prop · FX0395 · 1974-12-31 00:00:00 — Avintresse i detta sammanhang är enligt promemorian den lösning som valts i deinterna svenska bestämmelserna om folkbokföring. I 12 §folkbokföringsförordningen (1967rl98) anges att en person skall anses bosatt påden fastighet där han regelmässigt vistas under nattvilan eller motsvarande vUa(dygnsvUan). Från den regeln ges emellertid flera undanlag. Ett är att den sompå grund av sina arbetsförhållanden liUbringar dygnsvilan på annan faslighet änden där hans familj är bosall anses bosatt hos familjen, om han regelbundetbesöker familjen när tillfälligt hinder inle möter. En lösning som anslutertill dessa bestämmelser skulle medföra bl.a. all här sysselsatta finskamedborgare, som regelbundet besöker sina familjer i , inte skulleomfattas av den nordiska vitlneslagen vid kallelse till finsk domstol. En sådanordning skulle vålla vissa svårigheter. Dådel gäller alt ge bosältningsbegreppel ell lämpligl innehåU i samband med ennordisk vittnesplikl, är det enligt promemorian inle nödvändigt att närmareanknyta till folkbokföringsförordningens detaljerade undantagsbestämmelser. Istället bör huvudregeln tas till utgångspunkt. En sådan lösning skulle innebäraatt en person anses bosatt i det land där han regelmässigt vistas underdygnsvilan. Det är inte svårt att peka på situationer, i vUka del föreliggerbehov av sanktionerad vittnesplikl beträffande personer som på angivet sätt ärbosatta i ett nordiskt land, men som i övrigt genom familj, fastighetsinnehav,mantalsskrivning och andra förhållanden är fast knutna till annatnordiskt land. Utanförell på della sätt definierat bosätlningsbegrepp faller vistelser som endast ärhelt tillfälliga. En sådan regel blir i allmänhet lätt att handskas medeftersom det enda kriteriet, dygnsvilans regelmässiga förläggning, vanligenulan större svårigheter kan utredas. Gränsdragningsproblem kan givetvis intehelt undvikas. Några nämnvärda ölägenheter torde dock inte vållas av detta. Medutgångspunkt i ett så bestämt bosätlningsbegrepp kan enligt promemorianbestämmelserna i den svenska lagstiftningen om inställelse-skyldighet begränsastill att avse dem som vid kallelsen är bosatta i , , ellerNorge. Härav följer all den som är bosatt i inte får kallas till svenskdomstol enligt de nordiska vitlnespliktsreglerna och inte heller är i övrigthär i riket underkastad dessa. I stallet är RBrs bestämmelser tillämpliga påhonom. Han behandlas alltså på samma sätl som f.n. Det innebär i praktiken attinga sanktioner kan tillgripas för att genomdriva inställelse, när vittnetuppehåller sig utanför , exempelvis i något annat nordiskt land.Domstolen får välja mellan att försöka få vittnet all frivilligt instäUa sigeller att vänta med kallelsen eller förhandlingen till dess vittnet återkommertill . I sista hand får domstolen tillgripa bevisupptagning vid utiändskdomstol. Om det emellertid visar sig att vittnet vistas i ettannat nordisktland, får domstolen ta ställning till frågan om detta innebär att vittnetenligt de föreslagna bestämmelserna skall anses bosatt i det landet i ställetför i . Är detta fallet, blir de föreslagna bestämmelserna tUlämpligabeträffande vittneskallelsen. De nordiskavittnesbestämmelserna blir inte heller tillämpliga på den som är bosatt utanförNorden. gäller även den som tillfälligt vistas i något nordiskt land,domstolslandet undantaget. En sådan person kan alltså inte tvingas att inställasig vid domstol i något annat nordiskt land än det där han uppehåller sig. Ivistelselandet är han däremot skyldig att vittna enligt den internavittneslagstlftnlngen i det landet. Bosättning i annatnordiskt land bör inte vara tillräckligt för all grundlägga vittnesplikl,påpekas det vidare i promemorian. För att någon skall få kallas med stöd avvitlnespliktsreglerna bör dessutom krävas att han uppehåller sig i något av denordiska länderna. Bosättningen och vistelsen kan avse olika länder. Praktisktsett saknar den nu angivna begränsningen större betydelse. Också när RBrsregler är tillämpliga undviker ju domstolarna av naturliga skäl att kalla densom tillfälligt vistas i annat land. I stället flyttas målet tiU en senaretidpunkt och vittnet kallas efter återkomsten till . Det anförda innebär enliglpromemorian att svensk domstol får möjlighet att som vittne kalla den som ärbosatt och uppehåller sig i annat nordiskt land. I förhållande till de övriganordiska länderna krävs regler som grundlägger en skyldighet för den som ärbosatt i att efter kallelse inställa sig som vittne vid domstol i annatnordiskt land. Sådan skyldighet bör föreligga för den som är bosalt i Sverigeoch uppehåller sig här i riket eller i något annat nordiskt land. Äv praktiskaskäl bör vidare inställelseskyldighet föreligga för den som är bosatt iDanmark, , eller men uppehåller sig här i riket. Genom ensådan bestämmelse möjliggörs all verkslällighetsålgärder kan begäras i Sverigevare sig det är bosättningen eller vistelsen som äger rum här. 1 promemorian förutsättsatt regleringen av den nordiska vitlnesplikten i de övriga nordiska ländernabeträffande kraven på bosättning och uppehåll utformas så att den motsvarar denreglering som i det föregående förordats beträffande den svenskalagstiftningen. Denföreslagna regleringen kritiseras av några remissinstanser. gäller bl.a.det förhållandet att i bosatta personer som uppehåller sig i annatnordiskt land inle kommer att omfattas av den nordiska vittnesplikten. De ipromemorian för sådana fall rekommenderade åtgärderna skulle enligt RÅsannolikt i stor utsträckning visa sig ineffektiva eller omständliga och i vartfall föranleda tidsutdräkt. Bestämmelserna bör därför utformas så att deomfattar även i bosalt utländsk medborgare som vid kallelsen uppehållersig i annat nordiskt land. Överåklagaren i anserstarka skäl tala för en sådan ulvidning vad gäller i domstolslandet bosattapersoner. Förslaget medför all i utlandet bosatta personer skulle komma attåläggas längre gående förpliktelser i samband med förhör vid domstol i en i bosatt person. Det kan heller inte uteslutas all genom deföreslagna bestämmelserna en i domstolslandet bosatt person och särskilt dåperson, bosatt nära gränsen till annat nordiskt land för att undgå att behövainställa sig vid domstol i bosäliningslandet lämnar della för längre ellerkortare tid. Visserligen nämns i förslaget all svensk domstol om det skullevisa sig att i bosatt vittne uppehåller sig i annat nordiskt land underlängre tid får ta ställning till om personen i fråga skall anses bosatt i dettaland. En sådan lösning synes emellertid kunna leda till svåra avvägningsproblemoch framför allt växlande praxis mellan domstolarna. Hovrätten för pekar på de stora svårighetersom i vissa fall kan föreligga all avgöra om vittne skall kallas enliglvitlnespliklslagen eller enligt RB. Hovrätten ansluter sig därför till denlösningen, all viltnespliktslagen görs tillämplig även på den som är bosatt iSverige men vistas i annat nordiskt land. Måhända skulle även en utom Nordenbosall person kunna inbegripas. Härigenom skulle visserligen den krets avpersoner, som undantas från RBrs regler om vittnesplikl, utvidgas. Hovrättenser emellertid inle någon olägenhet härmed, ulan fastmer får del i dessa fallanses tillfredsställande, att domstolen skall väga betydelsen avvittnesförhöret för målet mot de olägenheter i fråga om reslängd m.m., somskulle uppkomma för vittnet i samband med inställelsen. Möjlighet liU sådanavvägning föreligger inte enligl RB, som förutom i de speciella fall varomstadgas i 36 kap. 3-6 §§ RB medger domstolen rätt all avvisa begäran omvittnesförhör endast i den begränsade omfattning, som anges i 35 kap. 7 § RB.Även statens invandrarverk, och förordaren sådan principlösning. Hovrätten över och kritiserar vad ipromemorian anförs om möjligheterna all få en i bosatt person, som vistasi annat nordiskt land, att inställa sig inför svensk domstol. Hovrättenframhåller att del i promemorian angivna resonemanget är felaktigt. Redan nulär i varje fall den som är svensk medborgare ha vittnesplikl vid svenskadomstolar, oavsett var han befinner sig. Svensk domstol är således oförhindradatt kalla honom och förutsatt att delgivningsbevis föreligger döma honom tUlböter eller, i förekommande fall, till vite för utevaro. Svenska myndigheterlär också vara berättigade att påkalla att sådana böter eller viten verkstäUsenligl den nordiska verkställighetslagen. Om sådan verkställighet också sker,beror på det land där han vistas. Så till vida innebär förslaget en utvidgningatt man varit överens om att inte lägga medborgarskapet ulan i stället bosättningentill grund för bestämmelserna. Motdetta är väl inle något att erinra men det gör heller i sak inte nägon störreskillnad. Vad saken gäller är i vilken omfattning de olika länderna anser sigberedda alt verkställa delgivningar och driva in böter och viten. Om man idetta hänseende är beredd att vidta åtgärder mot dem som är bosalla i det egnalandet, finns det ju alls inga skäl varför man skulle vägra att medverka ifråga om dem som är bosatta i domstolslandet. Snarare lorde beredvUligheten idessa fall vara större. Härtill kommer att det i promemorian framlagdaförslaget skulle bli helt opraktiskt. Domstolen skulle tvingas att göraingående utredningar om tilltänkta vittnens bosättningsförhåUanden, innandomstolen vågade sända iväg vittneskallelsen. Delta skulle enligt hovrättensuppfattning vara en helt meningslös arbetsinsats och reglerna bör därförutformas med utgångspunkt i alt den skall kunna undvikas. Hovrätten ansersålunda att, såsom underlag för de olika ländernas medverkan med delgivningaroch verkslällighetsålgärder, vitlnesplikten för den som är bosall i nordisktland bör utvidgas att gälla i förhållande till domstolarna i samtliga nordiskaländer. RA berör frågan vem somhar att förebringa utredning om ett vittnes bosättningsförhåUanden innandomstolen beslutar om utfärdande av kallelse. härom torde lämpligenkunna lämnas i särskild tillämpningskungörelse. Motsvarande gäller då vittneninställer sig ulan särskUd kallelse och fråga kan uppkomma om vederbörandesuppgifter om bosättning i annat nordiskt land regelmässigt skall godtas (jfr 11kap. 4 § RB) eUer om de måste styrkas, vilket kan medföra att pågåendeförhandling måsle inställas och utsättas till senare tidpunkt. Länsåklagaren iNorrbottens län menar all sådan utredning bör ankomma på parterna saml attdomstols beslut i fråga om kallelse av nordiskt vittne bör kunna bli föremålför prövning av högre rätt. Vad gäller utformningen avden del av lagtexten som berör det föreslagna bosättningsbegreppet framförsnågra anmärkningar. , som först konstaterar att begreppet bör gessamma innehåll i samtliga konventionsländers lagstiftning och bestämmas så atttolkningssvärigheter undviks, anser att lagtexten inte synes uppfylla dettakrav. Skillnaden mellan vistelse och bosättning har inte klart markerats ilagtexten. Inte heUer ges i promemorian i övrigt tillräcklig vägledning i dettahänseende. Det sägs visserligen, att man inte bör ställa särskilt höga krav ifråga om vistelsens längd, men huruvida man tänkt sig att skiljelinjen skall gåvid ett halvårs sammanhängande dygnsvila eller kanske renlav redan vid envistelse av anges inle. Ju som krävs för attkonstituera begreppet bosättning, desto mindre anledning föreligger för övrigtatt skilja mellan vistelse och bosättning. Även om det kan vara tveksamt,huruvida bosältningsbegreppel bör anknyta till folkbokföringsförordningensbestämmelser, är det med hänsyn tiU den betydelse, som tillagts bosättningen i4 § i förslaget, hovrättens uppfattning att begreppet i vartfall bör ges en vidare och fastare innebörd av vad som uttryckts i promemorian.Det kan sålund övervägas, om inle lagtextens ord 'bosatt' borde utbytas mot'stadigvarande bosatt'. Liknande synpunkter framförs av , somanser att det hade varit önskvärt att bosättningsbegreppet utformats i närmareöverensstämmelse med folkbokföringsförordningen. förordaratt bosältningsbegreppel definieras i lagtexten för all undvikatolkningssvårigheter. Hovrättenför anmärker vidare att lagtexten inte ger alldeles klart uttryckför den grundläggande tankegången i promemorian, all bosättningen kan avseannat land än vistelsen. Synpunkten delas av och Sverigesadvokatsamfund. Västeråstingsrätt anser all i 1 § första stycket bör för undvikande av missförståndorden 'i brottmål' inskjutas mellan 'som vittne eller' ocb 'som målsägande ianledning av'. Det kan vidare ifrågasättas om inte den i 9 § föreskrivnaskyldigheten all instäUa sig är av sådan betydelse att bestämmelsen härom börfå sin plats efter de inledande bestämmelserna. Det förefaller ocksålämpligl att paragrafen kompletteras med en föreskrift att vad domstolen i detandra landet föreskrivit såsom äventyr för inställelse dock inte hämtning skall gälla här i riket, vUket är den reella innebörden av åtagande ikonventionen. Även hovrätten över och anmärker på placeringen av9 §. Lagen skulle bli lättare att förstå om man flyttade fram paragrafen tillett inledande stadgande och gav detta en mera genereU avfattning. 6.2Begränsning i vittnesplikten till vissa domstolar Underde nordiska överläggningarna har enighet rått om att vittnespliklen börbegränsas till att gälla endast vid allmänna domstolar. Det eventuella behovsom kan tänkas föreligga att höra nordiskt vittne vid andra domstolar harbedömts vara så litet, att dessa domstolar bör lämnas utanför regleringen. Medallmän domstol avses enligt svensk rätt högsta domstolen, hovrätterna ochtingsrätterna. Detta gäller i fråga om också hovrätten i dessegenskap av vallenöverdomstol samt i fråga om tingsrätt domstolen i särskildsammansättning. 1 detta sammanhang bör särskilt nämnas att fastighetsdomstolutgörs av lingsrätl i viss sammansättning. Härav följer bl.a. attfastigbildningsmål och expropriationsmål numera handläggs av allmän domstol.Även vallendomstolarna har upphört att vara särskilda domstolar och knutitstill tingsrättsorganisationen. Vissa tingsrätter utgör i särskildsammansättning vallendomstol ulan att därmed ha förlorat sin egenskap av allmändomstol. Också vid handläggning av tryckfrihetsmål,patentmål eller sjömål är tingsrätt all anse som allmän domstol. Bestämmelsemaom nordisk vittnesplikl föreslås i promemorian bli tillämpliga i de nu angivnasituationerna. Utanför tillämpningsområdet faller däremot bl.a.arbetsdomstolen, länsrätt, länsskalleräll, kammarrätt och regeringsrätten. Inorsk rätt räknas till de 'allmindelige domstole' höyesleretl, höyesterettskjaeremålsulvalg, lagmansretlerna, herreds- och byrellerna och forliksråden.Herredsretl och byretl förblir allmänna domstolar också då de uppträder somforhörsretl, namsretl, skifterett och skjönnsrett. Som forhörsretl dömerunderrätten i erkända brottmål med en domare. Namsretlen handlägger frågor omexekution och skifteretten konkursmål. Med skjönnsrett avses en särskildprocessform vid herredsretl eller byretl för vissa värderingsfrågor. Frånnorsk sida har under de nordiska överläggningarna begärts allvittnesbestämmelserna skall bli lillämpliga också på vissa särskilda domstolar,nämligen vergemålsrelterna, jordskiflesretterna och husleie-relterna.Vergemålsrelterna handlägger bl.a. mål om omyndigförklaring. Från de övrigaländernas sida har någon invändning inle rests mot önskemålet. Till'de almindelige domstole' räknas i dansk rätt hojesteret, lands-retterna ochunderretterna samt s0- og handelsretten i . Boligretter ocharbejdsretler inbegrips däremot inle. Från dansk sida har begärts att dennordiska vitlnesplikten skulle gälla också vid boligrelterna. hargodtagits från de övriga ländernas sida. 1finsk rätt är begreppet allmän domstol inte definierat. På grundval avrätlegångssystemets uppbyggnad, praxis och doktrin kan det emellertid fastslåsatt begreppet omfattar högsta domstolen, hovrätterna, häradsrätterna ochrådstuvurällerna. Fastighetsbildningsmål och expropriationsmål handläggs iFinland av särskilda domstolar. Delsamma gäller hyresmål. Från finsk sida hardärför föreslagits att vittnesplikts-bestämmelserna skall vara tillämpliga,förutom vid de allmänna domstolarna, vid sådana domstolar i somhandlägger dessa mål. Någon erinran mol förslagel har inle framförts under denordiska överläggningarna. 1Island räknas till de allmänna domstolarna 'byrätlerna ' i städerna. Pålandsbygden hålls s.k. uppbördsting eller extraordinärt ting. Efter danskförebild finns 'fogderätl', 'auklionsräll', 'skifteräll', 'lingslysningsrält'och 'inskrivningsrätl' i civila mål. Brottmål behandlas av 'sakadomur'(brollmålsdomstol). 6.2.2Remissyttrandena Förslaget har lämnats ulan erinran. RA infrågasäiter dock medhänsyn tillatt vittnesförhör förekommer i betydande omfattning vid de svenskahyresnämnderna om inte bestämmelserna om nordisk vittnesplikl borde gälla ävenvid dessa. Någonbestämd minimiålder för vittnesbehörighet förekommer inte i något av denordiska länderna. Däremot finns föreskrifter om att rätten i fråga om den somär i IO år skall särskilt pröva om vittnesförhör skall fåske. Även i övrigt finns särbestämmelser i fråga om sä unga vittnen. I promemorian påpekas attvärdet av vittnesförhör med barn i allmänhet torde vara mycket begränsat. 1fråga om minderåriga framstår dessutom olägenheterna med inställelse infördomstol i annat land som särskilt påtagliga. På grund av det anförda har manvid de nordiska överläggningarna enats om att endast den som fyllt skallfå kallas enligl de nordiska vittnesreglerna. Skulle i något fall en yngreperson behöva höras, får man alltså söka åstadkomma det på frivillig väg ellerbegära bevisupptagning inför domstol i det land där han vistas. Denföreslagna åldergränsen godtas eller lämnas utan erinran av flertaletremissinstanser. Länsåklagareni anför att vittne under denna älder mera sällan torde kunnatänkas fara utan sällskap av vårdnadshavare till annat nordiskt land vilketskulle medföra väsentligt ökade kostnader och besvär, varför hörande av yngrevittnen i de flesta fall skulle omöjliggöras redan genom iakttagande av andrabegränsningar i vittnesplikten. Länsåklagareni anser behov föreligga att särskilt i narkotikamål höra yngrevittnen. Gränsen bör sättas vid . Det är för dagens ungdomar över 16 årinte förenat med några som helst olägenheter att inställa sig inför domstol igrannland. I ett fåtal fall, då brottet är mycket allvarligt och vittnesmåletär av synnerlig vikt för utgången, anser länsåklagaren i och det angeläget att ha möjlighet att under sanktionshol söka åstadkomma allen person inställer sig vid domstolen. 6.4 Begränsningar i vittnesplikten med hänsyn till måletsoch utsagans betydelse m.m. Från norsk sida har under de nordiska förhandlingarnaframhållits att del knappast kan komma i fråga att låta i bosattapersoner bli underkastade mera långtgående krav i fråga om resväg än vad somgäller vid kallelse till domstol inom . Vittnesplikten borde därförbegränsas på ett sådant sätt, att långväga vittnen inle kallas utan all starkaskäl föreligger att höra vittnet. Vid överläggningarna har mot denna bakgrund enighetuppnåtts om att inkallelse av nordiskt vittne skall få ske endast underförutsättning att målet är av någon betydenhet, att villnesutsagan kan antas fåväsentiig betydelse för utgången i målet och att del är av väsentiig betydelseall vittnet hörs i domstolslandet. Kallelse till annan domstol än den somhandlägger målet skall vidare få ske endast i undantagsfall. I promemorian framhålls all del är förenat med storasvårigheter alt närmare ange gränsen mellan mål av någon betydenhet och övrigamål, eftersom alla omständigheter i samband med målet måste las med ibedömningen. Domstolen bör ha betydande frihet vid bedömningen. Syftet medbestämmelsen är att i huvudsak undanta i första hand bagatellarlade bötesmåloch fordringsmål som rör myckel små värden. Andra dispositiva mål om obetydligavärden och objektivt sett utan nämnvärd betydelse i annat hänseende bör också iallmänhet undantas från tUlämpningen av lagen. Vid bedömningen bör emellertidockså kunna tas hänsyn till om målet för den enskilda parten har avsevärdbetydelse. Familjemål och andra indisposiliva mål får nästan undantagslöstanses vara av sådan betydenhet, att nordiskt vittne får kallas. Kravet på att målet skall ha någon betydenhet föreslås ilagtexten komma till uttryck genom en bestämmelse om att rätten skall beaktabl.a. målets betydelse då den överväger att kalla nordiskt vittne. Den andra begränsningen avser vittnesmålets betydelse förutredningen av målet. I promemorian framhålls i denna del att i varjeperson som vet något av betydelse i målet kan höras som vittne. Detta gällerockså den som endast i obetydlig mån kan bidra till utredningen. Vidöverläggningarna har det rått enighet om att man bör undvika vittneskallelsermellan länderna på alltför lösa grunder. Endast när vittnesförhöret kan antasha väsentiig betydelse för utredningen bör kallelse få ske. Från norsk sida harsärskilt framhållits, att man med hänsyn till den interna regleringen i dettaavseende knappast kan acceptera att i bosatta personer kallas i andrafall än när det kan anses 'maktpåliggende' alt vittnet hörs i annat land, dvs.när särskilda eller möjligen synnerliga skäl föreligger för vittnets hörande.Detta är i allmänhet faltet endast om vittnesmålet är av avgörande eller i vartfall väsentlig betydelse för utgången. Innebörden i kravet att utsagan skall antas få väsentiig betydelse varierar självfallet beroendepå målels karaktär. Sålunda måste anspråken på utsagans värde sättas lägre iett allvarligt brottmål, där varje upplysningskälla måsle tas till vara, än iett mindre betydelsefullt mål. En ytterligare förutsättning för kallelse av nordisktvittne är enligl promemorian att del är av väsentlig betydelse att vittnet hörsomedelbart inför den dömande domstolen. I de fall då målet är av någonbetydenhet och vhlnesulsagan är av väsentiig betydelse för utgången i målet,lorde i allmänhet också den nu angivna förutsättningen vara uppfylld. Det kanemellertid tänkas fall då bevisupptagning lika gärna kan ske vid domstol iannat nordiskt land. Som exempel kan nämnas att vittnet endast skall yttra sigi några få begränsade frågor som rör föga komplicerade förhållanden, men somändå intar en nyckelställning vid lösningen av målet i övrigt. I brottmål ochsärskilt då grova brottmål kan dock subsidiär bevisupptagning endast iundanlagsfall medges. En begränsning som anknyter till viklen av bevisomedelbarhetspelar större roll från dansk och norsk synpunkt, eftersom man i dessa länder ibetydande utsträckning tillämpar subsidiär bevisupptagning. När en norskdomstol i fråga om vittne som bor utanför avståndsgränserna prövar, om del är'maktpåliggende' all vittnet hörs vid domstolen, innefattar denna prövningbl.a. frågan om bevisomedelbarheten i det särskilda fallet är av väsentligeller kanske avgörande betydelse. Om man vill nå en så nära överensstämmelsesom möjligt mellan lagarnas lydelse i de olika länderna, kan därför den nuberörda förutsättningen inte utelämnas. Enligl promemorian visar det anförda allkallelseförulsällningarna inte kan bedömas åtskilda från varandra. Domstolenbör i stället i varje särskilt fall göra en samlad bedömning av målets vikt,villnesulsagans betydelse som sådan och vikten av att vittnet hörs vid rätlen.Vid denna bedömning bör rätten dessutom särskilt beakta de olägenheter vittnetkan komma att åsamkas på grund av resvägens längd eller av annan orsak. De föreslagna bestämmelserna lämnas i huvudsak ulanerinran. Några remissinstanser uppehåller sig vid de tolkningssvårigheter somdet i lagförslaget förekommande och i promemorian diskuterade ullrycket'väsentlig betydelse' kan komma alt medföra. menar att det är svårtall på ett förberedande stadium avgöra om en omständighet som part vill bevisasaknar betydelse eller inte. Ännu svårare blir det all bedöma envittnes-utsägas betydelse för själva bevisningen av omständigheten. Del kanifrågasättas om en gradering skall göras. Om övriga förutsättningar avseendemålets betydenhet, olägenheter och kostnader föreligger bör kallelse fåutfärdas. Är kostnaderna och ölägenheterna små, såsom fallet