prop · FX0377 · 1974-12-31 00:00:00 — Föreligger sädana särskildaomständigheter som motiverar att vardera parten svarar för sina kostnader, börAD i princip ha möjlighet att förordna härom oavsett vilken part som förioratmålet. Som utredningen framhållit bör den särskilda bestämmelse som lagen omanställningsskydd innehåller i detta hänseende dock inte rubbas. Dennabestämmelse har antagits av så sent som , och därefter haringet inträffat som gör det befogat att ändra den. Ett undantag för dennabestämmelse bör därför uppställas. Ävenbeträffande fördelningen av rättegångskostnad mellan fiera medparterinnehåller utredningens förslag en avvikelse från vad som gäller enligt RB.Skyldighet för flera medparter att ersätta rättegångskostnad i mål, somupptagits av AD som första domstol, skall nämligen fördelas mellan dem eflervad som är skäligt med hänsyn till deras förhållande till saken ochrättegången. Jag tillstyrker detta förslag, som lämnats utan erinran underremissbehandlingen. Ifråga om vad som utgör ersättningsgill rättegångskostnad gäller för både AD ochde allmänna domstolarna att ersättning för rätlegängskostnad skall motsvara bl.a. hela kostnaden för rättegängens förberedande, om kostnaden varit skäligenpåkallad för tillvaralagande av partens rätt, Enligl en bestämmelse somnyligen införts i RB skall som åtgärd för rättegångens förberedande ansesförhandling för biläggande av tvistefråga som har omedelbar betydelse förpartens talan. Syftet med denna bestämmelse är att stimulera tvistande parteratt söka lösa sina meningsskiljaktigheter genom förhandlingar (prop. 85), Bestämmelsen är f n, tillämplig även i rättegängen vid AD, är detta emellertid inte lämpligt. Utredningen föreslär attskyldighet att ersätta motpartens kostnader för åtgärder för förberedande avrättegång i AD inte skall gälla beträffande förhandlingar som grundas på lagenom förenings- och förhandlingsrätt eller på kollektivavtal. Detta förslagkritiseras av vissa remissinstanser. TCO motsätter sig förslaget,eftersomdetta skulle medföra att medlemmar i en facklig organisation hindras attutnyttja rättshjälpslagens förmåner, framhåller, attdet har blivit allt vanligare att en organisation anlitar ombud vidförhandlingar före rättegång, och anser det vara skäligt att organisationen kanfä kostnaden för sådant ombud ersatt av motparten. Enligtlagen om förenings- och förhandlingsrätt kan förhandling om förhållandet mellanarbetsgivare och arbetstagare påkallas av ä ena sidan arbetsgivaren ellerförening av arbetsgivare vari denne är medlem samt ä andra sidan förening avarbetstagare, vari de ifrågavarande arbetstagarna är medlemmar.Förhandlingsrätt för en part medför skyldighet för andra parten att träda iförhandling. Förhandlingsskyldighet kan också grundas pä kollektivavtal. Deflesta kollektivavtal innehåller bestämmelserom sädan skyldighet. Enligt dessaskall förhandling i regel ske vid såväl lokala som centrala förhandlingar. Motbakgrund av denna reglering har pä arbetsmarknaden utbildats ett reguljärtförhandlingssystem för biläggande av tvister mellan arbetsgivare ocharbetstagare. Detta förhandlingssystem ingår som ett led i organisationernasnormala verksamhet. Enligt min mening skulle det te sig främmande om kostnadenför denna förhandlingsverksamhet kunde tas ul i rättegång av motparten. Dettagäller vare sig organisationen vid förhandlingarna använder sig av egnafunktionärer eller anlitar ett utomstående ombud. Som utredningen funnit böralltså ett undantag frän skyldigheten att ersätta motpartens kostnader förrättegängens förberedande gälla beträffande förhandlingar som grundas på lagenom förenings- och förhandlingsrätt eller pä kollektivavtal. Jag vill tillägga,att detta undantag inte hindrar att rättshjälp beviljas medlem i enorganisation förde kostnader han ådrar sig vid sådana förhandlingar (jfi- prop.1972:4 s, 240), Slutligen vill jag berörafrågan om expeditionsavgifter för AD:s domar eller slutliga beslut samtprotokoll. Enligt LAD har parterna rätt alt erhålla sädana handlingar utanavgift. I utredningens förslag återfinns en motsvarande bestämmelse. Det äräven enligt min mening lämpligt att parterna skall kostnadsfritt erhålla dessahandlingar. Någon uttrycklig föreskrift härom behöver emellertid inleuppställas i lagen om rättegången i arbetstvister. Expeditionskungörelsen(1964:618), som innehåller bestämmelser om expeditionsavgifter vid bl. a.domstolar, gäller nämligen inte för ADrs del i dessa avseenden. Härav följeratt någon avgift inte skall tas ut för ifrågavarande expeditioner. Den avutredningen föreslagna bestämmelsen kan därför utgå. Jaghar tidigare förordat att de arbetstvister, som inte skall tas upp omedelbartav AD, prövas av tingsrätt i samma sammansättning som andra dispositivatvistemål, dvs. av tre yrkesdomare. Även i övrigt bör beträffande rättegängen itingsrätt i allt väsentlig gälla samma processuella regler vid handläggningenav en arbetstvist som de vilka iakttas i andra dispositiva tvistemål dock medundantag för alt tvisten skall överklagas till AD och inte till hovrätt. Deltaöverensstämmer även med utredningens uppfattning. Pä några enstaka punkterföreslär utredningen dock avvikelser frän de allmänna rättegångsreglerna. Förde arbetstvister som handläggs vid tingsrätt föreslår utredningen en särskildforumregel, som kompletterar bestämmelserna i 10 kap. RB om laga domstol. Dennasärskilda forumregel innebär att arbetsgivaren i en arbetstvist fär instämmastill rätten i den ort där arbetslagaren har sill hemvist. Underremissbehandlingen har TCO hälsat delta förslag med tillfredsställelse. Någraremissinstanser, främst sädana som företräder arbetsgivarintressen, anser dockalt tillräckliga skäl inte finns att gä frän de principer om forum som gällerenligt RB, dvs. att svaranden som regel skall sökas vid rätlen i den ort därhan har sitt hemvist. Övriga remissinstanser lämnar den föreslagna forumregelnutan erinran. framhållit torde arbetsgivaren och arbetstagaren ofta ha sitthemvist pä samma ort. Forumreglerna i RB innebär att en arbetstvist dä kanprövas av tingsrätten på den orten, vare sig lalan väcks av arbetsgivareneller arbetstagaren. kan dock en tillämpning av dessa regler leda tillatt en arbetstagare, som vill föra talan mot sin arbetsgivare, måste väckadenna talan vid en tingsrätt som ligger längt frän hans eget hemvist. En sädansituation kan uppstå framför allt när arbetstagaren är anställd vid elt bolagsom har sitt säte pä annan plats än den där arbetet utförs eller när stateneller t, ex, landsting är arbetsgivare, 1 dessa fall kan resekostnaden blibetydande för arbetstagaren. Med hänsyn till att denne som regel är denekonomiskt svagare parten bör, som utredningen föreslagit, för arbelstvisternainföras en särskild forumregel som innebär att arbetsgivaren får sökas därarbetslagaren har sitt hemvist. Givetvis fär arbetslagaren dock därvid ta iberäkning att han, om han förlorar målet, kan bli tvungen att ersättaarbetsgivaren högre rättegångskostnader än om målet stämts in till denneshemvistforum. 1övrigt innebär utredningens förslag att tingsrätt, i likhet med AD, skallbereda kollektivavtalsslutande parter tillfälle att yttra sig i en arbetstvistnär deras avtal har betydelse för prövningen av denna tvist samt att tingsrättpä samma sätt som AD skall kunna förordna att vardera parlen skall bära sinkostnad även i sädana fall när detta inte är medgivet enligt RB, Förslaget hari dessa delar i allmänhet inte kommenterats under remissbehandlingen. Jagfinner förslaget lämpligt och ansluter mig alltså till detta. 5,7Arbetstvister på det offentliga området Förhållandetmellan staten eller kommun och deras tjänstemän regleras i princip genom avtal.Enligt 3 ii statstjänstemannalagen och 2 ii kommunaltjänstemannalagen firavtal dock inte träffas om inrättande eller indragning av tjänst ellertjänsteorganisationens utformning i övrigt. Avtal fär inte heller träffas om myndighetsverksamhet eller om vissa anstallnings-eller arbetsvillkor. Till följd av dettaavtalsförbud saknas även förhandlingsrätt i sådana frågor. Är en tjänstemanmissnöjd med arbetsgivarens beslut i en avtalsförbjuden fräga, kan hanöverklaga beslutet genom besvär Tjänstemannen kan dessutom föra skadeståndstalan vidallmän domstol under åberopande av att han genom beslutet berövats en rättighetsom tillkommer honom på grund av anställningen. Däremot kan tvister rörandeavtalsförbjudna frågor inle komma under ADrs prövning. Till skillnad härifränskall tvister om avtalsbara frågor prövas av AD enligt samma regler som gällerpä arbetsmarknaden i övrigt. AD är alltså behörig att la upp tvister som rörkollektivavtal och tvister som avser tillämpning av viss lag, t. ex.semesterlagen, beträffande arbetstagare vars anställnings-förhällande reglerasav kollektivavtal, 1 sådana tvister saknas rätt alt anföra besvär överarbetsgivarens beslut. Tvister om avtalsbara frågor som inte skall tas upp avAD prövas av allmän domstol. I dessa fall finns emellertid dessutom möjlighetatt genom besvär söka rättelse av arbetsgivarens beslut. Enligt utredningens meningbör i princip alla tvister rörande avtalsbara frågor i fortsättningenhandläggas enligl lagen om rättegången i arbetstvister. I den mån en sådantvist inte skall tas upp av AD som första domstol, skall den alltså föras vidtingsrätt för att därifrån kunna fullföljas till AD i andra och sista instans.Rätt att anföra besvär över arbetsgivarens beslut i sädana frågor bör enligtutredningen inte finnas. Beträffande tvister rörande avtalsförbjudna frågoranser utredningen att den motsatta principen bör gälla. Den nuvarandebesvärsrätten bör bestå i dessa frågor, och den föreslagna lagen om rättegångeni arbetstvister bör inte tillämpas på tvisterom sädana frågor. Avgörande för omett mål skall handläggas enligt denna lag eller i administrativ ordning skallalltså enligt huvudregeln vara om målet rör en avtalsbar fråga eller inte. Utredningens uppfattning,att arbetstvister pä den offentliga sektorn bör i större utsträckning än f. n,handläggas i samma processuella ordning som andra arbetstvister, har godtagitseller lämnats utan erinran under remissbehandlingen. De remissinstanser somyttrat sig över utredningens förslag i denna del anser även att uppdelningenmellan avtalsbara och inte avtalsbara frågor bör kunna tjäna som utgångspunktför avskiljandet av de mäl, som skall handläggas enligt lagen om rättegängen i arbetstvister,och de mäl som även i fortsällningen skall behandlas som administrativabesvärsmål. Nägra remissinstanser framhåller dock att gränsen mellan avtalsbaraoch inte avtalsbara frågor är vag och kan komma att välla tillämpningssvärig-heter. 1 rättsförhållandet mellanarbetsgivare och arbetstagare har utvecklingen på senare lid gått mot en alltstörre utjämning av tidigare föreliggande skillnader mellan anställning ioffentlig och privat verksamhet. Mot denna bakgrund framstår det som naturligtatt även det processuella förfarandet i tvister rörande sädanarättsförhållanden utformas efter så lika principer som möjligt för helaarbetsmarknader. Härför talar givetvis ocksä det önskemål om en enhetlig processuellbehandling av arbetstvister, som utgör del bakomliggande motivet till den nuföreslagna reformen av rättegängen i sädana tvister, I likhet medremissinstanserna ansluter jag mig därför till utred- ningensförslag att lagen om rättegången i arbetstvister så längt som möjligt görstillämplig även pä arbetstvister som härrör frän den offentliga sektorn. Jagdelar även uppfattningen att den besvärsrätt, som f n, föreligger på deltaområde, i motsvarande män bör inskränkas sä att inte skilda myndigheter kommeratt ta befattning med samma tvister. funnit kan emellertid principen om en för alla arbetstvister likabehandling inte upprätthållas undantagslöst, I vissa avseenden föreliggeralltjämt skillnader mellan den offentliga och den privata arbetsmarknaden, somgördel påkallat med olika prövningsförfaranden. Sålunda råder den väsentligaskillnaden, att förhandlingar inte kan påkallas i offentligaanställningsförhållanden i samma utsträckning som på arbetsmarknaden i övrigt.Som jag förut har nämnt saknas nämligen förhandlingsrätt beträffande frågor sominte får regleras i avtal. Om lagen om'rättegången i arbetstvister gjordestillämplig även pä tvister om sädana frågor, skulle alltså AD som förstadomstol behöva behandla tvister .som inle förberetts genomförhandlingar mellan parterna. AD skulle dä också riskera att tillföras ettflertal tvister utan principiell betydelse, vilka inte sållats bort vid denförhandlingsprocedur som allmänt iakttas på arbetsmarknaden i övrigt. Jag hartidigare sagt att en sådan utveckling inte är önskvärd och bör förhindras. Fränden föreslagna lagen bör därför undantas sädana tvister om avtalsförbjudnafrågor som i annat fall skulle tas upp av AD som första domstol. Ettmotsvarande undantag bör då givetvis gälla även för de tvister om avtalsförbjudnafrågor för vilka AD annars skulle vara fullföljdsinstans. Jag biträder alltsåutredningens förslag att lagen enligt huvudregeln inte skall tillämpas pätvister som rör sädana frågor. Enligtutredningsförslaget skall denna huvudregel inle gälla, om annat särskiltföreskrivits. Detta undantag lar framför allt sikte på tvister om sådana avtalsförbjudnafrågor som regleras i lagen om anställningsskydd, Nägra remissinstanser vändersig mot detta undantag när det gäller dess tillämpning på skolområdet. Därförekommer nämligen ett betydande antal uppsägningar varie är. Mot bakgrundhärav framhåller TCO alt frågan om förhandlingsrätt i dessa tvister först måstelösas, innan de kan föras in under den föreslagna lagen. Liknande synpunkterframförs av . Av vad jag har anförtframgår att jag i princip delar uppfattningen att avtalsförbjudna frågor intebör omfattas av lagen om rättegången i arbetstvister sä länge förhandlingsrättsaknas i dessa frågor. Beträffande tvister rörande sådana avtalsförbjudnafrågor som regleras i lagen om anställningsskydd föreligger emellertidsärskilda omständigheter som starkt talar mot att undanta dem frän den nuföreslagna lagen. Som jag tidigare nämnt är det av stor vikt alt tillämpningenav lagen om anställningsskydd blir sä enhetlig som möjligt. Av denna anledningskulle det vara olyckligt om inte alla tvister beträffande frågor som reglerasi den lagen kunde slutligt prövas av en och samma domstol, dvs. Enuppdelning av vissa tvister pä AD och andra tvister pä förvaltningsdomstolskulle alltså vara otillfreds- ställandefrän denna synpunkt och skulle dessutom kunna leda till olägenheter i andrahänseenden. Vid en uppsägning skulle uppsägningens giltighet prövas avförvaltningsdomstol, medan fräga om uppsägningslönens storiek skulle avgöras avAD, Även AD skulle fä anledning att pröva uppsägningens giltighet, omarbetstagarens organisation vill yrka skadestånd för egen del under åberopandeav organisationens intresse av att lagen iakttas i förhällande till dessmedlemmar. Däremot skulle arbetstagaren själv inte kunna yrka skadestånd varesig vid förvaltningsdomstol, som saknar möjlighet att döma ut sädanersättning, eller vid AD, dit vägen ju skulle vara slängd för honom. För althan inle skulle vara helt utesluten från möjligheten att erhålla skadeståndenligt lagen om anställningsskydd fick man i denna lag föra in en särskildforumregel, enligt vilken skadeståndstalan i detta fall skulle prövas av allmändomstol. Men därmed skulle lagen om anställningsskydd pä en omväg komma atttillämpas även av allmän domstol, i sista hand av högsta domstolen, trots attsyftet med förevarande reform är att undanröja en sädan dualism iprövningsförfarandet. Det anförda visar enligtmin mening att tvister rörande avtalsförbjudna frågor som regleras i lagen omanställningsskydd inte gärna kan undantas från lagen om rättegängen i arbetstvister.Mot delta står alltså att förhandlingsrätt , saknas i dessa frågor. Härvidär emellertid att beakta, all frågan om förhandlingsrätten över huvud f n, sesöver av arbetsrättskommittén och förhandlingsutredningen. Till frågan omförhandlingsrätt i tvister rörande de nu avsedda avtalsförbjudna frågornafinns därför anledning att äterkomma.sedan arbetsrältskommittén slutfört sittuppdrag. Det kan vidare anmärkas att problemet fir minskad betydelse genom altreglerna i lagen om anställningsskydd om turordning vid uppsägning och återanställningenligt vad som förordats i prop, 1974:88 t. v. inte skall göras tillämpliga på dénoffentliga sektorn. I övrigt bör det överläggningsförfarande som enligt lagenom anställningsskydd skall föregå varje tillämnad uppsägning delvis kunna tjänasamma syfte som ett regelrätt förhandlingsförfarande. Dessa omständigheterminskar betänkligheterna mot att göra lagen om rättegängen i arbetstvistertillämplig på de tvister om avtalsförbjudna frågor som regleras i lagen omanställningsskydd. Av de skäl som jag nu har nämnt biträder jag utredningensförslag pä denna punkt. förslag att lagen om rättegången i arbetstvister skall tillämpasäven pä tvister om avtalsförbjudna frågor, när detta särskilt föreskrivits,avses vidare tvister om påföljd för olovlig stridsätgärd enligt 16 ii statstjänstemannalagenoch 4 ii kommunaltjänstemannalagen. Detta undantag frän huvudregeln att avtalsförbjudnafrågor inte skall prövas av domstol gäller . Del har lämnats utanerinran under remissbehandlingen. Jag tillstyrker förslaget även i denna del. Jagövergår härefter till att behandla frågan vilket processuellt förfarande sombör gälla för tvister om avtalsbara frågor. Beträffande sädana frågorföreligger inte samma skillnader mellan den offentliga och den privata sek- tornsom beträffande de avtalsförbjudna frågorna. Som jag förut har nämnt kantvister i offentliga anställningsförhållanden om avtalsbara frågor redan i daghandläggas vid allmän domstol eller AD. Den skillnaden gäller dock, attarbetstagare pä den offentliga sektorn även kan anföra besvär i sädana frågorsom inte skall prövas av AD. Om AD blir fullföljdsinstans för de arbetstvistersom inte skall tas upp av, denna domstol redan i första instans, ter det sigemellertid naturiigt alt ha samma processuella regler för alla tvister rörandeavtalsbara frågor. De bör därför helt handläggas enligt lagen om rättegången i arbetstvister,och den besvärsrätt som f n. föreligger i sädana frågor bör alltså inte längrebehällas. Mot denna lösning har visseriigen under remissbehandlingenn invänts,att AD härigenom skulle kunna komma att tillföras ett stort antal tvister, t,ex. beträffande tjänstledighet, vilka från domstolens synpunkt framstår som bagatellarlade.För egen del hyser jag dock inle samma farhågor för en sädan utveckling. Detfinns nämligen ingen anledning att tro att de begränsningar som jag förut harförordat för prövning av tvister i AD skulle fungera mindre effektivt i dessaän i andra fall. Jagansluter mig alltså till den av utredningen föreslagna huvudregeln, att lagenom rättegången i arbetstvister skall tillämpas pä alla tvister som röravtalsbara frågor. Även frän denna huvudregel föreslär utredningen dock vissaundanlag. Ett undantag gäller sådana frågor som trots att de är avtalsbaraändå regleras i annan författning än lag. Detta undantag, som främst tar siktepä frågor om pensionsförmåner samt förmåner i samband med tjänsteresa ochförrättning, godtas i allmänhet av remissinstanserna, JK och kammarrätten iStockholm kritiserar dock detta undantag och menar alt sakligt likartade frågorinte bör behandlas pä skilda håll. Ocksä och SR framhåller att detföreslagna undantaget - även om det i och för sig har visst fog för sig - intefrämjar en enhetlig processuell behandling av arbetstvister. Jag har förståelsefördessa synpunkter, som ju överensstämmer med min egen grundsyn pä dessafrågor, Å andra sidan bör beaktas att en fast praxis har utbildat sig vid debesvärsmyndigheter som f n, har att pröva tvister om de ofta ganska inveckladeförfattningar vilka det nu är fråga om. Det finns anledning räkna med att dessaförfattningar kommer att ersättas av regler i kollektivavtal. Att temporärtföra över tvister om dessa författningar från förvaltningsmyndigheterna tilldomstolar som inte kunnat tillägna sig samma erfarenheter härav synes mig intelämpligt. Mot denna bakgrund kan jag tillstyrka utredningens förslag i dennadel. Utredningenföreslär vidare ett undantag för tvister om frågor som enligt avtal skallavgöras av arbetsgivaren. Med detta undantag av.ser utredningen sådana fall,där arbetsgivaren i kollektivavtal tillerkänts rätt att avgöra vissa frågorefter skälighet (s. k, skälighetsfrågor). Detta undantag har under remissbehandlingenföranlett erinran endast frän juridiska fakulteten vid ,som förordar att undantaget utgär. Dekollektivavtal som reglerar de offentligt anställdas arbets- eller anställningsvillkorinnehåller mänga bestämmelser, vilkas tillämpning beror av arbetsgivarensdiskretionära prövning. Som exempel pä sädana frågor som överlämnats ätarbetsgivaren att avgöras efter skälighet kan nämnas frågor om skyldighet förarbetstagare att lämna uppgift om bisyssla eller att upphöra med bisyssla,frågor om anställnings upphörande utan iakttagande av uppsägningstid somgäller för arbetstagaren samt frågor om lör neavdrag under tjänstledighet förstudier. Denna arbetsgivarens fria prövningsrätt är inskränkt endast så tillvida att den inte fär utnyttjas pä ett godtyckligt eller eljest otillböriigtsätt. Frågan om arbetsgivaren vjd fattande av beslut i en skälighelsfrägaöverskridit sin fria prövningsrätt kan prövas av domstol. Har arbetsgivarenemellertid hållit sig inom ramen för denna prövningsrätt, kan domstol intepröva frågan om arbetsgivaren skäligen bort fatta elt annat beslut.Arbetstagaren kan i stället föra besvär över arbetsgivarens beslut i vanligordning, dock ej beträffande beslut som meddelats av avtalsverket.Överprövningen i administrativ väg av detta beslut omfattar avgörandet i desshelhet, alliså även däri ingående skälighels- och lämplighetsfrågor. En tvist om skälighetsfrågorär i och för sig att anse som en arbetstvist pä vilken den föreslagna lagen ärtillämplig. Eftersom arbetsgivarens bedömning i en sädan fräga emellertid intekan överprövas av domstol, så länge arbetsgivaren hållit sig inom ramen för sinfria prövningsrätt, synes ett undantag frän lagen för dessa tvister inte fylla nägonfunktion. Som framhållits under remissbehandlingen skulle ett sådant undantagäven kunna ge det felaktiga intrycket att domstol inte heller kunde prövafrågan om arbetsgivaren vid fattandet av sitt beslut överskridit sin friaprövningsrätt. Jag anser därför att något undantag för tvister om skälighetsfrågorinte bör uppställas i lagen. Den omständigheten, att dessa tvister därigenomformellt sett kommer att omfattas av lagen, bör dock inte medföra att dennuvarande besvärsrätten i sådana frågor avskärs. Till skillnad från övrigafall, när lagen är tillämplig, kan ju ett bibehållande av besvärsrätten inte idetta fall medföra någon dualism i prövningsförfarandet. Av vad jag nu har anförtframgår att gränsen för den föreslagna lagens tillämpning pä den offentligasektorn enligt huvudregeln - men med vissa avvikelser - bör dras i enlighet medgränsen för del avlalsbara och del inte avtalsbara området inom denna sektor.Med hänsyn till att den gräns som gäller bestämts så sent som den 1 januari1974 i samband med den då genomförda utvidgningen av det avtalsbara området hardenna gräns visserligen varit i tillämpning endast . Pägrund härav kan vissa övergående svårigheter uppkomma när del gäller all avgöraom en offentlig arbetstvist skall handläggas enligt den föreslagna lagen ellerej. Mot bakgrund härav har ett par remissinstanser uttryckt önskemål omsärskilda regler av innehåll, att ett mål som anhängiggjorts vid fel forum .skallöverlämnas av förvaltningsmyndighet till domstol och omvänt samt attpart i dessa fall skall för bevarande av talerätt lä åberopa den felaktigtväckta talan. För egen del tror jag emellertid inte att gränsen mellan detavtalsbara och det inte avtalsbara området i praktiken kommer att föranleda nägrastörre bekymmer i detta hänseende.