prop · FX0383 · 1974-12-31 00:00:00 — Somexempel på skadeförebyggande åtgärder kan nämnas att flytta byggnader somannars skuUe dämmas över, att ulföra erosionsskydd, att utföra nya bryggor istället för sådana som skuUe bU överdämda eller torrlagda, att planerabadplatser där badmöjligheterna annars skulle försämras, att höja lågt liggandevägar saml alt genom olika åtgärder ordna vattenförsörjningen för enfastighet. Att exempelvis lämna ersättning i form av ny raark i stället förden skadade räknas däremot inte som en skadeförebyggande åtgärd. Dennya bestämmelsen om skadeförebyggande åtgärder bör enligt min raening utforraasi mycket nära anslutning till gällande praxis. Bestäraraelsen bör i huvudsakendast innebära att sökanden skaU åläggas att utföra skadeförebyggande åtgärd,om det finnes lämpligt, och att ersättning endast skaU utgå för eventuelltkvarstående skada. Lämplighetsprövningen bör till att börja med avse frågan omen åtgärd över huvud taget är ändaraålsenhg. Åtgärden syftar ju till attfastighetsägaren fortfarande skah kunna använda sin fastighet och attfastigheten i huvudsak skall bibehålla sitt värde i oskadat skick. Denkvarstående skadan får alltså inte bli alltför orafattande.Lämplighetsprövningen kommer även att utgöra elt skydd förfastighetsborgenärema. slagnalämplighetsprövningen avser också frågan om sökanden bör åläggas alt utföraåtgärden eller om sökanden skaU förpliktas att utge ersättning för skadan medvalfrihet för fastighetsägaren att själv utföra åtgärden eller att tillgodogörasig ersättningen på annat sätt. Ofta kan situationen vara sådan att aUrimlighet talar för att åtgärden bör utföras av sökanden, som disponerarerforderliga resurser. flera fastigheter berörs av åtgärden torde dét ocksåi allmänhet vara lämpligt att sökanden svarar för erforderliga arbeten. Vidprövningen måste givetvis beaktas att sökandens kostnader för åtgärden inleblir oskäliga i förhållande till den ersättning som annars skuUe utgå. Jaganser det dock möjligt att vid bedömningen av om skadeförebyggande åtgärdskall föreskrivas ta hänsyn till affektionsvärden. Det är ofta nödvändigt atten skadeförebyggande åtgärd utförs på annan tillhörig fastighet (jfr 2 kap. 14§ första stycket). Jag anser det därför nödvändigt med en bestäramelse omtvångsrätt för detta fall. Den skada som den skadeförebyggande åtgärden kanorsaka skall givetvis beaktas vid prövningen av åtgärdens lämplighet.Ersättning skall utgå för eventuell skada. Enligt nuvarandebestämraelser ora ersättningsvatten kan den skadelidande åläggasbidragsskyldighet. I fråga om möjligheten tiU ekonomiska motprestationer vid skadeförebyggandeåtgärder har jag följande inställning, sora ansluter tiU vad utredningenoeraotsagt anfört beträffande vattenleverans. Det låter sig mindre väl förenasmed ett ersättningssystem att ålägga den ersättningsberältigadebetalningsskyldighet gentemot ersättningsgivaren. En sådan ordning bör undvikasgenom en lämplig utformning av dorastolarnas föreskrifter. Om den skadelidandebereds förmån av någon betydenhet, bör värdet därav kunna reduceras exempelvisgenom att företagaren åläggs att vidta åtgärder för att möjliggöravattenleveransen medan den skadelidande får svara för drift och underhåll. Detbör också vara möjligt att låta företagaren svara för vattenleveransen baratill en viss punkt, exempelvis fastighetsgräns. Alt en skadeförebyggandeåtgärd kan innebära viss överkompensation är inte något ovanligt i vattenmål.Enligt utredningens mening är det rimligt att den som utsätts för tvångsingreppfår tillgodogöra sig de obetydliga övervärden som här är i fråga. Jag delardenna uppfattning under fömtsättning att det är fråga om obetydliga övervärden.Sora jag redan angivit bör föreskrifterna utformas så att åtgärden så exakt sommöjligt motsvarar skadan. Om detta inte är möjligt bör en eventuellöverkompensation kunna beaktas vid den helhetsbedömning av skador påfastigheten sora jag skall återkoraraa tiU i avsnitt 6.2.6. Beträffande omfattningenav vatlenleverans sora skadeförebyggande åtgärd bör sora allraän utgångspunktgälla att leveransen skall motsvara vad som faktiskt har tagits ut vid deriskadade vattentäkten i dess opåverkade skick. Viss hänsyri måste emellertidockså tas till fastighetens Skadevållaren bör svara för att fastighetens normala behov avhusbehovsvatten kan tiUgodoses också för framtiden. Skall vattnet användas förannat ändamål än husbehovsförbrukning, torde man i allmänhet ha att bestämmaleveransskyldighetens orafattning med utgångspunkt i förbrukningen under desenare åren och vad sora kan behövas för den närmaste fraratiden. Det får idenna situation ankomma på sakägaren att göra sannolikt att hans vallenbehovökar i framliden. Jagansluter mig också till vad utredningen oemotsagt har uttalat om VLrsförhållande till lagen (1970r 244) om allmänna vatten- och avloppsanläggningar(va-lagen). Enligt gällande rätt skall rättsförhållandet mellan en allmänva-anläggning och den fastighetsägare sora genom anläggningen lider intrång isin rätt till vatten i princip bedömas enhgt VLrs regler ulan beaktande av attfastighetsägaren kan vara skyldig att bli ansluten till anläggningenoch därigenom få vatten i ersättning för det han förlorat (NJA 1959 s. 501).Ora skyldigheten att leverera vatten ses sora en fråga om skadeförebyggandeåtgärder, kan man inte undgå att vid skaderegleringen ta hänsyn till va-lagensbestämmelser. Har det klarlagts alt sakägare får bruka va-anläggningen, börhänsyn tas till det. Detta innebär att åtgärder i form av brunnsfördjupningeller vattenleverans i särskild ledning i allmänhet inte blir meningsfulla.Vidare innebär det att ersättning för fastighetsskada skall beräknas tillskillnaden mellan fastighetens värde i oskadat skick och dess värde skadad menansluten till va-anläggningen, med de ekonorais-ka fördelar och nackdelar dennaanslutning kan medföra. Dessutom kan personlig ersättning komma i fräga. F.n. gäller att överenskommelse mellan parterna om att ersättning skall utgå iannan form än VL medger, t. ex. i form av mark, måste fastställas avvattendomstolen efter lämplighetsprövning för att bli gällande. I samband medden intensiva exploateringen av landets vattenkrafttillgångar under 1950- och1960-lalen framfördes från olika håll önskemål om möjligheter för domstolarnaatt oberoende av överenskommelse döma ut ersättning i realvärden. torde frågan om ersättning i realvärden i dagensutbyggnadssitualion sakna nämnvärd aktualitet. Remissinstansemia har inteintresserat sig för denna fråga. Jag anser- i likhet med utredningen att någonlagstiftningsåtgärd inte är motiverad. Jag vill dock erinra om att jag iföregående avsnitt (6.2.4) föreslagit en bestämmelse om skadeförebyggandeåtgärder, enligt vilken kan åläggas bl. a. skyldighet aft leverera vatten. Ifråga om överenskommelse om realkompensation har utredningen inte föreslagitnågon motsvarighet till nuvarande krav på lämplighets- 1974: 83 155 prövning av vattendomstol. I vilken mån överenskommelse omrealkompensation kan fastställas måste enligt utredningen bero på om domstolenmed bindande verkan kan besluta i frågan. Att hänsyri vid prövningen alltidmåste tas till fastighetsborgenärernas intressen är enligt utredningen klartäven utan någon särskild bestämmelse. anser, att hänsynstagandet tiUfastighetsborgenärerna är så väsentligt att en föreskrift härom bör tas in ilagtexten. anser, att det är oklart vad utredningen avser raedsitt uttalande om domstolarnas möjlighet att fastställa överenskomraelser.Vänersborgs tingsrätt anser, alt vattendomstol fortfarande bör ha skyldighetatt pröva lämpligheten av överenskommelser om realkompensation. Jag anserinte, att det finns skäl att bibehålla nuvarande krav på lämplighetsprövning avvattendomstol. Parterna bör i princip ha frihet att välja ersättningsform.Emellertid anser jag att det behövs en uttrycklig föreskrift omoskadhghelsprövning med hänsyn tiU fastighets-borgenärerna. En förebild tiUbestämmelsen finns i 5 kap. 25 § tredje stycket ExL. I VL bör bestämmelsen avseöverenskommelser både om ersättning i pengar och om ersättning i annan form.Oskadlighetspröv-ningen bör dessutom avse överenskommelser om skadeförebyggandeåtgärder. 6.2.6 Ersättning i pengar Min genomgång av VLrs ersättningssystem har hittillsresulterat i alt de för VL speciella ersättningsformerna ersällningskraft ochersättningsvatten föreslås utmönstrade. Däremot har jag föreslagit enlagbestämmelse om skadeförebyggande åtgärder, som inte återfinns i annan fastighetsrättsliglagstiftning (avsnitt 6.2.4). Skadeförebyggande åtgärder utgör emellertid inteen ersättningsform utan ett alternativ till ersättning. Ersättning i pengarkommer aUtså även i VL att utgöra den enda ersättningsformen. Enligt nuvarande bestämmelser skall ersättning i pengarbestämmas att utgå på en gång. Avgörandet av ersättningsfrågor kan enligt 11kap. 66 § 2 mom. uppskjutas under en prövotid, om verkningarna av företaget ivisst hänseende inte kan förutses med erforderlig säkerhet. I samband meduppskovsbeslutel bör i regel meddelas provisoriska bestämmelser om ersättning.Provisoriska ersättningar kan utgå med årliga belopp. Ett alternativ tilluppskov är att raed stöd av 11 kap. 1 § fjärde stycket VL och 35 kap. 5 §rättegångsbalken fastställa ersättningen till skäligt belopp. Ersättning som inte utgår med förhöjning (se om förhöjningavsnitt 6.2.2) skall enligt 9 kap. 49 § motsvara fulla värdet av den egendomsom avslås och full gottgörelse för annan förlust eller skada. fullersättning återfanns expropriationslag års ändringari denna lag. IExL, som gäUer , behandlas ersättningsfrågorna i 4kap. Enligt 4 kap. 1 § första stycket ExL skaU för fastighet sora exproprierasi sin helhet betalas löseskilling motsvarande fastighetens marknadsvärde.Paragrafen har dock försetts med en erinran ora att löseskUlingen på grund avföljande paragrafer i vissa faU inte överensstämmer med marknadsvärdet. När endel av en fastighet exproprieras, skaU erläggas intrångsersättning motsvarandeden minskning av fastighetens marknadsvärde, som uppkomraer genom expropriationen.Intrångsersältningen skall alltså motsvara skillnaden raellan fastighetensmarknadsvärde före expropriationen och restfastighetens marknadsvärde efter expropriationen.Även annan ekonomisk skada som uppkommer för ägaren genom expropriationen skallersättas. Expropriationsersättningen kan alltså utgå i form av tre olikaersättningsarter som betecknas löseskilling, intrångsersättning samt annanersättning. Enligt4 kap. 2 § ExL skall vid bestämmande av ersättningen under vissaförutsättningar bortses från inverkan av exproprialionsföretaget. Den s. k.influensregeln avser både positiv och negativ inverkan och ansluter till degrannelagsrätlsliga ersättningsrekvisit som lagfästs i 30 § miljöskyddslagen(1969r 387). I4 kap. 3 § ExL finns den s. k. presumtionsregeln. Enligt denna skaU vidbestämmande av löseskiUing sådan ökning av fastighetens marknadsvärde av någonbetydelse som ägt mm före ansökningen ora expropriation dockhögst före talans väckande vid domstol och enligt en särskildövergångsbestämmelse inte i något fall tidigare än från räknas ägaren tillgodo endast i den mån det blir utrett, att den beror på annatän förväntningar om ändring i markens tillåtna användningssätt. Regeln innebärdels en presumtion för all all värdeökning beror på förväntningar ora ändring imarkens tiUåtna användningssätt, dels att värdeökning på grund av sådanaförväntningar inte skall ersättas. Endast i den raån presumtionen motbevisasutgår ersättning för den värdestegring sora inträffat. Vid delexproprialionskall presurationsregeln tillärapas i fråga om värdet före expropriationen. Ersättningsbestäraraelsernai ExL överensstärnraer i sakligt hänseende med de besläramelser i 1917 årsexpropriationslag som legat till gmnd för utredningens förslag utom i ettavseende. I ExL har nämligen presumtionsregeln utvidgats att gälla vid allexpropriation. Utredningenanser, alt man i VL bör införa expropriationslagens system att uppdelapenningersättningen på olika ersättningsarterr löseskiUing, ersättning förfastighetsintrång och annan ersättning. Viss uppdelning på olikaersättningsarter fömtsatts redan nu i VL. Utredningentar upp frågan ora VL bör innehåUa en uttrycklig före- Prop.1974: 83 157 skriftora att löseskiUing och intrångsersätlning skaU bestämmas med utgångspunkt ifastighetens marknadsvärde i överensstämmelse med vad som gäller enligtexpropriationslagen. Från allmänna rättvisesynpunkter är det självfalletangeläget alt likartade ersättningsfrågor bedöms efter enhetliga grunder.Principen att fastighetsskada skaU värderas med utgångspunkt i marknadsvärdetmåste enligt utredningen därför få slå igenom också i VL, ora inte starka skälkan anföras för en särreglering. Någrasådana skäl kan enligt utredningens mening inte anföras när det gäller inlösenav hel faslighet. Det förhåller sig visserligen så att företagen enligt VL oftaär lokaliserade till glesbygds- eller avfolkningsområden, där det kan varasvårt att fastställa ett marknadsvärde. Expropriationslagens ersättningsreglerär emeUertid avsedda att tillämpas också inom sådana områden och en värderingenligt expropriationslagens riktiinjer bör enligt utredningen leda tiU etttillfredsställande resultat även i vattenmål. Inlösen av hel fastighetförekoinmer emeUertid förhåUandevis säUan i valtenmål. Den vanligasteersättningssituationen är i stäUet att en del av en fastighet drabbas av ettdirekt ingrepp, t. ex. Inlösen eUer överdämning, och att återstoden menligtpåverkas av de förändrade vattenförhållandena i form av försumpning, skada påfiske, försvårad virkesutdrivning osv. När en fastighet drabbas avflera olikartade skador leder en värdering av varje skadetyp för sigeraellertid erfarenhetsmässigt lätt till att de särskilda objektenövervärderas. Det torde också förekomma att man vid värderingen utgår från enoförändrad användning, trots att en sådan måste framstå sora orationell, omhänsyn tas till företagets samlade inverkan på fastigheten. Enligt utredningenkoraraer det inte heUer in i bilden att förelaget eventuellt kan raedföranytta, t. ex. från torrläggningssynpunkt, eller att skadeförebyggande åtgärderkan innebära viss överkompensation. Värderingen av olika skadeobjekt kan ocksåleda tiU ersättningar för skadetyper sora vid en samlad bedömning tar utvarandra, t. ex. ora inverkan i ett hänseende innebär att arbetskraft bliröverflödig och i ett annat att det komraer att krävas ökad arbetsinsats. raening bör partiella fastighetsskador i vattenraål avgöras efteren helhetsbedömning. Mankan enligt utredningen inte bortse från att slutresultatet blir ett annat ochför den enskilde fastighetsägaren i aUmänhet mera förmånligt med nuvarandetillvägagångssätt vid skadeuppskattningen i vattenmål jämfört raed de metodersora nuraera tillämpas i andra expropria-tionslikande situationer. kan dessa ojämnheter svårligen försvaras. Utredningenförordar raed hänsyn till det anförda att det i VL uttryckligen anges attlöseskilling skall motsvara fastighetens marknadsvärde och attintrångsersätlning skall motsvara den minskning i fastig-helens marknadsvärdesom uppkommer genora ingreppet. 1974: 83 158 Expropriationslagensvärderingsregel för intrångsfallen står enligt utredningen i tämligen godöverensstämmelse med vad sora får antas vara gällande räll inom VLrs område ifråga om avräkning av nytta mot skada. raåsle emellertiduppmärksammas att nyttan enligt föreskrift i VL kan grunda tvångsdelaktighetoch därigenom bidragsskyldighet. I sådana faU får enligt utredningen nyttaninle avräknas i samband raed regleringen av till äventyrs uppkommandefastighetsskada. Enligtexpropriationslagen skall man vid värderingen under vissa förutsättningarbortse från inverkan av exproprialionsföretaget. Enligt utredningen saknar deför expropriationsmålen karakteristiska markvärde-stegringsprobleraen störreaktualitet i vattenmålen. Däremot kan det tänkas att ett företag enligt VLgenom att väcka farhågor för förfulning, dimbildning eller buller påverkarfastighetsvärdena i negativ riktning. Detsamma kan enligt utredningen varafallet om företaget befaras medföra en minskning av befolkningsunderlaget i bygden.Enligt utredningens mening är det därför befogat att i sakägarnas intresselåta expropriationslagens regel om inverkan av exproprialionsföretaget få enmotsvarighet i VL. Utredningensförslag i denna del utsätts för åtskillig kritik. Även de remissinstanser sominte avstyrker förslaget framför kritik av varierande styrka mot användande avmarknadsvärdet vid bestäraraande av ersättning enligt VL. Vattenöverdomstolengodtar förslaget med en utförlig motivering. Förslaget att införamarknadsvärdeprincipen i VL avstyrks av tio remissinstanser, nämligen ,, Jämtbygdens och Umebygdens tingsrätter, i lämtiandslän, , kommun. Föreningen , och . Det framhålls särskilt attdet i vattenmål oftast är fråga om fastigheter i glesbygdsområden och att vidinlösen marknadsvärdet då blir orimligt lågt och inte står i någon som helstrelation till kostnaderna för anskaffande av likvärdig bostad. Marknadsvärdetger inte heller något uttryck för fastighetens värde i ägarens hand i det iglesbygden ofta förekommande fallet att fastigheten utgör bas för ägarensförsörjning genom att bereda honom, förutom bUlig bostad, möjligheter tUlbiinkoraster och naturahushåUning. Utredningens förslag all lösa detta problemmed "annan ersättning" raedför en försämring förfastighetsborgenärerna. Den starkaste kritiken riktar sig emeUertid raot denföreslagna tiUämpningen av marknadsvärdeprincipen i skadefallen. I de ivaltenmålen vanligast .förekommande skadesituationema torde del vara raycketvanligt att ett ingrepp på en fastighetsdel inte ger utslag i ändratmarknadsvärde. Det är svårt att utläsa om utredningen avser att "annanersättning" skaU kunna utgå även i dessa fall. Det framhålls också att ipraxis utbildats normer för ohka slagav delskador som väsentligt underlättar skadevärderingen och att partieUafastighetsskador av likartat slag skall bedömas lika för samtliga berörda fastigheterenligt den s. k. likformighetsregeln i 11 kap. 60 § tredje stycket. Enligt min mening byggeren del av den kritik som förts fram mot marknadsvärdeprincipen på en felaktiguppfattning om de verkningar denna princip har järafört raed nuvarande bestäraraelser.Det är enligt min mening inte värderingsprinciperna i nuvarande VL som letttill för höga ersättningar ulan snarare värderingsmetodiken med ett bedömandeav varje skadekategori för sig utan någon relation till de skadadefastigheternas värde. Det har talats ora den s. k. ä la carte-metoden. Om enfastighet drabbas av flera skador, är det emellertid inte trohgt atten presumtiv köpare söker bedöma vilken reduktion av köpeskiUingen som börföranledas av varje särskUd skada sedd för sig. Det naturliga är enligt minmening i stället alt köparen försöker bilda sig en uppfattning om vilkeninverkan på fastighetens användningssätt företaget totalt sett kan tänkas fåoch bestämmer sitt bud efter det. Den överkompensation som den nu tillämpade metodenlett frara till kan enligt min raening inte försvaras och utgör i och för sigtillräcklig grund för en reforra. Det finns självfallet ingen anledning tillatt den fraratida energikonsumtionen skaU betala kostnader för ersättning tillfastighetsägare som inte motsvaras av någon reell ekonomisk skada för dessa. Deomställningssvårigheter på grund av andra än ekonomiska orsaker som enfortsatt utbyggnad av vattenkraften kan föra med sig för ortsbefolkningen måstelösas och löses också av samhället genom regionalpolitiska åtgärder. Däremotskall självfallet vattenbyggnadsföretagen bära de direkta ekonomiskaoraställningskostnaderna för de fastighetsägare vilkas raark berörs avutbyggnaden. följer emellertid också av ExLrs regler om ersättning förannan skada. Jag vill också erinra omatt marknadsvärdeprincipen i ExL inte tar ställning till värderingsmetodernautan endast anger att syftet är att bestämma det pris som en faslighet avifrågavarande art sannolikt skulle betinga om den bjöds ut tiU försäljning iallmänna marknaden. I fråga om värderingsmetod kan man välja mellanortsprismetoden, avkastningsmetoden och produktionskostnadsmetoden. Sistnämndametod innebär alt man söker beräkna marknadsvärdet av en byggnad medutgångspunkt i vad det skulle kosta att producera en likartad byggnad. Härvidbeaktas även den värdeminskning som byggnaden undergått genom ålder och bruk. Somjag redan antytt (avsnitt 6.2.2) anser jag med hänsyn tiU värdet av eltenhetiigt regelsystem, att ersältningsbestämmelserna i bör ges rnotsvarandetillärapning i VL om inte starka sakliga skäl talar mot en sådan reforra. Någrasådana skäl kan enligt min mening inte åbe- ropasi fråga ora inlösen av hel fastighet eUer del av fastighet. Det torde inte ensi avfolkningsbygder möta några oöverstigliga svårigheter att med hjälp avangivna metoder få fram ett marknadsvärde. Det torde i avfolkningsbygder ocksåvara förhållandevis lätt alt förvärva en likvärdig fastighet, för vilkenköparen alltså inte behöver betala mer än han får för den fastighet som hantvingas avträda. Visserligen kan innehavet av en fastighet för ägaren raedförafördelar i förra av möjlighet tiU biinkoraster och naturahushållning som intepåverkar marknadsvärdet. Det senare kan i så fall te sig orimligt lågt förägaren. I så faU bör eraeUertid annan ersättning utgå för ekonomisk skada somdrabbar ägaren utöver faslighetsskadan. Sådan ersättning skall också utgå fördirekta omslällningskostnader. Fastighetsborgenärerna kan inte anses lidaförfång genom en sådan uppdelning av ersättningen, eftersom deras säkerhet ifastigheten självfallet inte kan uppskattas tUl större belopp än fastighetensmarknadsvärde. Jag kan också hänvisa tiU vad jag anförde i 1971 årslagstiftningsärende (prop. lyll: 122 s. 173 och 189) t. ex. om attintrångsersättning undantagsvis kan bestämmas genom ett kvadratraeterpris påden inlösta delen av fastigheten. Ifråga om skadefallen, som dominerar i vattenmålen, uppnår man medmarknadsvärdeprincipen en helhetsbedömning av skadeverkningarna på enfastighet i relation till fastighetens marknadsvärde. Mot bakgrund av vad jaguttalat om den s. k. å la carte-metoden och övriga olägenheter med nuvarandeskadevärdering sora utredningen påtalat utgör detta enligt min mening en storvinning. Även i skadefallen kan man använda sig av olika metoder för att räknafram en minskning i den skadade fastighetens marknadsvärde.Intrångsersättningen skaU självfallet vid behov kompletteras raed annanersättning, dvs. ersättning för ekonomisk skada för fastighetsägaren sora intetäcks åv rainskningen i marknadsvärde. Fastighetsägaren raåsle t. ex. lägga neden av honom bedriven rörelse. Skadeberäkningen sker f. n. i stor utsträckningenligt vissa normer för olika skadekategorier. Skador på jordbmksmark eller påskogsraark och växande skog kan sålunda uppskattas inora hela skadeområdetefter allmänt vedertagna normer. Motsvarande gäUer exempelvis företagetsverkningar på fisket. Jag anser inte att det finns något hinder raot att även iforisättningen använda sådana normer som givelvis underlättar den ofta mycketomfattande skaderegleringen. Normerna syftar emeUertid till att bestämmaersättning för raarginalvärden. Vid tillämpningen av dera raåsle för varjeenskUd fastighet också noga observeras att ersättningen inte står imissförhållande tUl rainskningen av raarknadsvärdet. Jag finner aUtså ingenanledning att frångå den s. k. likformighetsprincipen som innebär att likaskador skall bedömas hka. Del torde vara klart även utan uttryckligt förbehåUatt denna princip i speciella fall kan genombrytas av raarknadsvärdeprincipen. Jagansluter mig till vad utredningen uttalat ora att nytta som en- Prop.1974: 83 161 ligtföreskrift i VL grundar Ivångsdelaktighet och bidragsskyldighet inte fåravräknas mot tUl äventyrs uppkommande fastighetsskada. Detta torde vara klartäven utan särskild föreskrift. Ettav huvudsyftena med presumtionsregeln är att dämpa markvärdestegringen. Medanledning därav har den gjorts tillämplig vid aU expropriation, sålunda ävennär enskUd exproprierar.