prop · FX03168 · 1974-12-31 00:00:00 — Det andra syftet är att gemöjlighet att reglera bankinstitutens upplåning i form av reverslån eller andraskuldförbindelser, som inte omfattas av lagen i dess nuvarande formulering.Vissa banker har t. ex. i allmänna pensionsfonden tagit upp lån förrefinansiering av exportkrediter. Det skulle enligt utredningen vara orimligt,om dessa lån i motsats till t, ex. Svensk Exportkredits och Investeringsbankensreverslån inte skulle kunna orafattas av eraissionskontrollen.Utredningsförslaget utgör i övrigt ingen avvikelse från reglerna i dennuvarande lagen eUer från den praxis sora tUlämpats i enlighet medöverenskommelsen om emissionskontroU , Enligt uttedningen visar erfarenhetema av deöverenskommelser som med utgångspunkt i placeringskvotslagen träffats raellanriksbanken och berörda kreditinstitut, att vissa olägenheter och brister finnsi lagen. De detaljerade bestäraraelsema ora vilka placeringar sora räknas soraprioriterade anges ha varit svåra att tUlärapa, Avsaknaden av en adekvatstatistik har vidare gjort det svårt att åstadkomma den åsyftade avgränsningenav de prioriterade placeringarna. Probleraen bidrog tiU att sparbankerna fr. o.ra. enligt överenskoraraelse raed skall tUlärapalikviditetskvotsregler i stället för placeringskvots-regler. Utredningen ägnar särskUd uppmärksarahet åt detförhåUandet att affärsbankema f. n. inte omfattas av placeringskvoterna. Medhänsyn tUl att det förelegat en bristsituation på den långa marknaden samtidigtsom tUlgången på affärsbankskrediter under långa perioder varit mycket god hardet enligt utredningen komrait att frarastå sora nödvändigt att affärsbankernabidrar framför allt tUl bostadsbyggandets långfristiga finansiering. Likviditetskvotsreglernahar visserligen under vissa perioder visat sig fyUa de prioriteringsfunktionersom är förenade med dessa regler. När affärsbankemas likviditetssituation ärgod finns emeUertid inte samma behov av att förvärva bostadsobligationer varförlikviditetskraven då är mindre adekvata prioriteringsinstmment. Utredningenframhåller vidare att det inte är självklart att en skärpning av likviditets- kvotskravenskulle leda tUl en ökning av bankernas innehav av bostadsobligationer. Det kannämligen tänkas att andra likvida tUlgångar, t, ex, statsobligationer,prioriteras i första hand. Enligt utredningen är det också möjligt att detransaktioner som har utvecklats mellan affärsbankerna och försäkringsbolagenunder innebärande att affärsbankerna till försäkringsbolagetsålt bostadsobligationer som bankema förvärvat i samband med avlyft avbyggnadskrediliv mycket väl kan fortsätta också i ett läge där likviditetskravenpressar bankerna att höja sin likviditet. Mot den angivna bakgrunden anserutredningen att det är önskvärt att bankernas bidrag till bostadsbyggandetslångfristiga finansiering på ett mera direkt sätt kan garanteras. Utredningenhänvisar i sammanhanget till den överenskoraraelse, sora träffades i juni 1973mellan delegationen för bostadsfinansiering och affärsbankerna. Affärsbankernaåtog sig härvid att öka sitt nettoinnehav av bostadsobligationerraed 1,5 raUjarder kronor, Dessutora skulle affärsbankerna under sarama periodomvandla utestående kreditiv i färdiga bostadsfastigheter tUl ett värde av ca 1miljard kronor till krediter raed räntesatser som skullemotsvara hypoteksinstitutens räntesatser för nya lån. En fömtsättning föröverenskommelsen var att dessa s, k, mellankrediter skulle få inräknas iaffärsbankernas likviditetskvoter. En fördel med en sådan överenskommelseanges vara att det är möjligt att ange ett specificerat belopp för bankemasbidrag. En annan fördel är att det i samband med en överenskommelse är möjligtatt på ett sraidigt sätt ordna fördelningen av insatsema på de olika bankerna. Svårigheterna att uppnå näranda överenskommelse ochatt få en tillfredsställande tillämpning av den visar eraellertid också påvissa nackdelar. Även ora det enligt utredningens uppfattning är lämpligt i framliden eftersträvar överenskomraelser av detta slag böraffärsbankernas skyldighet att bidra till den långfristiga finansieringen 'jlåslast. Utredningen understryker att tanken är att placeringskvot m.edutredningens terminologi placeringsplikt skall tUlämpas endast underspeciella situationer då svårigheterna att tiUgodose bostadsbyggandetslångfristiga finansiering inle kan lösas på annat sätt, främst genomöverenskommelser. Utredningen föreslår att reglerna omplaceringsplikt i fortsättningen skall omfatta saratiiga bankinstitut samtallmänna pensionsfonden och försäkringsbolagen. Förutom vidgningen tillaffärsbanker, som motiverats i det föregående, innebär förslaget således attäven centralkassorna skall föras in under reglerna. Utredningen motiverar dettamed önskemålet om en i lagen likartad behandling av de olika bankgrupperna.Med hänsyn tUl jordbrukskasserörelsens blygsamma engagemang i bostadsfinansieringenanser utredningen det emellertid naturligt att vidett förordnande om placeringsplikt kravet för centralkassorna sätts lägre änför övriga bankinstitut. I fråga om placeringspliktens konstruktion anserutredningen att den nuvarande marginella konstruktionen är den enklaste metodensåvitt gäller allraänna pensionsfonden och försäkringsbolagen. Dessa institutstotala placeringar tillväxer nämligen i en relativt jämn och lätt prognos-bartakt. Uttedningen framhåller att den margineUakonstruktionen emellertid har uppenbara svagheter när det gällerbankinstituten och då framför allt affärsbankerna. Effektiviteten hos enraarginell placeringsplikt är uppenbarligen beroende av expansionstakten hosinstituten. Affärsbankernas inlåning uppvisar eraellertid betydandesvängningar och har ibland t. o. ra. Vid en vikandeinlåningsutveckling skulle affärsbankernas bidrag tiU bostadsbyggandetslångfristiga finansiering bli mycket blygsam, om de enbart omfattades av enmarginell placeringsplikt. Möjligheter bör därför enligt utredningen föreliggaatt låta placeringsplikten även kunna få formen av att ökningen i deprioriterade tillgångarna bestäms i förhållande till de totala tillgångarna.Utredningen tillägger att det är möjligt för bankema att öka sin behållning avbostadsobligationer även om deras totala tillgångar inte växer, I desituationer det är fråga om komraer näraligen obligationer att ersättabyggnadskrediter på balansräkningarnas tillgångssida, I enlighet raed sin allmänna syn på lagens karaktärföreslår utredningen att den närmare utformningen av placeringsplikten samt avgränsningenav de prioriterade placeringarna inte specificeras i lagtexten. Utredningenunderstryker emeUertid att avsLkten inte är att prioriteringsområdet skaUkunna ändras oeh utvidgas. Förutsättningarna för lagens tiUämpning skall varadesamma som för den nu gällande placeringskvotslagen, dvs. att skapa utrymmeför statens och bostadsbyggandets långfristiga finansiering. Utredningen framhåller att avsaknaden av endetaljreglerande lag-te.rt inom de givna förutsättningarna ger möjlighet attutforma reglerna på ett sraidigt och ändamålsenligt sätt. a. på att de önskemål som framförts från de för bostadspoUtiken ansvarigaoftast har avsett bostadsbyggandets tillgång till slutliga bottenlån. De iplaceringskvotslagen angivna prioriterade placeringarna omfattar emeUertid allfinansiermg av nybyggda bostadshus, alltså även s. k, topplån ochbyggnadskrediter. Det bör uppenbarligen skapas möjUgheter att begränsaprioriteringen i detta avseende. Enligt utredningen tyder mycket på att denbästa lösningen ofta är att begränsa placeringsplikten till obligationer. Dedirekta bottenlånen utgör numera en mjc-ket liten del av försäkrings- ochbankinstitutens bidrag till bostadsförsörjningens finansiering. Utredningenläranar också vissa uppgifter om altinräknandet av inteckningslån bland de prioriterade placeringarna visat siginnebära vissa svårigheter i fråga om redovisning och kontroll. Utrednmgen finner det uppenbart olämpligt att vidlillämpning av placeringsplikt räkna kassa och banktillgodohavanden tiU deprioriterade placeringarna. Avslutningsvis framhåUer utredningen att dennärmare avgränsningen av de prioriterade placeringarna får ske i samråd mellanriksbanken och de för bostadspoUtiken ansvariga myndigheterna. Behov av att säkerställa bostadsbyggandetsfinansiering finns inte enbart beträffande den slutliga, långfristigafinansieringen ulan också i fråga om byggnadskrediterna. Utredningen anför attde årliga överenskommelser om byggnadskreditgivningen som ägtrum mellan delegationen för bostadsfinansiering och bankerna hittUls visat sigfungera tillfredsställande. Att säkerställa bostadsbyggandets försörjning avbyggnadskrediter via överenskommelser har uppenbara fördelar bl. a. därigenomatt fördelningen mellan de olika bankinstituten kan ordnas på ett smidigt sätt.Detta är inte minst viktigt därigenom att det fordras att varje enskUt projekti bostadsbyggnadsprogramraet får sina byggnadskrediter vid en för projektetläraplig tidpunkt. Utredningen menar emellertid att det inte kanuteslutas att svårigheter skulle kunna uppstå med att träffa sådanaöverenskommelser eller vilket är mera sannolikt att trots allt kredit intekan arrangeras för några av överenskoraraelsen omfattade projekt. På grund avden stora vikt som fästs vid att bostadsbyggandet förlöper stömingsfritt är detenligt utredningen önskvärt att regler ora bankernasbostads-byggnadskreditgivning finns inskrivna i den kreditpolitiskalagstiftningen. Utredningen framhåller emellertid att det är angeläget attlösningar i första hand söks genom överenskomraelser raed bankema. Först i denmån sådana överenskommelser visar sig vara omöjliga att uppnå eller inte ledertUl avsett resultat bör ett utnyttjande av lagreglerna tillgripas. Ulredningen föreslår att denna s. k. särskildaplaceringsplikt begränsas till att omfatta enbart bankinstituten, dvs. deinstitut med vilka överenskommelser bmkar träffas. Det framhålls att denalldeles övervägande delen av byggnadskrediterna lämnas av dessa institut. Vad avser den särskilda placeringspliktenskonstruktion anser utredningen att det är olämpligt att i lagtextenspecificera grunderna för fördelningen av de olika projekten på skilda banker.Utredningen fömtsätter att en tillämpning av lagreglerna sker i samarbete medbostadsmyndigheterna och efter ingående diskussioner med bankernas organisationer. Utredningenfinner det naturligt att den särskilda placeringsplikten skallkunna omfatta de projekt som ryms inom den statliga bostadslångivningen ävenom innebörden härav skulle växla något. Enligt utredningsförslaget omfattassåledes projekt för vilka statliga bosladslån utgår eller kommer att utgå. Även om tillämpning av räntereglering måstebettaktas som ett extraordinärt instrument, anser ulredningen den dock varaett medel som bör stå till förfogande vid sidan av andra ålgärderför att påverka räntenivå och räntestruktur. De argument som framfördes iprop. 1962: 143 om ny lagstiftning ora räntereglering och emissionskontrolläger enligt utredningen fortfarande giltighet för en kreditpolitisklagstiftning. Den situationen kan uppstå att räntenivån pressas uppåt alltförmycket av kreditåtstramning, om inte räntereglerandeåtgärder sätts in. A andra sidan kan en räntereglering leda till att ickeorganiserade marknader utvecklas, varför myndigheterna, om de har ett mål förräntenivå och kreditvolym, kan råka i ett dilemma. Mera allmän enighet tordedock råda om att den specieUa marknadssituationen fordrar en viss övervakningmed möjligheter till ingrepp i fall av okontrollerade ränteglidningar.Betydelsen av själva existensen av en ränteregleringslag illustrerades av densituation som uppstod när bankinstituten i majjuni 1970, som en avvikelse fråntraditionen, tillät marginalen mellan sina in- och utlåningsräntor att vidgasutan att detta skedde med anledning av någon kreditpolitisk åtgärd eller attriksbanken informerades i förväg. kunde då med ränteregleringslagensora bakgrund åstadkomma en överenskommelse dels om regler för bankernasräntesättning och dels om hur den genomförda ränteglidningen skulle behandlas. Utredningen föreslår att den nuvarande kretsen avinstitut som kan omfattas av räntereglering vidgas så att i fortsättningenockså hypoteksinstitut och kreditaktiebolag kan omfattas. Förslaget motiverasmed den allmänna principen att reglerna bör gälla för alla institut vars verksamhetregleras i lag. Vidareföreslås i fråga om kreditinstitut att den nuvarande definitionen av inlåningsåsom "inlåning på räkning, som av bank allmänne-ligen begagnas"ersätts med inlåning över huvud taget. Utredningen avser därmed att göra klartatt regleringsmöjligheterna skall omfatta även bankinstitutens inlåning påsärskilda villkor, den s. k. specialinlåningen. Enligt utredningens förslagtill konstruktion av räntereglering skall ha rätt att geföreskrifter om maximi- och minimivärden för inlåningsräntor och om maximivärdenför utlåningsräntor. Maximi-ränta kan avse den genomsnittliga räntesats somtillämpas av ett eller visst slag av utlåning,eftersom detta oftast torde vara den enda möjligheten att effektivt påverkaräntcsättningen. Möjlighetbör också finnas att fastställa maximiräntan i förhållande till läget . Utredningen anser vidare att ränteföreskrif-lerna skall kunnadifferentieras för olika slag av in- eller utlåning och att de bör begränsasatt gälla . Utredningen anser att det är naturligt attriksbankens rätt att erhålla information i fråga om ränteutvecklingen inte somf. n. görs beroende av ett förordnande enligt lagen. EnUgt förslaget skallriksbanken ha möjlighet att när som helst föreskriva anmälningsskyldighet. Utredningen föreslår att i lagen införs en regel omuppgiftsskyldighet gentemot . Förslaget innebär att kreditmsti-tuteller annan som kan omfattas av räntereglering är skyldig att lämna deuppgifter som begär för att banken skaU kunna bedöma, om förordnandeom kreditpolitiskt medel behövs eller för att utforma föreskrift eller för atttillämpa förordnande eller föreskrift. Enligt förslaget behöver riksbankeninte inhämta regermgens tUlstånd för att anmoda ki-edUinstituten att inomangivna ramar lärana upplysningar. Detta innebär i fråga omanmälningsskyldighet om ränta en nyhet i förhållande till vad som gäUer.Det är enligt utredningen angeläget att garantier skapas för att riksbankenkontinuerligt skall kunna följa rän-teutvecklmgen och i förväg varaunderrättad om planerade ränteändringar. Andra sakliga nyheter är dels atttiden för anraälan av ränteändring föreslås utsträckt från 8 till 15 dagarföre ändringen och dels att föreslås få befogenhet att föreläggavite i fall av försummad uppgiftsskyldighet. Möjligheten av vitesföreläggandemotiveras av utredningen med att behov kan uppkoraraa för atttillgripa tvångsraedd för att få in uppgifter. Utredningen framhåller att det finns behov av ettvisst sekretesskydd i fråga om de uppgifter sora lämnas till ,eftersom dessa kan avse inte enbart institutens allmänna rörelse utan ävenenskildas förhållanden. Enligt utredningen tillgodoses detta behov avbestämmelser i lagen (1934: 437) för (35 och 36 §§), I lagförslagethar därför inte tagits in någon motsvarighet tUl den gällandesekretessbestämmelsen i 10 § ränteregleringslagen, Utrednmgen anser vidare att det inte finns behov avnågon bestämmelse om tillsyn över efterlevnaden av meddelade ränteföreskriftermotsvarande vad som f, n. finns i ränteregleringslagen. Utredningen framhålleratt kreditinstituten huvudparten av de objekt som kan drabbas av föreskriftom räntereglering redan enligt särskilda bestämmelser i lagstiftningen omresp, institut står under offentlig tillsyn, ärförsäkringsinspektionen för försäkringsbolagen och i övrigt bankinspektionen.Bland tillsynsmyndighetens åligganden ingår att vaka över att instituten följerde bestämmelser, meddelade i författningeller på annat sätt, som gäller för deras verksamhet. Härav följer atttillsynsmyndigheten bar att se tUl att institut rättar sig efter en utfärdadränteföreskrift och vid behov kan ingripa mot felande institut. Det liggerockså i sakens natur att , om den misstänker att föreskrift omräntereglering överträtts, kan påtala förhållandet för tUlsynsmyndigheten ochbegära dess hjälp. Det sagda har emellertid enligt utredningen en vidareinnebörd. kan aUmänt påkaUa tillsynsmyndighets bistånd vidutformning av föreskrift enligt denna lag och vid kontroll av dess efterlevnad. Utredningens förslag upptar inte heller någonmotsvarighet till bestämmelsen i ränteregleringslagen om sekretesskydd i frågaom vad tillsynsmyndigheten inhämtar i sin tillsynsverksamhet. I den månuppgifter, som tillsynsmyndighet infordrar i fråga om ränteföreskrift, rörenskilds förhållanden, torde dessa enligt utredningen åtnjuta sekretesskyddenligt särskilda bestämmelser. Utredningen anger som exempel härpå 192 §banklagen och 18 § sekretesslagen. I likhet med vad som f. n. gäller skall enUgtutredningens förslag sanktioner i form av särskild avgift drabba den somöverträder meddelad föreskrift. Sådan avgift föreslås tillfalla statsverket.Enligt förslaget skall det Uksom nu ankomma på att pröva frågan omsärskild avgift. Eftersom rUcsbankens beslut inte avses få överklagas, kankritik riktas mot att samma myndighet såväl meddelar föreskrift som ensambestämmer påföljder för överträdelse av denna. Med anledning härav anförutredningen följande. Redan av lagen framgår hur den särskilda avgiften skallberäknas. I samband med föreskriftens meddelande har att inom den ilagen angivna ramen ange storleken av den särskilda avgift som kan utgå vidöverträdelse av föreskriften. Vid överträdelse har sedan enbart attutföra en enkel räkneoperation. avses liksom nu kunna nedsätta ellerhelt efterge särskild avgift. Därtill kommer att det inte finns någon bestämmelse,som möjliggör uttagande av fastställd avgift av den som t. ex. på grund av annanuppfattning än om avgiftsbeloppets beräkning inte vUl betalafriviUigt. I sådant fall är hänvisad att underställa saken domstolför avgörande, och domstolen prövar därvid självständigt om och i vad månföreskrift enligt lagen blivit åsidosatt och hur avgiftsbeloppet skallberäknas. Domstolen kan vid denna prövning tUlämpa bestämmelserna omnedsättning eller eftergift av särskild avgift. Utredningen tillägger att enklagorätt till Kungl. Maj:t över beslut inte torde vara förenligmed den ställning intar som ett verk. Några befogadeinvändningar mot att låta fortsätta att pröva frågor om särskildaavgifter torde enligt utredningens uppfattning inte föreligga. I fråga om avgift vid överträdelse av föreskrift omlikviditets- eller kassakrav föreslås att avgiften liksom f. n. skall svara motränta på un- derskottetför viss beräkningsperiod. Den raaxiraala avgiften föreslås ändrad beträffandelikviditetskrav från högst till högst över diskonto ochbeträffande kassakrav från högst över diskontot tUl högst två gångerdiskontot. Utredningen raotiverar den föreslagna skärpningen med att detförekommit att gällande regler inte varit tillräckliga för att avhåUa institutfrån att åsidosätta föreskrift. Vid överträdelse av föreskrift omutlåningsreglering skall avgiften avse den del av bankmstituts kredilgivningsom går utöver faststäUt lånetak. Avgift föreslås utgå med högst överdiskontot. Beträffande överträdelse av föreskrift oraemissionskontroU föreslår utredningen att nuvarande avgift ora av helalånesumman av den för lånet bestämda längsta löptiden höjs tiU , Avgiften vid överträdelse av föreskrift ora allmänplaceringsplikt föreslås vara högst över diskonto raot f, n,högst för år räknat och beräknat på den del av ålagd placeringsplikt sominte uppfyllts. Avgiften föreslås bli beräknad antingen för underskottet undersenaste beräkningsperiod eller för underskott räknat från början av den periodför vilken placeringsplikten först infördes. Väljer det senareberäkningssättet blir det fråga ora en sararaan-läggning av under- ochöverskott under hela tiUämpningstiden, Utredningen föreslår att vid överträdelse avföreskrift ora särskild placeringsplikt avgift skall utgå raed högst av dendel av ålagd placeringsplikt som inte uppfyllts. Avgift som tas ut raed anledning av överträdelse avföreskrift om räntereglering skall enligt utredningsförslaget uppgå tUl tvågånger det belopp med vilket räntan avvikit från den fastställda räntan, Ulredningen föreslår vidare att även ifortsättningen skall finnas möjlighet för att, om särskilda skälföreligger, nedsätta eller helt efterge särskild avgift. Utredningen föreslår att i den nya lagen införs enstraffbestämmelse avseende påföljd för oriktig uppgift som läranas tUl riksbankeni saraband med fullgörande av i lagen föreslagen uppgiftsskyldighet, I överensstämmelse med vad som gäller enligtnuvarande lagstiftning föreslår utredningen att besvär inte skall kunna förasöver beslut, I de av utredningen föreslagna övergångsbestäraraelsern a anges bl, a. att de nu gällande lagarna alltjärat skall tillärapas påförhållande som hänför sig till lagarnas gUtighetstid, Utredningen föreslår också vissa ändringar ibanklagstiftningen som avser värderingen av vissa obligationer iboksluts-sammanhang. Utredningen framhåller att förslaget att samtliga bankinstituti fortsättningen skall kunna orafattas av förordnande om placeringsplikt ärett uttryck för det framträdande be- hovetav alt även bankerna genom obligationsförvärv bidrar till utbudet avlångfristig kredit i första hand tiU bostadsproduktionen. Ett omfattandeinnehav av obligationer kan vid en nedgång av obligations-kursen medförasärskilda påfrestningar för bankernas redovisade resultat. Med avsteg från denallmänna regeln att obligationer i likhet med andra omsättningstillgångar intefår sättas högre än verkliga värdet jfr 91 § banklagen, 48 § sparbankslagenoch 44 § jordbrukskasselagen föreslår utredningen att bankinstituten gesraöjlighet att anpassa obligationernas bokförda värde tUl ett lägremarknadsvärde genom successiva nedskrivningar. Den föreslagna särskUda värderingsregeln förobligationer är utformad efter mönster från vad som års ändringar ibanklagstiftningen gällde för sparbankerna. Regeln är enligt förslagettillämplig på dels obligationer som utfärdats av staten, koramun eller därmedjämförlig samfällighet, hypoteksbanken, stadshypolekskassan, skeppshypotekskassanoch kreditaktiebolag, dels andra fuUgoda obligationer, dvs. de obligationer somenligt kapitaltäckningsreglerna i banklagstiftningen (57 § banklagen, 26 §sparbankslagen och 34 § jordbmkskasselagen) är fria från täckningskrav resp.omfattas av ett lågt krav på täckning av eget kapital. Med gruppen andra fullgodaobligationer åsyftas industriobligationer och andra obligationer, ävenutiändska, som är belåningsbara i . Det bokförda värdet av angivnaobUgationer skall enligt förslaget få beräknas på grundval av raedelräntan påstatsobligationer . De erforderliga beräkningarnaskall enligt förslaget utföras av bankinspektionen, erinrar om att enligt 48 §sparbankslagen obligationer i likhet med andra omsättningstillgångar isparbanks balansräkning inte får tas upp till högre värde än det verkligavärdet. Vidare redogör föreningen för de särbestämmelser som gällde före år1969, varigenom svenska, fullgoda räntebärande obligationer fick bokföras tUlhögst ett visst schematiskt beräknat värde gmndat på raedelräntan under desenasie tio åren på guldkantade obligationer. Föreningen framhåller att sparbankernasplaceringsinriktning i vissa avseenden förändrats både vad gäUerdirekta och indirekta krediter. Beträffande den senare typen av krediter harsparbankerna i allt högre utsträckning bidragit tUl att täckabehovet av nya, långfristiga bostadskrediter genom föivärv av bostadsobligationer.Med nu gällande bestämmelser om värdering av obligationer har det ökadeobligationsinnehavet i sparbankerna medfört, att vid sjunkande kursernedskrivningsbehovet blivit omotiverat stort med hänsyn till sparbankernasbefintUga nedskrivningsreserver och redovisade eko-