prop · FX0320 · 1974-12-31 00:00:00 — Enligt min mening finns det emellertid anledning attkomplettera promemorieförslaget med en föreskrift som anger att man även skallkunna genom placering i sluten anstalt bereda den intagne sådant arbete ellersådan undervisning, utbUdning eller särskild behandling som inte lämpligen kananordnas i öppen anstalt. Detta synes ge tillräckligt utrymme för att i skäligutsträckning beakta den intagnes egna önskemål om placering i sluten anstalt. Somföreslagits i promemorian finner jag det välbetänkt att det i lagen tas in ensärskild bestämmelse om placering i sluten anstalt .av ett begränsat antalbrottslingar vilka dömts till fängelse i lägst eller internering med enminsta tid av tvä år eller mera. Avgränsningen av ifrågavarande kategorierintagna har i lagförslaget skett med ledning av de riktlinjer som dragits upp ien är 1972 framlagd och av godkänd proposition med förslag till vissaåtgärder mot narkotikamissbruket, m. m. Det är här fråga omlagöverträdare som ägnat sig åt organiserad eller systematisk kriminellverksamhet av särskilt samhällsfarlig natur, inte sällan med internationellanknytning. Främst avses personer som ägnat sig åt grov narkotikabrottslighet.1 många fall saknar lagöverträdarna i denna kategori annan anknytning tillriket än den som betingas av deras brottsliga verksamhet. Förutsättningarna fören positiv påverkan genom skilda kriminalvärdande åtgärder torde i dessa ellerliknande fall vara ytterst begränsade. De nämnda riktlinjerna går därförut pä att vård i öppen anstalt inte skall förekomma i samma omfattning som hittillsför dessa kategorier brottslingar med hänsyn tUl rymningsfaran och risken förfortsatt brottslighet av speciellt samhällsfarlig natur. Mot den i promemorianföreslagna utformningen av den, lagbestämmelse som avser att regleraanstaltsplaceringen för dessa kategorier intagna har jag i princip intet atterinra. Med anledning av vad. anfört vill jag framhållaatt prövningen huruvida viss intagen skall hänföras till den kategoribrottslingar som bestämmelsen direkt tar sikte på givetvis förutsätter enindividuell bedömning av samtliga de faktorer som enligt bestämmelsen inverkarpå frågan. Jag vill i detta sammanhang vidare betona att det redan avhuvudregeln i promemorieförslaget framgår att flyktfara eller andrasäkerhetsskäl utgör ett hinder mot en placering i öppen anstalt. Det nya anstaltssystemet medför att fördelningen av deintagna mellan olika anstalter i princip kommer att ske oberoende av denintagnes ålder. Åtminstone gäller detta i fråga om lokalanstalterna. När detgäller riksanstalterna kan det emellertid som framförts i skilda sammanhangvara lämpligt att en del av dessa eller vissa avdelningar förbehålls sädanaungdomar som av säkerhetsskäl eller annan anledning inte lämpligen bör placeraspå lokalanstalt. Härigenom kan man bl. a. få möjligheter att lättare tillgodosedet yngre klientelets särskilda behov av behandlingsresurser i fråga omutbildning, arbetsträning, medicinsk och psykoterapeutisk behandling. Uppenbarligen kan det i fråga om unga lagöverträdare ocksåvara av särskild vikt att de kan placeras på ett sådant sätt att de inte kommeratt utsättas för olämplig påverkan av andra, mera gravt kriminellt belastadeintagna. Jag vill härvidlag peka på den bestämmelse i promemorieförslaget som angeratt vid placering av intagen som inte fyllt skall särskilt beaktas atthan såvitt möjligt hålls åtskild från sådana intagna som kan inverka menligt påhans anpassning i samhället. Några remissinstanser har anfört att denna bestämmelsetorde vara svår att tillämpa Inom ramen för det nya anstaltssystemet, särskiltnär det gäller lokalanstalterna. Jag har i viss mån förståelse för dennasynpunkt men anser att en bestämmelse av detta slag ändå har en viktig funktionatt fylla. Den ger sålunda uttryck för en viktig princip som man inom ramen förtUlgängliga resurser bör söka följa. Av regeln följer vidare att man igörligaste män skall ta till vara föreliggande möjligheter att avdela visseller vissa riksanstalter eller särskilda anstaltsavdelningar för huvudsakligenungdomsklientel. 1nuvarande behandlingslag finns en bestämmelse som direkt anger att män ochkvinnor skall hällas åtskilda och då såvitt möjligt i särskilda anstalter. det ringa antalet kvinnliga intagna torde det emellertid inom ramenför det nya anstaltssystemet inte vara möjligt att inrätta särskildalokalanstalter för kvinnor. a. justitieutskottet framhållit (JuU1973:15) har emellertid det kvinnliga klientelet samma behov av och bör hasamma rätt till anstaltsplacering i närheten av hemorten som manligaintagna. Problemet torde kunna lösas tUlfredsställande om man vid vissalokalanstalter inrättar särskilda avdelningar för kvinnor och i övrigtutnyttjar särskilda frigångshem som lokalanstalter för kvinnor. Någon särskild lagbestämmelse om att män och kvinnor skallhållas åtskilda torde knappast behövas. Det torde räcka att i administrativordning ge en föreskrift av innehåll att om män och kvinnor är intagna i sammaanstalt de skall vara placerade I skilda avdelningar. De lagbestämmelser som promemorieförslaget innehållerangående beslutsfunktionerna i ärenden enligt den nya lagen anger inte direktpä vem det ankommer att fatta beslut om anstaltsplaceringen i det enskildafallet. 1 likhet med vad som gäller enligt behandlingslagen har i promemorieförslagetden konstruktionen valts att det ankommer på kriminalvärds-styrelsen att fattabeslut i sädana ärenden vari lagen inte anvisar någon annan ordning men att Kungl. Maj:t kan förordna att kriminalvårdsstyrelsensbefogenhet skall delegeras tUl tjänsteman inom kriminalvården. Enligttillämpningskungörelsen till behandlingslagen tillämpas sådan delegering iflertalet ärenden om anstaltsplacering. Under remissbehandlingen avpromemorieförslaget har ett par remissinstanser framhåUit angelägenheten avatt beslutsfunktionen i ärenden om anstaltsplacering enligt den nya lagen intei större utsträckning än som f. n. är fallet centraliseras tillkriminalvårdsstyrelsen. Jag vill med anledning härav framhålla att kriminalvårdsberedningeni sitt förslag förutsatt att någon sådan centralisering inte skall ske. Jagdelar beredningens uppfattning. Frågor om anstaltsplacering bör normaltavgöras av regionchef eller i vissa fall av chef för riksanstalt. 1 en del fallbör det dock ankomma på att fatta beslut i ärendet. 1likhet med vad som gäller f. n. bör frågan om vem som skall besluta iplaceringsärenden lämpligen regleras av Kungl. Maj:t i entUlämpningsförfattning. Jag återkommer i ett senare avsnitt (6.2) till fråganom dessa bestämmelser. Om man undantar de korta fängelsestraffen är brottsbalkenspåföljds-system uppbyggt så, att anstaltsvården normalt skallövergå i villkorlig frigivning eller vård utom anstalt. Som framgår av vad jagtidigare anfört är ett av huvudsyftena med den förestående reformen på dettaområde att planläggningen av denna övergång till värd i frihet skallunderlättas och effektiviseras så att man kan skapa bättre förutsättningar änf. n. för en successiv utslussning av de intagna från anstalterna till livet ifrihet. Självfallet är det därför angeläget att frigivningsförberedelsernapåbörjas under anstaltsvistelsen, om det skall vara möjligt attåstadkomma några verkningsfulla resultat i fråga om den intagnes anpassning isamhället. Också i fall dä någon särskild frivärd inte skall äga rum kan detemellertid inte sällan finnas ett klart behov av att frigivningen förbereds pålämpligt sätt under anstaltsvistelsen. Pä sätt som föresläs I promemorian bördärför den nya lagen i likhet med nuvarande lag innehålla en bestämmelse somanger att frigivning och övergång till vård' utom anstalt skall förberedas igod tid. Denna bestämmelse bör lämpligen kompletteras med regler om vilka slagav frigivningsförberedelser som främst skall komma i fråga. De regler häromsom föreslås i promemorian är mera preciserade än motsvarande bestämmelser inuvarande lag. 1 likhet med remissinstanserna har jag i allt väsentligt ingetatt erinra mot detta förslag. 1 lagen bör därför anges att det vid förberedandeav Intagens frigivning eller överförande tUl värd utom anstalt särskilt skalleftersträvas att bereda honom lämplig arbetsanställning eller annanförsörjningsmöjlighet och lämplig bostad. Det bör vidare framgå att i fall dådet står klart att den intagne efter anstaltsvistelsens slut kommer att behövaundervisning, utbildning eller ekonomiska, sociala eller medicinskastödåtgärder skall sådant behov tillgodoses i görligaste mån. De nuvarande lagbestämmelserna om granskning av brev tilloch från intagen grundar sig på uppfattningen att sådan granskning skaU ha till syfte att hindra att ordningen och säkerhetensätts i fara vid anstalterna men också att skaffa upplysningar om den intagnespersonliga förhållanden och skydda honom från kontakter som bedöms olämpligafrån behandlingssynpunkt. Huvudregeln är att den intagne inte utan tUlstånd fåravsända eller ta emot brev. Denna regel har sedermera kompletterats medföreskrifter och anvisningar som i vissa avseenden inskränker möjligheterna tiUbrevgranskning. De i promemorian föreslagna lagbestämmelserna päförevarande område innebär att brevgranskning skall få ske endast om det ärpåkallat av säkerhetsskäl. Från denna utgångspunkt ges bestämmelser som angerunder vilka närmare förutsättningar som granskning får ske. Därvid föreskrivsatt brev till intagen fär granskas om det finns anledning anta att detinnehåller otillåtet föremål, varmed avses t. ex. vapen eller narkotika. Vidarefår brev granskas stickprovsvis, men i öppen anstalt skall det få ske endastvid särskilda tillfällen. I sluten anstalt får brev dessutom granskas om det ärnödvändigt med hänsyn till den intagnes särskilda förhållanden. Remissinstanserna har i stort sett lämnat dessa förslagutan erinran. Även jag ansluter mig i allt väsentligt tillpromemorieförslaget på denna punkt. Brevcensuren har länge varit ett föranstaltsvården känsligt problem. Inte sällan har censuren vållat misstämningbland de intagna. Brevgranskning som har till syfte enbart att söka hindra frånresocialiseringssynpunkt olämpliga kontakter bör inte få förekomma. En brevcensurutgör alltid ett allvarligt angrepp pä den personliga integriteten. Tillgripscensur av anledning som för den berörde framstår som helt oförklarlig ellerobefogad kan det väcka eller öka en känsla av misstro mot kriminalvården hoshonom och därigenom i realiteten snarare försvåra än underlättaresodaliseringsarbetet. .Jag finner det därför värdefullt att det i den nyalagen uttryckligen anges att brevgranskning får ske endast om det är påkallatav säkerhetsskäl. Syftet med åtgärden skall alltså vara att förebygga ellerhindra att intagen under anstaltsvistelsen planerar och leder brottsligverksamhet eller sätter säkerheten vid anstalterna i fara genom att exempelvisförbereda rymningar eller ta emot narkotika eller andra otillåtna varor. Vadangår de i promemorieförslaget angivna närmare förutsättningarna förbrevgranskning anser jag i likhet med att inte baraankommande utan också avgående brev skall fä granskas om det finns anledninganta att det innehåller otillåtet föremål. 1 övrigt synes bestämmelserna ifråga ha fått en i huvudsak ändamålsenlig utformning. De frågor som avser det närmare förfarandet vid brevgranskningoch kvarhållande av brev har jag för avsikt att återkomma till i avsnittet omde särskilda lagbestämmelserna (6.2). De i promemorian föreslagna bestämmelserna som reglerarpermissionsinstitutet avviker på fiera punkter från vad som gäller på dettaområde. Vad först angår s. k. regelbundna korttidspermissioner har dessa kommit att bli ett normalt inslag i anstaltsvården för flertalet intagna som inte tUlhör dets. Denna utveckling har skett oberoende av att denlagbestämmelse som ligger till grund för ifrågavarande permissioner närmast geruttryck för att tillämpningen skall vara förhållandevis restriktiv. Enligtbestämmelsen får sådan permission beviljas endast om fara för missbruk intekan anses föreligga och det finns starka skäl till permission med hänsyn tillanstaltstidens längd eller eljest. Enligt promemorieförslaget skall sådanpermission som det här är fråga om kunna beviljas intagen för att underlättahans anpassning i samhället, om inte faran för missbruk är avsevärd. Dessutomskall liksom f. n. korltidspermission få beviljas om det förehgger annansärskild anledning, t. ex. för besök hos närstående som är svårt sjuk. Någotsärskilt krav på att risk för missbruk inte skall föreligga uppställer intepromemorieförslaget för sistnämnda fall till skillnad från vad som gäller f. n.För de särskilda kategorier längtidsdömda som är placerade i sluten anstalt medtillämpning av den föreslagna speciella bestämmelsen i 7 § tredje stycketföreslås en särbestämmelse som anger att korttidspermission fär beviljas sädanintagen endast om synnerliga skäl föreligger därtill. Vidare föreslås bl. a. enbestämmelse som anger att intagen under permission kan vara ställd under bevakningom noggrann tillsyn är behövlig. Remissinstanserna har med ett par undantag lämnat dessaförslag utan erinran. En remissinstans har ansett det olämpligt att uteslutamöjligheten tiU s. k. regelbunden korttidspermission först då faran förmissbruk kan bedömas som avsevärd. En annan remissinstans - har hävdat att den speciella regeln om korttidspermission för vissakategorier längtidsdömda innebär en skärpning i förhållande till nuvarandeordning. Enligt styrelsens mening bör bestämmelsen utgå. Som framgår av vad förut anförts utgör de regelbundnakorttidspermissionerna ett viktigt led i kriminalvårdens åtgärder för attunderlätta den intagnes anpassning i samhället. Deras värde från angivnasynpunkt är enligt min mening så betydande att avgörande hinder inte börförehgga mot en ordning som innebär att en intagen skall kunna få komma iåtnjutande av sådana permissioner även om det föreligger en viss risk förmissbruk. Som föreslagits i promemorian bör därför i regel permission vägrasendast om faran för missbruk är avsevärd. När det härefter gällerkorttidspermission av annan särskild anledning, t. ex. för att den intagneskall kunna besöka närstående som är svårt sjuk eller närvara vid närståendesbegravning, bör beaktas alt det kan föreligga speciellt starka skäl förpermission i nu åsyftade fall och att mera påtagliga risker för missbruk iregel bör kunna neutraliseras genom att den intagne ställs under bevakning. Jagansluter mig därför till promemorieförslaget att frånvaro av risk för missbrukinte bör uppställas som en uttrycklig förutsättning för sådankorttidspermission som kan ges av särskild anledning. De förhållandevis vidsträckta möjligheter tillkorttidspermission som de nu förordade reglerna kommer att medge, bör inte ägatUlämpning med avseende på den särskUda kategori lagöverträdare med långastrafftider som kommer att vara placerade i sluten anstalt medtillämpning av den speciella lagregel som behandlats i det föregående. Detgäller alltså här de brottslingar som yrkesmässigt eller i organiserade formerägnar sig åt brottslighet som frän samhällets synpunkt är av särskilt allvarligbeskaffenhet. Dessa personer bör under vistelse i sluten anstalt vara underkastadesärskUda restriktioner när det gäller korttidspermissioner. 1 likhet medpromemorieförslaget men i motsats tiU uppfattninganser jag att en särskild lagbestämmelse härom bör införas. Som föreslagits ipromemorian bör bestämmelsen ange att korttidspermission i nu åsyftade fall färges endast om synnerliga skäl föreligger därtUl. Självfallet kan det vara förenat med svårigheter att pågrundval av en bestämmelse med nu angivet innehåll utforma en praxis somsamtidigt tillgodoser både samhällsskyddet och intresset av attfrihetsberövandet äger rum i former som är förenliga med den humanitäragrundsyn som präglar vår kriminalvårdslagstiftning. 1 faU då den intagne intefär permission han annars kunnat räkna med lär det tyvärrinte kunna undvikas att han ibland kommer att uppleva denna sin speciellasituation som starkt påfrestande. Mot bakgrund härav vUl jag betona attavsikten med förevarande särbestämmelser givetvis inte är att intagna somtillhör ifrågavarande kategori av brottslingar i praktiken skall vara heltavskurna frän möjligheten att få permissioner. Avsikten är främst att skapagarantier för att frågan om permission i dessa fall alltid blir föremål för enmycket noggrann och allsidig prövning. 1 den män hänsynen till samhällsskyddetI det enskilda fallet tillmäts betydelse i en utsträckning som medför påtagligarisker för negativa följdverkningar bör man självfallet i görligaste mån sökamotverka detta genom andra särskilda åtgärder inom anstaltsvårdens ram. Jag vill i detta sammanhang också peka på den möjlighetsom alltid föreligger att låta korttidspermission äga rum under bevakning.Visserligen kan en bevakad permission svårligen anordnas på ett sådant sättatt den inte vållar ett visst obehag för permittenten. Möjligheten torde likvälbl.a. kunna utnyttjas då'korttidspermission ifrågakommer för de kategorierlagöverträdare som enligt det anförda bör- vara underkastade särskildarestriktioner i fråga om sädan permission. kan en bevakad permissionutgöra det enda tänkbara alternativet. Längtidspermission som ett led i förberedelse förvillkorlig frigivning eller övergäng till värd utom anstalt har visat sig varaav stort värde. Vid påföljden fängelse föreligger dock f. n. vissa lagligabegränsningar i möjligheterna till sådana permissioner, vilket medfört attinstitutet i dessa fall inte kunnat användas i den utsträckning som framstårsom önskvärd. Begränsningarna innebär att längtidspermission kan beviljasendast för av oeh först sedan två tredjedelar av strafftidenförflutit. 1 promemorian föresläs att denna tidsbegränsning slopas och attmöjlighet öppnas att ge permission redan från den dag då s, k.hälftenfrigivning kan ifrågakomma, dvs. sedan halva strafftiden haravtjänats. Vidare föreslås atf permission för frigivningsförberedelser i undantagsfall skaU kunna beviljas även den som undergårfängelse på så att vUlkorlig frigivning inte kan komma i fråga. Mot de föreslagna bestämmelserna har i allmänhet interiktats någon invändning under remissbehandlingen. Även jag anser attändringarna bör genomföras. Jag har inte heller något att erinra mot attförevarande slag av permission benämns frigivningspermission. Vad angår detförhällandet att de nya bestämmelserna inte kommer att ange någon tidsgräns förfrigivningspermission vill jag framhålla att det givetvis ändå är meningen attsådan permission i det enskilda fallet alltid skall beviljas för viss bestämdtid, som emellertid sedan skaU kunna förlängas om förhållandena påkallar det.Därmed förebyggs den av en remissinstans påtalade risken för att vissa intagnaannars försöker dra ut pä permissionen - som i princip skall räknas in iverkställighetstiden genom att endast måttligt anstränga sig att skaffaarbete eller uppfylla någon annan förutsättning för vUlkorlig frigivning. 1 promemorian föreslås vidare att möjlighet bör införasför den som undergår fängelse eller internering att i vissa fall få vistasutanför anstalt redan före tidigaste dagen för vUlkorlig frigivning eller övergångtill vård utom anstalt. Sådan vistelse utanför anstalt, som enligtbehandlingslagen redan kan anordnas för den som undergår ungdomsfängelse,syftar till att ge den intagne möjlighet att i rehabiliteringssyfte utnyttja enviss behandlingsmöjlighet utanför anstalten. Enligt förslaget skall i så fallställas de vUlkor för vistelsen utanför anstalten som kan anses erforderliga,och tillståndet skall kunna återkallas så snart omständigheterna föranlederdet. Remissinstansernahar i allmänhet accepterat detta förslag. Ett par instanser har dock ställt sigtveksamma. Därvid har bl. a. anförts att-behandlingen utanför anstalt inte får utformas på sådant sätt att verkställigheten förlorar sinkaraktär av brottspåföljd. För egen del vill jag framhålla att den i promemorianföreslagna möjhgheten till vistelse i vissa fall utanför anstalt kan tillföraanstaltsvården betydligt vidgade möjligheter för en planmässigrehabiliterings-verksamhet som integrationen mellan anstaltsvård ochfrivård främjas. Olika slag av placering av den intagne kan därvid komma ifråga, t.ex. i skola med internatförläggning, i behandlingshem'för narkotikamissbrukare,i särskilt lämpligt enskilt hem eller värnpliktstjänstgöring. är detnaturligtvis av vikt att sådan vistelse utom anstalt som här avses Inte får blinågot mer eller mindre regelmässigt förekommande utan kommer i fråga endast ifall då det verkligen föreligger särskUda skäl som talar för att den aktuellaåtgärden kan främja den intagnes anpassning i samhället. Självfallet måsteockså tillstånd till sådan vistelse knytas hårt till särskilda villkor i frågaom den intagnes placering och de förhållanden i övrigt som skall gälla för atthan skall få åtnjuta den särskilda förmånen att fä vistas utanför anstalten.Enligt min mening tillgodoser promemorieförslaget nu angivna synpunkter. 1likhet med en bred remissopinion är jag därför beredd att ansluta mig tiUförslaget. Disciplinär bestraffning av intagna är en fråga som sedanlänge har tilldragit sig stor uppmärksamhet i den allmänna debatten. Detnuvarande systemet med disciplinär bestraffning utmärks i första hand av det s.k. isoleringsstraffet. Bortsett frän den kritik som riktats mot en påföljd sominnebär att den intagne hålls isolerad frän andra och därmed utsätts förpåfrestningar av skilda slag, har invändningarna mot gällande system främstgällt det förhållandet att isolerings-straffet inte sällan kombineras medåtgärder av behandlingsmässig natur, såsom indragning av permission ochsenareläggning av villkorlig frigivning, och det har hävdats att ett sådantförfaringssätt innebär en form av dubbelbestraffning som är olämplig från olikasynpunkter. För att komma till rätta med det nuvarande systemets olägenheterföreslog kriminalvårdsberedningen en ordning som i princip innebär att vid lindrigareförseelser skulle som enda sanktion få åläggas ett kort isoleringsstraff omhögst . Allvarligare förseelser skulle åter, i stället för sådantstraff, endast föranleda behandlingsmässiga konsekvenser i form av indragningav permission eller frigång samt eventueU senareläggning av villkorligfrigivning eller övergäng till vård utom anstalt. Beredningens förslag föranledde under remissbehandlingeninvändningar i olika hänseenden. En del av denna kritik var av sådan beskaffenhetatt det framstod som nödvändigt att överväga andra lösningar än dem beredningenförordat. 1 promemorian har därför föreslagits ett system förbestraffning av disciplinära förseelser som i vissa hänseenden skiljer sigsåväl från nuvarande ordning som frän beredningens förslag. Promemorieförslagetinnebär till en början den nyheten att det vid disciplinförseelser skulle blimöjligt att som enda reaktion tilldela den felande en formell varning. När detgäller isoleringsstraff föreslås att man behåller möjligheten att ålägga sådantstraff, men att maximitiden för denna form av disciplinmedel minskas till sjudagar. Det föreslås vidare att man i samband med åläggande av isoleringsstraffskall få möjlighet att i vissa fall förordna om att den tid under vilken denintagne enligt beslutet skall vara Innesluten i enrum inte skall räknas in itiden för verkställighet av den påföljd som den intagne undergår. Denna ordningföreslås i sin tur medföra att vid prövning av fråga om villkorlig frigivningeller övergång till vård utom anstalt särskild hänsyn inte längre skall tas ivarje fall tUl sådan misskötsamhet som föranlett disciplinär bestraffning. 1anslutning härtill föreslås en ändring 126 kap. 7§ BrB. 1 den föreslagnalydelsen av denna bestämmelse anges sålunda inte längre att den dömdesuppförande skall särskilt beaktas vid prövning av fråga omvillkorlig frigivning. Även i övrigt föreslås att bestämmelsen fär ett ändratinnehåll. Remissinstansernas inställning till promemorieförslaget äri viss mån splittrad. Ser man tUl samtliga remissinstanser kan man sålundakonstatera att flertalet av dessa har lämnat förslaget utan erinran.