältet. Det är därför nödvändigtatt inte enbart centralförvaltningarna bereds tillfälle att deltaga i rådetsarbete. Det löpande arbetet i rådet skall huvudsakligen utförasi olika arbetsgrupper. Det verkställande utskottet skall i enlighet med deallmänna riktlinjer som styrelsen angett ge fasta direktiv för arbetsgruppernasarbete. Varje arbetsgrupp skall emellertid inom ramen för givna direktivsjälvständigt avge sina förslag och rekommendationer. Det blir sedanverkställande utskottets och styrelsens uppgift att ta ställning till vilka åtgärderfrån rådets sida som de framlagda förslagen skall föranleda. Som ordförande iarbetsgrupp bör rådet i allmänhet utse ledamot av styrelsen eller expert somingår i det verkställande utskottet. Ledamöter i arbetsgrupp utses efterkontakt med berörda experter och kontaktmän. Utredningen förklarar att den stora omfattningen avrådets arbetsuppgifter skulle kunna ge anledning att föreslå en storkansliorganisation. Utredningen har emellertid stannat för att i varje fallunder inledningsskedet begränsa kansliet. Den föreslagna organisationen böremellertid ses som ett absolut minimum för att rådet skall kunna fungera. Rådet behöver framför allt utredningsmän ochsekreterare för sina arbetsuppgifter. Utredningen utgår emellertid från attledamöterna i arbetsgrupp av sina arbetsgivare ges sådan lättnad i detordinarie arbetet att de kan göra en aktiv insats i arbetsgruppen. Detta systemhar enligt vad utredningen erfarit med framgång tillämpats av samarbetsorganetmot narkotikamissbruk och av arbetsgruppen för "lag och rätt" i samarbetsorganetmot ungdomsbrottslighet. Om arbetsgrupperna skall kunna uträtta något effektivtarbete måste, trots att det förutsätts att ledamöterna gör en aktiv insats, sekreterarenutredningsmannenkunna ägna förhållandevis omfattande tid till varje arbetsgrupp. För de mestarbetstyngda arbetsgrupperna måste man räkna med att det behövs en sekreterareför varje arbetsgrupp. Utredningen anser sig inte böra föreslå att rådet fårett kansli som ensamt kan sköta alla sekreterar- och utredningsuppgifter irådets arbetsgrupper. Rådet bör i stället i viss utsträckning få anlitautomstående expertis. Detta är särskilt viktigt eftersom personalen i vissutsträckning måste anpassas efter dé arbetsuppgifter som för tillfället åvilarde olika arbetsgrupperna. Rådet kan också på detta sätt få kontakt med t. ex.jurister som arbetar i departement eller inom kommittéväsendet. En sådankontakt torde vara ömsesidigt berikande. Utredningen förutsätter att även idessa fall uppdraget i rådet åtminstone i flertalet fall får ses som en delav arbetsuppgifterna i den ordinarie anställningen. Kostnaden för dessauppdrag behöver därför ej heller belasta rådets budget. Rådet måste ha en egen administration. Detta arbete böremellertid kunna skötas av personal som också handlägger andra frågor. Utredningenförordar därför att rådets informationsfrågor sköts av den personal som ocksåhandlägger administrativa frågor. Rådet bör för detta arbete också kunnautnyttja de informationsexperter som finns inom rättsväsendet. Mot bakgrunden av dessa överväganden föreslårutredningen följande kansliorganisation vid rådet. 1 handläggare av administrativa frågor samt utredningsfrågor 1 biträde (rb) 1enhetschef 1 handläggare av utredningsfrågor 1 assistent 1 kvalificerat biträde 1 biträde (rb) Se förslag från kommittén för kriminologisk behandlingsforskning 1974:1 Bilaga 4 24 Utredningen harberäknat rådets kostnader under första verksamhetsåret till cirka 840 000 kr.Kostnaden för forskningsenheten är härvid ej medräknad. Utredningensförslag att ett centralt brottsförebyggande råd skall inrättas tillstyrkseller lämnas utan erinran av det övervägande antalet remissinstanser. Riksåklagarenunderstryker att rådet bör få ett mycket vidsträckt arbetsområde. Beträffandeverksamheten i stort framhåller riksåklagaren särskilt det angelägna imålsättningen att rådet bör verka inte bara för en defensiv insats ibrottsbekämpningen, något som framstått som det mest angelägna, utanäven för en mera offensiv metod i form av utarbetande av förslag till åtgärderpå ett vidsträckt socialt område. Med den samhälleliga förankring rådet enligtförslaget erhållit synes goda förväntningar kunna ställas på dess insats i detkriminalpolitiska utvecklingsarbetet under förutsättning att tillräckligaresurser tillskapas med avseende på arbetsformer och kansliorganisation. Det ärav vikt att rådet betraktas och behandlas inte som en sittande utredning avsedvanligt slag utan som en aktivt verksam myndighet samt att rådet ocksåarbetar med denna förutsättning. Rikspolisstyrelsenpåpekar att polisen har ägnat sig åt brottsförebyggande verksamhet. De särskilda insatser som skett på dettaområde i form av information till allmänheten och på annat sätt haremellertid inte fått den omfattning som skulle varit önskvärd, beroende bl. a.på att personalresurserna inte räckt till för en tillräckligt utbyggdverksamhet och svårigheterna att med hjälp av massmedia nå ut till allmänheten.Med hänsyn till att en del av de åtgärder som kan vidtas för att förebyggabrott ligger utanför polisens räckvidd och framför allt på grund av vikten avatt brottsförebyggande åtgärder sätts in på ett tidigt stadium, är det av värdeatt så många myndigheter som möjligt, för att inte säga hela samhället, beredstillfälle att ägna uppmärksamhet åt det brottsförebyggande arbetet. Deföreslagna åtgärderna bör också kunna ses som en värdefull hjälp och ettkomplement till de polisiära brottsförebyggande insatserna. noterar med särskild tillfredsställelseatt rådets uppgifter inte begränsats enbart till det i gängse meningkriminalpolitiska fältet, att rådets arbetsformer, med arbetsgruppersammansatta för varje enskilt projekt, medger den rörlighet och spännvidd somuppgifterna kräver och att rådets verksamhet syftar till konkreta åtgärder ochförslag. understryker att frågan om hur brott skall bekämpas,vilka direkta åtgärder som behöver vidtagas, vilka resurser som skall 1974:1 Bilaga 4 25 insättas på olika områden ochvilka bakomliggande faktorer som bör angripas onekligen behöver behandlas merenhetligt av ett enda organ som besitter alla nödvändiga kunskaper. Liknandesynpunkter anförs av domstolsväsendets organisationsnämnd (). som Landstingsförbuitdet tillstyrker att en samordning avsamhällets totala insatser inom det brottsförebyggande området kommer tillstånd. , som understryker att den brottsförebyggandeverksamheten i sig gömmer många ömtåligaavvägningar mellan t. ex. resursutnyttjandet inom samhällsplaneringssektornoch den miljöpolitiska sektorn och inom sektorn för hälso-, sjuk- ochsocialvård och även mellan frågor gällande målsättning, metoder och innehåll iskolväsendets attitydskapande och normgivande undervisning, finner därförpositivt att i de föreslagna arbetsgrupperna och i samrådsorganet skall ingårepresentanter för bl. a. barn- ochungdomsvård, skola, sjukvård, planmyndigheter, ungdomsorganisationeretc. () understryker utredningens bedömning att denbrottsförebyggande verksamheten är en uppgift för alla i samhället. En viktiguppgift för det centrala rådet bör därför bli att aktivera enskilda medborgare,fackliga organisationer, arbetsgivare m. fl. för medverkan i detta arbete.Liknande synpunkter anförs av () som understryker attinga samhällsfrågor av vikt saknar betydelse för brottsutvecklingen. akademikerscentralorganisation () pekar på utredningens uttalande att kampen mot brottsligheteni dag förs på en mycket bred front genom insatser av samhällsorgan,myndigheter, organisationer och enskilda. Bilden av denna verksamhetförefaller enligt mening tämligen splittrad, och det kan på goda grunderantas, att en samordning av de skilda insatserna mot brott bör medföra inte obetydliga effektivitetsvinster. Det förefallerockså troligt, att en sådan samordning kan komma till stånd genom attett centralt organ inrättas för uppgiften. hovrättinstämmer i det allmänna syftet med utredningens förslag men ifrågasätter om inte rådet bör knytas tillstatsrådsberedningen. I fråga omorganisationen vill hovrätten till en början framhålla, att det kan starktifrågasättas om det är lämpligt att göra rådet till en särskild myndighet.Vissa av de uppgifter, som avses bli anförtrodda rådet, är av en art somtypiskt sett bör handhas inom statsdepartementen. Hit hör i första hand attsamordna olika samhällsorgans insatser mot brott och att verka för attlagstiftningen håller jämna steg med samhällsutvecklingen. Hovrätten erinrar omatt en av grundtankarna bakom departementsreform särskiltunderstruken bl. a. i budgetutredningens avgivna rapport om nyttbudgetsystem var att departementens huvuduppgifter borde vara planering ochsamordning. I fråga om samordning vill hovrätten också peka på vad som Prop.1974:1 Bilaga 4 26 anförsom samarbetsorganet för åtgärder mot ungdomsbrottsligheten. Det framhålls atttyngdpunkten i dess verksamhet ursprungligen förutsattes ligga på denadministrativa samordningen myndigheterna emellan men att detta syfte uppnåttsi ganska liten omfattning. Hovrätten vill sålunda ifrågasätta om inte detbrottsförebyggande rådet i vart fall om dess uppgifter bestäms på sättföreslagits bör förankras direkt i och utformas eftermönster av andra liknande organ som redan står till regeringens förfogande.Sålunda borde de närmast berörda departementscheferna ingå, eventuellt med chefstjänstemäninom vederbörande departement som ersättare. Med hänsyn till att rådetsverksamhet kommer att spänna över flera departement kan det ifrågasättas, ominte rådet borde liksom forskningsberedningen knytas till statsrådsberedningen. I utredningens uttalande att det, utöver vad somframgår av en allmän beskrivning av rådets uppgifter, inte skall göras någonuttrycklig begränsning i rådets verksamhetsområde instämrrier flertalet remissinstanser.LO framhåller t. ex. att det är av väsentlig betydelse att rådetsverksamhetsområde inte begränsas. Rådet bör självt ha möjlighet att bestämmasina arbetsuppgifter. Likartade uttalanden görs bl. a. avkriminalvårdsstyrelsen och . TCO vill starktunderstryka att rådet ges alla möjligheter att snabbt ta erforderliga initiativbl. a. till sådana ändringar i lagstiftningen som påkallas av utvecklingen. Riksåklagaren uttalar emellertid farhågor för attkompetenskonflikter kan uppkomma mellan rådet och myndigheter som var på sittområde driver brottsförebyggande verksamhet och anför. Det framstår visserligen som uppenbart att rådet iförslaget inte till-lägges någon rätt att genom författningar eller eljestutfärda anvisningar till andra myndigheter. Å andra sidan kan ifrågasättas ominte rådet i vad avser relationen till Kungl. Maj:t genom den föreslagnainstmktio-nen på sitt område tillägges en ledande ställning framför andraberörda centrala myndigheter. I det fortsatta arbetet med utformningen avrådets organisation bör denna synpunkt vinna beaktande så attkompetenskori-flikter kan undvikas. Spörsmålet torde i synnerhet beröraförhållandet mellan rådet och . Liknande synpunkter framförs av somförklarar att det är politikernas uppgift att dra upp principiella riktlinjer,medan det är ämbetsverkens sak att i enlighet med föreliggande instruktionutforma sina tillämpningsmetoder. Ämbetsverkens ansvar gentemot statsmakternaför verkställigheten blir därigenom också någonting självklart. Olika organ kaninte under hand ge direktiv eller med bindande verkan för ämbetsverken ingripai policyfrågor. Detta måste ske efter i vanlig ordning politiskt fattadebeslut. framhåller, att det kan föreligga risk för att alltförstora förväntningar ställs på rådet, varigenom andra myndigheter medvetet isin verksamhetsplanering avstår från att ta upp brottsförebyggande åtgärder.Det finns enligt styrelsen också risk för kompetenskonflikter med andramyndigheter genom att 1974:1 Bilaga 4 27 rådet kommer in på sådanverksamhet som syftar till totalplanering och utveckling av samhället, förvilken dessa myndigheter har ansvaret. Riksåklagaren ifrågasätter om inte en styrelse avden storlek som utredningen föreslagit bör ha ett större antalledamöter i det verkställande utskottet. Vidare anser riksåklagaren detegendomligt att två av de föreslagna experterna ständigt skall vararepresenterade i verkställande utskottet,alltså oavsett om deras eget ämnesområde är aktuellt. Socialstyrelsenanser att det från många olika synpunkter är nödvändigt att de som är ellervarit föremål för samhällets åtgärder på något sätt blir representerade i varjefall i samrådsgruppen. åt läkemedelsmissbrukare (RFHL)finner det anmärkningsvärt att inget av R-förbunden nämnts som tänkbar partneri rådets utredningsarbete. R-förbunden har gjort en mer aktiv praktisk ochteoretisk insats i de aktuella frågorna än merparten av de i stället uppräknadeorganisationerna. TCO finner denföreslagna samrådsgruppen oklart beskriven. Den återfinns ej heller i utkasttill instmktion. Enligt TCO:s mening bör det av beskrivningen framgå omsamrådsorganet skall fungera som en enhet eller om de olika kontaktmännen skallfungera var för sig eller i grupp. Samrådsgruppen har en viktig funktion förbl. a. information om rådets verksamhet. Det bör därför även klart framgå närrådet skall sammankalla samrådsgruppen och hur denna gmpp skall integreras i rådetsverksamhet. finner det högstanmärkningsvärt, att enligt utredningen inte skulle få en representant irådets styrelse, trots att de centrala fackligaorganisationerna enligt utredningens direktiv bör ingå i styrelsen.Organisationen betonar, att de tjänstemän som i sin dagliga gärning, i domstolar,vid åklagarmyndigheter, rättshjälpsanstalter, polismyndigheter och vårdanstalter, i skolor och vidsocialvårdsmyndigheter, arbetar med brottsbekämpande ochbrottsförebyggande verksamhet i stor utsträckning är fackligt anslutna tillSACO. Genom representation i styrelsenskulle därför organisationen kunna tillföra rådet värdefull erfarenhetoch initiativkraft. bör därför ges en plats i styrelsen. Flera remissinstanser, såsom ,riksåklagaren, kriminalvårdsstyrelsen.Svenska arbetsgivareföreningen {SAF), har ansett det föreslagna kanslietunderdimensionerat. 1 enlighet med statsutskottets utlåtande : 175beslöt riksdag med anledning av motioner om en plan för denkriminologiska forskningens utbyggnad att hos Kungl. Maj:t anhålla omen sådan plan. Prop.1974:1 Bilaga 4 28 Riksdagenhar vidare som ett led i utbyggnaden av denna forskning fr. o. m. budgetåret1968/69 anvisat medel för kriminologisk forskning. Under ledning av statssekreteraren ijustitiedepartementet arbetade därefter en expertgrupp inom departementet medfrågor hur den kriminologiska forskningen bör läggas upp och organiseras, hurforskningsområdet bör avgränsas och hur de medel som anvisats bör disponeras.På grundval av dessa överväganden har medel ställts till förfogande för olikabegränsade forskningsprojekt. I anförande till statsrådsprotokollet den 28 augusti1969 uttalade chefen för att med hänsyn tillforskningsuppgifternas omfattning och komplicerade natur sakkunniga bordetillkallas för en systematisk forskningsplanering på kriminalvårdens område.Justitieministern bemyndigades att tillkalla högst åtta sakkunniga för denna planering.De sakkunniga antog namnet kommittén (lu 1970: 54) för kriminologiskbehandlingsforskning.' Kommittén avlämnade betänkandet (SOU1973: 35) Kriminologisk forskning, i vilket upptogs förslag till forskningsorganisationinom rättsväsendet. Till betänkandet har fogats en reservation avprofessorerna och överläkaren , i vilken fil. Experterna byråchefenNorman Bishop och departementssekreteraren har avgett särskiltyttrande. Efterremiss har yttrande över betänkandet avgetts av , riksåklagaren,, , domstolsväsendetsorganisationsnämnd, , universitetskanslersämbetet, ,, statskontoret, ,socialutredningen (S 1969: 29), forskningsrådsutredningen (U 1972: 02), desakkunniga som har att utföra de uppgifter som utredningen om ettbrottsförebyggande råd föreslagit för rådet ().Svenska kommunförbundet. iSverige, , akademikerscentralorganisation. Föreningenstyresmän och assistenter m. fl. vid kriminalvårdsanstalterna, FöreningenSveriges skyddskonsulenter och skyddsassistenter. 1 Ledamöter: , ordförande,generaldirektören , professorerna , kansliråden och samt överläkaren . Experter: byråchefen , fil. 1974:1 Bilaga 4 29 Riksförbundetför kriminalvårdens humanisering () och åtläkemedelsmissbrukare (RFHL). Kommittén har i sinaöverväganden utgått från att de kriminalpolitiska beslutsfattarna behövervissa ytterligare kunskaper som underlag för planering och förändring avverksamheten inom rättsväsendet. Kriminologisk forskning kan och bör medverkatill att ge beslutsfattarna ett empiriskt och teoretiskt fundament. Det bördock understrykas att forskningsresultat isig själva inte löser kriminalpolitiska problem, utan endast är vägledande förpolitiska beslut. Vidare kan forskningen till handahålla instrument föratt på olika sätt kartlägga faktiska effekter av kriminalpolitiska beslut ochkan på så sätt visa om insatta åtgärder' eller reformer ger avsedda resultat. Den organisation som föreslås är avsedd att täckabehovet av dokumentations-, informations-, utrednings- ochforskningsuppgifter inom rättsväsendet. Sådana funktioner ingår i eller ärväsentliga för forsknings- och utvecklingsarbete (FoU). Kommittén visar atten samordnad informations- och dokumentationsservicesaknas inom det kriminalpolitiska området. En sådan verksamhet måste förmedlasav kvalificerad personal, som självständigt kan bedöma och kritisktvärdera rapporter och monografier enligt vedertagna vetenskapliga principer. Dokumentationsuppgifterrörande särskilda frågor innefattar ofta visst utredningsarbete. Det kan varafråga om att göra ingående analyser av särskilda frågeställningar medredovisning av teoretiska infallsvinklar, att spåra upp utfördaspecialundersökningar. är det denna typ av översiktliga redovisningarsom beslutsfattare behöver få relativt snabbt. F. n. är det iförsta hand inom kommittéväsendet som sådant utredningsarbete förekommer. Manhar där möjligheter att anlita utomstående experter, exempelvis viduniversitetsinstitutionerna, som kan utföra erforderliga undersökningar.Kommittén anser att varje verksamhetsgren inom rättsväsendet bör ha egenpersonal för löpande dokumentations- och informationsarbete. På så sätt kan manbäst använda personalens särskilda erfarenhet och kunskaper och få en informationsom är direkt anpassad till de aktuella problemen. Gränsenmellan utredning och forskning är givetvis flytande. Två typer av utredning ochforskning har direkt relevans för det kriminalpolitiska beslutsfattandet. Detgäller för det första kartläggningar av en verksamhetssektors läge ochspecifika problem, t. ex. hur allvarlig en brottstyp är, hur samarbetet polis barnavård fungerar, hur farliga rymmare från anstaher är, hur frivården arbetaretc. För det andra är det fråga om undersökningar av effekterna av ettkriminalpolitiskt pro- 1974:1 Bilaga 4 30 gram eller en reform. För att fåbättre faktiskt underlag för kriminalpolitiska beslut krävs en organisationsom kan utföra undersökningar både av utredningskaraktär och av mer omfattandeart. Kommittén hardiskuterat olika organisatoriska modeller för forskningsverksamhet inom detkriminalpolitiska fältet. En traditionell typ av forskningsinstitution somoftast återfinns på universitetssidan innebär att forskartjänster knyts tillvissa ämnesområden eller discipliner med uppgift att utföra uppdragsforskningeller forskning på eget initiativ. Vid sådana institutioner med ett tillräckligtantal forskartjänster förekommer både grundforskning och tillämpad forskning,samhällskritisk och ifrågasättande forskning samt forskning som sker påmyndigheters uppdrag. Frågeställningarna är ofta komplexa och forskningendärför tidskrävande. På är sådan forskningsverksamhet grundläggandeför de områden den penetrerar, men mera sällan av en sådan karaktär att denomedelbart ger svar på frågor av praktisk art. Denna forskningskapacitet kansannolikt bäst utnyttjas genom att myndigheter och andra uppdragsgivarebeställer forskning av mera komplicerad eller tidskrävande art från sådanainstitutioner.