prop · FX0333 · 1974-12-31 00:00:00 — Somframgår av det anförda kan bestämmelserna i denna paragraf tillämpas bara vidbefordran med fraktsedel. Vill avsändaren vid befordran utan fraktsedel träffaavtal om högre begränsningsbelopp måste detta ske med stöd av reglerna i 5 §.Sådant avtal kan träffas även om fraktsedel används vid befordringen. Enhöjning av begränsningsbeloppet kan således vid tUlämpning av 5 § ske t. ex.genom utfästelse i standardavtal eller genom särskild överenskommelse i detenskilda fallet. Den omständigheten att avsändaren i fraktsedeln uppgivitsärskilt värde på godset och erlagt begärd avgift innebär inte i och för signågot bevis för att godset har det uppgivna värdet. Värderingen av godset ochberäkningen av ersättningen skall liksom i andra fall ske enligt reglerna i 32§ första stycket. Bestämmelsen innebär alltså bara att det "tak" förersättningen som i vanhga fall gäller enhgt 32 § andra stycket ersatts av detenligt denna paragraf angivna beloppet. Härav följer vidare att förutsättningarnaför fraktförarens ersättningsskyldighet inte ändras genom att ansvarsgränsenhöjs. Beror skadan på omständighet för vUken fraktföraren inte ansvarar ärvaruhavaren inte bättre stäUd vid deklaration av högre värde än han annarsskulle ha varit. Det bör i detta sammanhang också framhållas att varuhavareninte genom att ange höjt värde på godset kan skaffa sig täckning för ekonomiskskada i form av utebliven handelsvinst, driftstopp eller liknande. Möjlighethärtill finns emeUertid enligt 5 och 36§§. Denna paragraf innehåller regler om beräkning aversättningens storlek för det fall godset skadats. Bestämmelsen motsvaras i CMRav art. 25. Paragrafen motsvarar 33 § utredningsförslaget. Enhgtförsta stycket är fraktföraren skyldig att ersätta den värdeminskning somföranletts av skadan. Hur värdeminskningen skall bestämmas är inte direktutsagt i annan mån än genom hänvisning till 32 § första och tredje styckena. Avdenna hänvisning följer tUl en början att utgångspunkten för beräkningen avvärdeminskningen skall vara godsets objektiva värde pä den plats där det togs emottill befordran och vid den tid då detta skedde. Det är vidare klart att manmåste bestämma det värde godset har i skadat tillstånd. Detta värde kan man fåreda pä t. ex. genom att sälja godset eller genom att låta sakkunniga värderadet. Det sålunda erhållna värdet av det skadade godset kan emellertid inte utanvidare jämföras med det nyssnämnda utgångsvärdet, eftersom det regelmässigthänför sig till en annan plats och en senare tidpunkt än detta värde. Ettteoretiskt riktigare mätt på värdeminskningen får man genom att i ställetjämföra godsets värde i skadat skick med det värde godset skulle ha haft, omdet kommit fram oskadat. Härigenom får man ett mått på värdeminskningen som kanuttryckas i exempelvis procent. Appliceras detta procenttal på godsets värde påplatsen och vid liden för godsets mottagande till befordran, vilket värde dåbör ökas med frakt och andra kostnader som skall ersättas enligt 32 § tredjestycket, erhåller man det avsedda mättet på värdeminskningen. Den ersättning som skall utgå när godset skadats skall iprincip motsvara hela värdeminskningen. 1 fråga om mycket värdefullt gods kandet emeUertid inträffa att värdeminskningen är större än som motsvarar det i 32§ angivna maximibeloppet . per kilo av godsets bruttovikt. Det kan dock inte vara rimhgt att högre ersättning skallutgå om godset skadats än om det helt och hållet gått förlorat och ersättningensåledes skulle ha bestämts enligt reglerna i 32 § eUer, om högre värde pågodset har angivits, enligt 33 §. 1 andra stycket av förevarande paragraf angesdärför, att ersättningen skall vara begränsad tUl vad som skulle ha utgått omdet skadade godset i stället gäll förlorat. Reglerna härom hänför sig till tvåskilda fall. Det ena fallet är att värdeminskningen drabbar sändningen i desshelhet. När så sker utgör maximiersättningen det belopp som skulle ha utgått omhela sändningen gått förlorad. Det andra fallet är att skadan träffat endast endel av sändningen och detta icke påverkar värdet av sändningens övriga delar. Isådant fall räknar man endast med vad som skulle ha utgått vid totalförlust avden skadade delen av sändningen. Huruvida det ena eller det andra falletföreligger är inte alltid lätt att avgöra. Även om endast en del av sändningendirekt utsatts för fysisk skada, kan nämligen detta föranleda att värdet nedgårockså för sändningens fysiskt oskadda delar. 1 den mån en sändnings olika delarsålunda tillsammans bUdar en ekonomisk enhet, bör ersättning kunna utgå inomden vidare ram som gäller vid förlust av hela sändningen. På samma sätt som gäller beträffande ersättning förförlust och minskning av gods kan i vissa fall vid skada på godset varjebegränsning av ersättningsskyldigheten bortfalla Gfr 38 §). Enligt denna paragraf är fraktförarens ansvarighet förskada som uppkommit till följd av dröjsmål begränsad liU fraktens belopp.Motsvarande bestämmelse finns i art. 23 femte stycket CMR. Paragrafenmotsvarar 34 § utredningsförslaget. Bestämmelseni denna paragraf tar sikte endast på dröjsmål med godsets utlämnande. Frågan omdröjsmål föreligger skall bedömas enligt 27 § andra stycket. Om fraktföraren iannat avseende underlåter att i rätt lid fullgöra sina förpliktelser, t. ex.genom att inte i avtalad tid hålla fordon tillgängligt för lastning, blirföljderna härav att bedöma efter allmänna regler. Vidanspråk på ersättning för skada i anledning av dröjsmål kan fraktförareninvända att han är fri från ansvarighet enligt reglerna i 28 §. Han kan däremotinte till befrielse från ansvar för dröjsmål åberopa bestämmelserna i 29 §.Dessa gäller nämligen bara vid sakskada. Även om det i och för sig är klart attfraktföraren är ansvarig för dröjsmålet, är emellertid detta inte tillräckligtför att konstituera ersättningsskyldighet. Ersättning kan utgå endast i den måndet visas att dröjsmålet medfört skada. Med "skada" avses i denna paragraf inte detsammasom exempelvis i 34 §. 1 sistnämnda paragraf är det fråga om fysisk skada pågodset. Sådan skada kan självfallet orsakas genom dröjsmål med genomförandet avtransporten, t. ex. då livsmedel till följd av för lång befordringstid blirskämda. När dröjsmålet sålunda gett upphov till fysisk skada, torde varuhavaren som regel vara mera betjänt av att åberopa 34§. Som exempel på dröjsmålsskada kan nämnas att mottagaren isin tur blivit skyldig att lämna ersättning för dröjsmål därför alt han inte itid kunnat uppfylla elt av honom träffat avtal om försähning av godset. Vidarekan nämnas skada på grund av driftstopp och prisfall. Har det för sentframkomna godset också varit utsatt för minskning eller skada, bör det inteföreligga något hinder mot att 32 eller 34 § tillämpas med 35 §.Däremot bör del vara uteslutet att tUlämpa 35 § när godset helt och hållet gåttförlorat. Härav följer att den sammanlagda ersättningen, då 35 § tillämpassamtidigt med 32 eller 34 §, inte får överstiga vad som skulle ha utgått omgodset gått förlorat. Liksom gäller i fråga om sakskada kan parterna avtala omatt ersättning skall utgå med högre belopp än fraktbeloppet. Vid inrikesbefordran kan sålunda för varuhavaren förmånligare beräkningsgrunder avtalasmed stöd av 5 §. En annan form för överenskommelse om högre begränsningsbeloppär att särskUt leveransintresse anges i enlighet med bestämmelserna i 36 §. Alti visst fall varje begränsning av ersättningsskyldigheten bortfaller framgårav 38 §. Maximiersättningen motsvarar, som nämnts, beloppet av denfrakt som befordringen betingar. Det är således endast fråga om den egentligafrakten men inte om sådana övriga utlägg som kunnat krävas ersatta, om godsethelt eller delvis gått förlorat och 32 § tredje stycket varit liUämpligt. Åandra sidan bör observeras att det alltid rör sig om det fulla fraktbeloppetför den ifrågavarande sändningen. Även om dröjsmål föreligger endastbeträffande en del av sändningen, medan återstoden antingen kommit fram i rätttid eller gått förlorad, skall således begränsningsbeloppet motsvara fraktenför hela sändningen. Denna paragraf innehåller regler om avsändarens rätt attuppge särskilt leveransintresse. Motsvarande bestämmelse fiims i CMR art. 26.Paragrafen motsvarar 35 § utredningsförslaget. Somframgått av 32 och 34 §§ omfattar fraktförarens ersättningsskyldighet i fallav sakskada, förutom frakt och hknande utlägg, endast det objektiva värde somgodset hade på den plats där det mottogs till befordran och dådetta skedde. Ersättning utgår således inle för exempelvis utebhvenhandelsvinst, produktionsbortfall eller andra följdskador. Någon ändringhärvidlag kan varuhavaren inte uppnå genom att deklarera godsets värde ienlighet med 33 §. En sådan deklaration medför endast att den översta gränsenför ersättningens storlek förskjuts uppåt, men innebär inte att ersättning kanutgå även för andra former av skada än bortfall i fråga om godsets objektivavärde. Följdskada kan däremot bli ersatt, om den uppkommit på grund avdröjsmål, men enligt 35 § endast i mycket begränsad omfattning. Varuhavarenkan således i åtskilliga faU komma i den situationen att den ersättning han kanerhålla med stöd av reglerna i 3235 §§ långt ifrån räcker till för att kompensera honom för den skada som hanhar lidit. EnUgt denna paragraf är emellertid avsändaren berättigadatt genom anteckning i fraktsedel och mot att han erlägger överenskommentilläggsavgift uppge ett belopp som motsvarar det särskilda intresset avriktigt utlämnande i händelse godset går förlorat, minskas, skadas eUer avtaladtid för utlämnandet överskrids. Har avsändaren uppgivit sådant särskiltleveransintresse kan han, vid sidan av den ersättning som utgår för sakskadaoch dröjsmål, fordra ersättning för den ytterligare skada som har uppkommit. Bestämmelsen innebär att frågan huruvida i det enskildafallet belopp motsvarande särskUt leveransintresse skaU anges eller ej är ensak som det uteslutande tillkommer avsändaren att avgöra. Fraktföraren har ioch för sig inte någon rätt att motsätta sig att reglerna om särskUtleverans-intresse kommer tiU användning. Däremot är han berättigad att krävavederlag för det ökade risktagande som för hans del är förknippat med dessaregler. 1 praktiken kan därför deklaration av särskilt leveransintresse intekomma till stånd mot fraktförarens vilja. Förutsättningarna för fraktförarens ersättningsskyldighetändras inte genom att leveransintresse anges. Beror sakskadan eller dröjsmåletpå omständighet för viUcen fraktföraren inte svarar är varuhavaren således intebättre ställd vid deklaration av särskilt leveransintresse än han annars skulleha varit. All belopp motsvarande särskilt leveransintresse angivitsinnebär inte i och för sig något bevis för att ett sådant intresse är förhanden. Ersättning kan således utdömas endast i den mån det visas alt skadaverkhgen uppkommit. Visas det att varuhavaren förutom skada som skallersättas enligt 32-35 §§ lidit ytterligare skada, skall denna skada ersättasintill fulla beloppet av det angivna leveransintresset även om endast en del avsändningen blivit utsatt för sakskada eller försening. Ä andra sidan kan inteden omständigheten att det pä samma gäng föreligger såväl sakskada somdröjsmålsskada föranleda att ersättning skall utgå utöver den gräns som detangivna beloppet representerar., För att bestämmelsen skall vara tillämplig krävs alt detbelopp som motsvarar det särskilda leveransintresset har angivits ifraktsedeln. Parterna kan emellertid uppnå samma resultat genom att avtala omhögre ersättning enligt 5 §. Denna paragraf innehåller vissa bestämmelser för det fallatt utomobli-gatoriskt ersättningsanspråk framställs mot fraktföraren ellernågon för vilken han svarar enhgt 6 §. Motsvarande bestämmelse finns i art. 28CMR. Paragrafen motsvarar 38 § utredningsförslaget. Om varuhavaren kan styrka att fraktföraren har vållatsakskada eller dröjsmål kan han i och för sig åberopa allmännaskadeståndsrättsliga regler liU stöd för sin lalan och göra gällande altersättning skall utgå med Enhgt svensk rätt torde visserligen isådant fall gälla att ersättningsfrågan skall bedömas enligt de regler somgäller för fraktavtalet. Med hänsyn till att denna princip inte tiUämpas i allaländer har emellertid i transporträttsliga konventioner brukat tas in bestämmelsersom uttryckligen slår fast att detta skall gälla. En regel av denna innebördfinns också i CMR (art. 28). För att undvika tveksamhet på denna punkt bör enmotsvarande bestämmelse tas in i denna lag. Har någon av fraktförarens anstäUda eller annanmedhjälpare vållat skadan kan den skadelidande vända sig mot denne med sittersättningskrav under åberopande av allmänna skadeståndsregler, vilket ocksåkan medföra att obegränsad ersättning utgår. Denna möjlighet har iblandmissbrukats och även på denna punkt brukar transporträttsliga konventionersåsom är fallet med CMR innehålla bestämmelser om att medhjälparen inte kangöras ansvarig i vidare mån än fraktföraren. Även om en motsvarande bestämmelseär av mindre betydelse i denna lag, eftersom arbetstagare enligt 4 kap. 1 §skadeståndslagen kan åläggas skadeståndsskyldighet bara om synneriiga skälföreligger, förefaller det dock lämpligt att den las med framför allt av hänsyntill självständiga medhjälpare. EnUgt denna paragraf gäller därför att de bestämmelser ilagen som utesluter fraktförarens ansvarighet eller som föreskriver attersättning skall bestämmas på visst sätt eller tiU visst belopp skall tillämpasäven om talan förs mot fraktföraren eller hans medhjälpare på utomobligatoriskgrund. För att anställda eller andra medhjälpare skall kunna åberopa bestämmelsenförutsätts dock att de har vållat skadan i tjänsten eller inom ramen för detuppdrag som fraktföraren har lämnat dem (jfr 6 §). 1 paragrafen regleras inte uttryckligen det fallet, attersättningskrav riktas både mot fraktföraren och mot medhjälpare som vållatskadan. En sådan situation kan uppstå t. ex. om varuhavaren till följd avbegränsningsreglerna fått endast en del av sin skada gottgjord genomersättning från fraktföraren och därefter på utomobligatorisk grund kräver denvållande medhjälparen på ersättning för återstående skada. Det skulle kunnagöras gällande att medhjälparen i detta fall är pliktig att betala ersättningintill den gräns vid vilken också hans maximala ersättningsskyldighet äruppnådd. En sådan tolkning är emellertid inte avsedd. Ersättningsmaximum börsålunda inte räknas på fraktföraren och medhjälparen var för sig utan istället anses motsvara vad de skadeståndsskyldiga tillsammans högst har attbetala. Detta överensstämmer med vad som gäher inom andra områden avtransporträtten (jfr 9 kap. 25 § luftfartslagen och 122 § andra stycketsjölagen i dess lydelse enligt förslaget i prop. 1973:137) och får ansesutgöra en allmänt godtagen transporträttslig princip. Utredningen påpekar att fraktförarens ansvar för skadatill följd av att handling, som överlämnats till honom, gått förlorad elleranvänts felaktigt är begränsat till vad som skulle ha utgått om godset gåttförlorat (jfr CMR art. 11 tredje stycket resp. 16 § tredje stycketdepartementsförslaget). Då förevarande paragraf i likhet med motsvarandebestämmelse i CMR enligt sin ordalydelse endast är tiUämplig vid anspråk påersättning för sakskada och dröjsmål, kan det, framhållerutredningen, göras gällande att vid talan om ansvar för skada till följd av förlusteller oriktig användning av handling som överlämnats till fraktföraren helaskadan skall ersättas, om talan grundats på utomobligatoriskaskadeståndsregler. Utredningen uttrycker dock som sin uppfattning att det kanbetvivlas att det varit CMR-författarnas avsikt att skapa en sådan ordning. Däfrågan är av ringa praktisk betydelse har utredningen avstått från att taställning till problemet. Även jag anser att frågan är av ringa betydelse. emellertid funnit anledning att beröra problemet, vill jagframhålla att det enligt min uppfattning synes rimligast att tolka föreskrifteni CMR art. I 1 tredje stycket att ersättning inte får "överstiga vad somskolat utgå, om godset gått förlorat" så att den inbegriper även desärskilda bestämmelser som anknyter till begränsningsreglernas tillämpning. Motsvarandebör självfallet gälla även vid inrikes befordran. Jag anser föhaktligen att 37§ skall vinna tillämpning även om ansvar som avses i 16 § tredje stycketgrundats på utomobligatoriska skadeståndsregler i stället för direkt på nämndastadgande. Denna paragraf innehåller regler om ansvar för skada somvållats uppsåthgen eller av grov vårdslöshet. Motsvarande bestämmelser finns iart. Paragrafen motsvarar 39 § utredningsförslaget. De bestämmelser som utesluter eller begränsarfraktförarens ansvarighet eller reglerar bevisskyldigheten och som ärgynnsammare för fraktföraren än de allmänna reglerna för skadeståndsberäkningfår fraktföraren åberopa även om skadan orsakats genom en klandervärd handlingeller underlåtenhet av honom eller hans medhjälpare. Likaså är medhjälparnapersonligen skyddade mot att behöva stå ekonomiskt ansvar utöver en viss gräns,när de orsakat skada genom ett klandervärt förfarande. Denna ordning får sesmot bakgrunden av att fraktförarens ansvarighet utsträckts att omfatta ocksåfall i vilka skadeständsskyldighet enligt allmänna regler inte skulle ha kommiti fråga. Emellertid kan en regel om ansvarslindring vid skador orsakade genomklandervärd handling eller underlåtenhet, om den tillämpas fullt ut, komma istrid med allmänt rådande rättsuppfattningar. Regeln har därför i dentransporträttsliga lagstiftningen försetts med vissa undantag. 1 första stycket föreskrivs att fraktförare, som vållatskada uppsåtligen eller av grov vårdslöshet, inte får åberopa de regler somutesluter eller begränsar hans ansvarighet eller som innebär överflyttning avbevisskyldigheten. Av andra stycket första punkten framgår att möjlighetentill ansvars-hndring för fraktföraren bortfaller också när skadan har vållatsuppsåthgen eller av grov vårdslöshet av sådan medhjälpare för vilken fraktförarensvarar enhgt 6 §. Vidare gäller enligt andra punkten att, när talan förs motmedhjälparen, också de möjligheter till ansvarslindring i det personliga ansvaret som 37 § innebär bortfaller närmedhjälparen vållat skadan uppsåtligen eller av grov vårdslöshet. Som redan nämnts under föregående paragraf innebärbestämmelsen i 4 kap. 1 § skadeståndslagen att arbetstagare endast iundantagsfall kan göras ansvarig för skada som han vållat genom fel ellerförsummelse i tjänsten. Bestämmelsen i denna paragraf blir därför främst avbetydelse när talan förs mot självständiga medhjälpare. Paragrafen är tillämplig på de bestämmelser "i dennalag" som utesluter eller begränsar fraktförarens ansvarighet eller sominnebär överflyttnmg av bevisbördan. Härigenom skiher sig departementsförslagetfrån utredningsförslaget och CMR, vars motsvarande bestämmelser (39 § törstastycket resp. art. 29 första stycket) hänvisar till "detta kapitel"(4 kap.). Skillnaden föranleds av att departementsförslaget inte innehållernågon kapitelindelning men innebär ingen ändring i sak. Denna paragraf innehåller regler om jämkning avskadestånd. Någon motsvarande bestämmelse finns inte i CMR. Beträffande deöverväganden som hgger till grund för bestämmelsen hänvisas till den allmännamotiveringen (avsnitt 6.11). Paragrafen motsvarar 50 § utredningsförslaget. Första stycket reglerar frågan om jämkning av skadeståndsom åligger avsändare eller fraktförare. Såvitt gäller fraktförare ärbestämmelsen tUlämplig bara om befordran är av tillfällig art. Jämkning kan skeom skadeståndsskyldigheten skulle vara oskäligt betungande med hänsyn tillparternas ekonomiska förhållanden och omständigheterna i övrigt. TiU befordran av tiUfällig art är att hänföra alla slagsbefordringar som utförs av personer vika bara någon enstaka gång uppträder somfraktförare. Det kan t. ex. röra sig om en rörelseidkare i byggnadsbranschensom närmast som en väntjänst men dock mot vederlag åtagit sig att utföra entransport åt en bekant med sin i rörelsen använda lastbil. 1 fråga om sådanafraktavtal bör visserligen för fraktföraren förmånliga avvikelser från lagenstvingande ansvarsregler kunna överenskommas med stöd av bestämmelsen i 5 §. Denomständigheten att så inte har skett skall emellertid inte utesluta möjlighetentill jämkning. Parterna har ofta nog inte beaktat möjligheten att avtala omavvikelser från lagen, och det blir därför nödvändigt att i efterhand korrigeraeventuella obilliga resultat av lagens ansvarsregler. Uttrycket "befordran av tillfällig art" avseräven sädana av reguhära fraktförare utförda befordringar som till frekvens ochkaraktär klart avviker från de befordringar som fraktföraren vanligen utför.Även här torde bestämmelsen i 5 § kunna tjäna till viss vägledning när detgäller att avgöra om befordringen har sådan karaktär att jämkning bör komma ifråga. Utrednmgen har uttalat att som en ytterligareförutsättning för att en befordran skall anses vara av tillfällig art börkrävas att andra bevekelsegrunder än de rent affärsmässiga varit bestämmandeför fraktförarens åtagande. Även om jag i sak delar utredningens uppfattningatt jämkning av fraktförareansvaret i princip bör komma i fråga bara om dennämnda förutsättningen är uppfylld, är det enhgt min mening naturligare attanse detta utgöra ett moment i bedömningen av om skadeståndet är oskäligtbetungande. Jag vill i detta sammanhang betona att det förhållandet att fulltvedertag utgått i och för sig inte bör utesluta att jämkning sker, om övrigaförutsättningar är uppfyllda. TiUämpningav jämkningsregeln bör inte komma i fråga annat än i fall då den ansvarigesaknar försäkring som täcker hans ansvar och det med hänsyn tillomständigheterna inte heller kan läggas honom tiU last att han saknar sädanförsäkring. Som jagredan framhållit i den aUmänna motiveringen (avsnitt 6.11) bör vid avgörande omjämkning skall ske hänsyn tas till all den skadelidande kan ha försäkring somtäcker skadan. En långt gående jämkning bör sålunda aUtid kunna ske i de.ssafall, såvida den ansvariges ekonomi skuUe allvarligt belastas om fullersättning utdömdes. 1 andrastycket har tagits upp bestämmelsen all vad som gäller om jämkning avskadestånd som åhgger avsändaren eller fraktföraren skall tillämpas även medavseende på dennes medhjälpare. Såsom jag tidigare framhållit blir denna regeli praktiken tillämplig endast på sådana självständiga medhjälpare som inteomfattas av begreppet arbetstagare i 4 kap. I § skadeståndslagen. Reklamation, preskription och laga domstol 40 § Denna paragraf innehåller bestämmelser om reklamation.Regler om reklamation finns i CMR art. 30. Såsom anförts i den allmänna motiveringen(avsnitt 6.10) har emellertid dessa inte ansetts lämpade att läggas till grundför regleringen av frågan i vägtransportlagen. Paragrafen motsvarar 40 §första stycket utredningsförslaget. 1 enlighetmed de överväganden som tidigare redovisats föreskrivs i första punkten avdemia paragraf att anmärkning om att gods har kommit fram i minskat ellerskadat skick eller utlämnats för sent skall ske utan oskäligt uppehåU. Vidbedömandet av om reklamation har skett utan oskäligt uppehåll kan de i CMRangivna tidsfristerna tjäna till ledning, åtminstone när det gällerförhållandet mellan affärsmän. Om varuhavaren är företagare som meraregelbundet anhtar transporttjänster torde han således få finna sig i att t.ex. reklamation för skadat gods skall göras senast i samband med att godsetutlämnas, om skadan var uppenbar, och senast om skadan var dold.Däremot bör vid inrikes transporter inte gälla nägot krav på att reklamation ifråga om dolda fel eller brister skall göras i skriftlig form. annat sätt styrka att reklamation har skett inom angiventid bör detta godtas. När det gäller varuhavare som endast sällan har anledningatt låta transportera gods kan inte de i CMR angivna fristerna utan vidaretiUämpas analogt. 1 sådana faU torde frågan i stället få bedömas med ledning avden innebörd som tillagts 52 § köplagen, vilken föreskriver att reklamation förfel eller brist i köpt gods vid civilt köp skall ske utan oskäligt uppehåll.