prop · FX0333 · 1974-12-31 00:00:00 — Denomständigheten att förbehåll har tagits hindrar emellertid inte avsändarenfrån att föra bevisning om att uppgifterna i fraktsedeln om kollinas antal,märken och nummer i själva verket var riktiga eller att godset ochförpackningen var i gott skick när godset överlämnades till fraktföraren. Hankan exempelvis genom vittnen visa att godset var i oklanderligt skick när detöverlämnades till fraktföraren och att förbehållet berott på att sändningen avmisstag sammanblandats med en annan sändning. Denna möjlighet bortfalleremellertid enligt 12 § tredje stycket om avsändaren uttryckligen har godkäntförbehållet. Beträffande formen för sådant godkännande gäller, om fraktsedelanvänds för befordringen, att godkännandet måste göras skriftligen påfraktsedeln. Kravet på att godkännandet skall ske uttryckligen innebär attavsändarens eventuella underskrift på fraktsedeln inte kan anses utgöra ettsådant godkännande. Har fraktsedel inte upprättats, måste förbehållet görasgenom annan uttrycklig förklaring. Någon särskild form för sådan förklaringuppställs inte. Det bör dock framhållas att det kan bli av ringa värde förfraktföraren att avkräva avsändaren en förklaring om godkännande av ett gjortförbehåll, om inte fraktföraren på ett enkelt sätt kan bevisa att godkännandetlämnats. 1 fjärde stycket har tagits in en bestämmelse av innebördatt fraktföraren är skyldig att på avsändarens begäran och mot ersättning förkostnaderna undersöka godsets bruttovikt eller pä annat sätt uttryckta mängdoch vad kollina innehåller. När fraktsedel upprättas skall resultatet avundersökningen antecknas pä denna. Genom att på detta sätt låta fraktförarenföra in uppgifter eller bestyrka redan befintliga uppgifter om godsets vikt,mängd och art kan avsändaren skaffa sig bevis gentemot fraktföraren också idessa hänseenden. 1 denna paragraf ges föreskrifter dels om fraktsedelnsbevisverkan, dels om vissa bevisfrågor vid befordran utan fraktsedel.Bestämmelserna överensstämmer nära med vad som gäller enligt CMR art. 9.Paragrafen motsvarar 13 § utredningsförslaget. 1 förstastycket föreskrivs att fraktsedeln, om inte annat visas, skall gälla som bevis om avtalsvillkoren och fraktförarens mottagande av Till skillnad från CMR anges inte särskilt ilagtexten att fraktsedeln dessutom utgör bevis för att fraktavtal slutits. Attså är fallet framgår med tillräcklig tydlighet av att fraktsedeln skall gällasom bevis om avtalsvillkoren. Oftakommer fraktavtal till stånd utan att det föregåtts av några egentligaförhandlingar. Viljeförklaringar från avsändarens sida bringas då tillfraktförarens kännedom främst genom fraktsedeln. Självfallet blir fraktsedeln isådana fall av stor betydelse då det gäller att fastställa avtalets innehåU.Detta innebär dock inte att parterna inte skulle vara bundna av de villkor somde kan ha avtalat men som inte återgivits i fraktsedeln. Vidare kantillvägagångssättet vid fraktavtalets tillkomst vara det som CMR förutsätter,nämhgen att parterna först enats om avtalsvillkoren och sedan"bekräftat" dessa genom att ange dem i fraktsedeln. 1 dessa fallföreligger uppenbarligen risk för att de redan överenskomna avtalsvillkoreninte återgivits riktigt i fraktsedeln. Inte heUer i dessa fall innebär denomständigheten att parterna i fraktsedeln inte återgivit vissa avtalsvillkoratt de skulle vara obundna av dem. Men fraktsedeln har utrustats med enbevisverkan, som består däri att endast de viUkor som framgår av fraktsedelnskaU anses ha avtalats så länge inte annat bevisats. Part som åberoparfraktsedelns innehåU tUl stöd för ett visst påstående kan således därigenomvältra över bevisbördan på motparten men får ändå räkna med att presumtionenför riktigheten av fraktsedelns innehåll kan kullkastas genom annan bevisning. Föreskriftenatt fraktsedeln gäUer som bevis om fraktförarens "mottagande avgodset" innebär inte att aUa fraktsedelns uppgifter om godset skallpresumeras vara riktiga. Att fraktsedelns uppgifter om bl. a. godsets vikt ochkollinas innehåll inte utan vidare skaU tagas för goda framgår av föregåendeparagraf. När det gäller uppgifter om kollinas antal, märken och nummer lämnassärskilda regler i andra stycket av förevarande paragraf. Andrastycket innehåller i första punkten regler om fraktsedelns betydelse som bevisnär det gäller att avgöra dels i vUket synligt tillstånd godset och dessförpackning befann sig när det överiämnades tUl fraktföraren, dels hur mångakollin som övedämnats och deras märken och nummer. 1 andra punkten gesbestämmelser om den bevispresumtion som uppkommer om fraktföraren vid befordransom sker utan fraktsedel inte på föreskrivet sätt gjort förbehåll om godsetsoch förpackningens tillstånd. Enligtandra stycket/öMfa punkten skall, om fraktsedel upprättats och fraktförareninte antecknat förbehåll på fraktsedeln enligt 12 §, godset och dessförpackning antas ha varit i gott synligt tillstånd när fraktföraren tog emotgodset till befordran. Vidare skall antalet och deras märken och nummerantas ha överensstämt med uppgifterna i fraktsedeln. Fraktföraren kan dockgenom motbevisning bryta presumtionen. Enligt 9 §krävs inte att avsändaren i fraktsedeln lämnar någon beskrivning av godsets ochförpackningens synliga tillstånd. Någon sådan beskrivning brukar inte hellerförekomma i praktiken. sedeln särskild beskrivning av godsets och förpackningenssynliga tillstånd uppkommer automatiskt en presumtion för att godset ochförpackningen var i gott tillstånd när godset överlämnades tUl fraktföraren.Underlåtenhet att i fraktsedeln göra anmärkning om godsets synliga tiUståndskaU alltså bedömas på samma sätt som en positiv uppgift om att godset var igott skick. Om fraktföraren vid sin undersökning finner att godset inte är igott skick måste han för att undvika bevispresumtionen i enlighet med 12 §andra stycket ta in ett motiverat förbehåll i fraktsedeln. Förbehållet får tUlföljd att varuhavaren måste styrka sina påståenden om att godset var i gottsynligt tillstånd då det mottogs till befordran. Om ett förbehåU exempelvis ger vid handen att en kartongvarit utsatt för väta, innan den överlämnades till fraktföraren, och detsedermera visar sig att innehållet vid framkomsten tUl bestämmelseorten ärfukt-skadat, innebär detta uppenbarligen en viss sannolikhet för att fuktskadanförelåg redan när godset överlämnades till fraktföraren. Som tidigare nämntsutgör emellertid förbehållet inte hinder för den som gör gällande rätt tUlersättning för skadan att med vittnen eller på annat sätt föra bevisning omgodsets tillstånd då det överlämnades till fraktföraren. Omavsändaren på sätt som anges i 12 § tredje stycket godkänt förbehåUet är dettaemellertid bindande för honom, och då bör någon ytterligare bevisning intetUlåtas. Enligt 9 § skall fraktsedeln innehålla uppgift om antaletkollin och deras märken och nummer. Uppgiften presumeras överensstämma med deverkliga förhållandena, såvida inte motiverat förbehåll införts i fraktsedeln.Avsändaren eller mottagaren har dock rätt alt föra motbevisning om attuppgifterna i fraktsedeln var riktiga. Det bör i detta sammanhang påpekas attfraktföraren inte har någon skyldighet att se tiU att uppgift om kollinasantal, märken och nummer förs in i fraktsedeln. Har dessa uppgifter utelämnatsfår det bli avsändarens sak att med andra bevismedel än fraktsedeln visavilket gods han överlämnat till fraktföraren. Motsvarande gäller när fraktsedelöver huvud taget inte upprättats för befordringen. Vidbefordran utan fraktsedel åligger det fraktföraren enligt 12 § andra stycketandra punkten att i den utsträckning omständigheterna inte föranleder tillannat undersöka godsets och förpackningens synliga tUlstånd. Vill han göraförbehåll skall han underrätta fraktföraren om förbehållet. Till dennabestämmelse anknyter bevisregeln i andra stycket andra punkten i förevarandeparagraf. Där föreskrivs att godset och förpackningen skall antas ha varit igott synligt tUlstånd om fraktföraren enligt 12 § andra stycket varit skyldigatt undersöka godset och han inte gjort något förbehåll. BevisregelnstUlämpning är begränsad och någon presumtion uppkommer naturiigtvis interörande förhållanden som ej omfattas av undersökningsskyldigheten i detenskilda fallet. När det med hänsyn till omständigheterna inte föreligger någonundersökningsskyldighet uppkommer således ingen presumtion om godsets ochförpackningens synliga tillstånd. På motsvarande sätt kan man, när endast enbegränsad undersökningsplikt åligger fraktföraren, inte presumera frånvaron av sådana brister hos godset eller förpackningen som integärna kunnat upptäckas utan en mera ingående undersökning än fraktföraren hadeskyldighet att utföra. Denna paragraf innehåller regler om avsändarens ansvar förskador och kostnader som drabbar fraktföraren till följd av att godset ärbristfäUigt förpackat. Paragrafen motsvarar 14 § utredningsförslaget. Enligt denna bestämmelse är avsändaren på objektiv grundansvarig gentemot fraktföraren för skada och kostnad som orsakas av bristfälligheteri godsets förpackning, såvida inte bristfälligheten var synlig eller känd förfraktföraren när han tog emot godset, och han underlät att göra förbehåU därom.Bestämmelsen överensstämmer med art. 10 CMR. Om fraktföraren vid sin undersökning av godsetsförpackning finner att förpackningen är bristfällig i det avseendet att den kanvålla skada utåt eller om han eljest känner till att förpackningen har sådanbrist, måste han således göra förbehåU om bristfälligheten för att inte förlorasin rätt mot avsändaren. Lagen uppställer inga särskilda krav med avseende påhur förbehållet skall göras. Det ligger emellertid i fraktförarens egetintresse att förbehållet ges sådan form att han på ett enkelt sätt kan bevisaatt han gjort föreskrivet förbehåll. Paragrafen är tillämplig bara på skada eller kostnad somdrabbar fraktföraren, t. ex. vid skada på fordonet eller skada som träffar godsvilket fraktföraren omhändertagit för andra varuhavare. I det sistnämnda falletblir fraktföraren gentemot dessa varuhavare ansvarig för skadan och får därmeden kostnad som han i sin tur kan kräva ersatt av den avsändare som överlämnatdet bristfälligt förpackade godset. Bestämmelsen gäller däremot inte skada somträffar det bristfälligt förpackade godset självt. 1 fråga om sådana skadorgäller bestämmelserna i 28 och 29 §§, varav framgår att varuhavaren själv fårstå för skada som uppkommer pä godset till följd av att detta varitbristfälligt förpackat. Medkostnader avses även kostnader som fraktföraren haft för att förebygga attskada uppkommer genom bristfällighet i godsets förpackning. Sådana kostnaderkan uppkomma om fraktföraren först efter det att han tagit emot godset meninnan skada inträffat får kännedom om bristfälligheten. Det bör i dettasammanhang också framhållas att fraktföraren måste anses skyldig att i sådantfall vidtaga skäliga åtgärder för att undvika att skada uppkommer. Detta föher avallmänna skadeståndsrättsliga principer och någon särskild bestämmelse härompåkallas därför inte i lagen. Ansvarenhgt 14 § uppkommer självfallet inte om en i och för sig fullgod förpackningutsätts för onormala påfrestningar så att förpackningen därefter blirbristfällig. En förutsättning för paragrafens tUlämphg-het är sålunda attbristfälligheten förelåg redan när fraktföraren tog emot godset. 1 dessa falltorde bristen inte säUan upptäckas av fraktföraren vid den kontroll av godsetsförpackning som äger rum innan befordringen 1 saml Nr 33 Avsändaren kommer då med all sannolikhet attavhjälpa bristen för att inte drabbas av ansvar. Avsändarens ansvar tordedärför aktualiseras främst i de fall då fraktföraren förmår styrka dels attförpackningen var behäftad med en dold bristfällighet, dels att denna förelågredan då godset överlämnades till honom. Att avsändaren skall ansvara för skadaoch kostnad som uppkommit till följd av bristfällighet vilken var dold förfraktföraren synes naturligt, om avsändaren känt tUl eller bort känna tilldenna bristfällighet. Då han emellertid ansvarar på objektiv grund blir hanskadeståndsskyldig även i de fall då bristfälligheten var dold också för honom,t. ex. vid skada som uppkommer till följd av ett dolt fel hosoriginalförpackningen till en vara som avsändaren köpt och låter forsla frånsäljarens lager. 1 ett sådant fall bör dock reglerna om jämkning av skadeståndi 39 § kunna vinna tillämpning, om skadeståndsskyldigheten skulle framstå somoskäligt betungande. Denna paragraf innehåller vissa särskilda bestämmelser omtransport av farligt gods. Bestämmelserna överensstämmer med vad som gällerenligt CMR art. 22. Paragrafen motsvarar 15 § utredningsförslaget. Enligt första stycket åligger det avsändaren, när hanöverlämnar farligt gods till fraktföraren, att noga underrätta denne om denfara som är förenad med befordringen av godset. Han skall vidare, när så krävs,ge fraktföraren upplysningar om de försiktighetsmått som skall vidtas. Harupplysningarna inte intagits i fraktsedel åligger det avsändaren ellermottagaren att på annat sätt visa att fraktföraren känt till den särskilda farasom var förenad med befordringen av godset. Såsom anförts i den aUmänna motiveringen (avsnitt 6.6) hardet inte ansetts lämpligt att i lagen definiera vad som skall avses medbegreppet farligt gods. Bestämmelserna i den europeiska överenskommelsen ominternationell transport av farligt gods på väg (ADR) får emellertid tjäna tillviss ledning vid tillämpningen av lagen. Denna överenskommelse har tillkommit iavsikt att få en förteckning och klassificering av ämnen och föremål som pägrund av explosionsrisk, brandfara, radioaktivitet eller giftiga, frätandeeller liknande egenskaper bör antingen uteslutas från befordran eller tas emottill befordran endast på särskilda villkor, t. ex. i fråga om godsetsförpackning och etikettering, dess samlastning med annat gods ellerkonstruktion, utrustning och kontroll av transportmedel. Produkter som omfattasav ADR torde under alla förhållanden böra anses som farligt gods vidtillämpningen av denna lag. Men även våra egna bestämmelser på området börgivetvis beaktas, t. ex. lagen (1973:329) om hälso- och mUjöfarliga varor,läkemedelsförordningen (1962:701), förordningen (1949:341) om explosiva varoroch förordningen (1961; 568) om brandfarliga varor. Det kan också tänkas attnya farliga produkter tillkommer, vilka ännu inte hunnit bli föremål för någonreglering. Även sådana varor bör omfattas av bestämmelserna i denna paragrafunder förutsättning att de i farlighetsgrad kan jämställas med produkter som redan omfattas av ADR eller motsvarandeinternrättsliga bestämmelser. Utredningen angående befordran av farligt gods på väg hari betänkandet (Ds K 1972:5) Transport av farligt gods: Lagstiftning ochorganisation föreslagit bl. a. bestämmelser om inrikes transport av farligtgods. har i sitt remissyttrande hänvisat tiU att dessa bestämmelserinnehåller regler om hur avsändaren skall fullgöra sin upplysningspliktgentemot fraktföraren och har förordat att föreskrifterna i vägtransportlageni detta avseende utformas i överensstämmelse med den föreslagna författningenom transport av farligt gods. Somframgår av vad jag redan anfört i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.5) häriprop. 1973:143 med förslag att godkänner ADR m. m. förordats attnationella vägtransporter av farligt gods skall regleras inom ramen förgällande produktkontrollagstiftning. Härmed avvisas sålunda tanken på densärskilda lagstiftning om transport av farligt gods till vilkenkommerskollegium hänvisat. Det kan emellertid förutses att en regleringmotsvarande den som utredningen angående transport av farligt gods på vägföreslagit kommer att genomföras inom ramen för produkt-kontrollagstiftningen.Jag vill därför framhåUa att även jag anser det värdefullt om avsändaren vidtransport av farligt gods fullgör sin upplysningsplikt enligt förevarandeparagraf på det sätt som kan komma att föreskrivas i offentligrättsligaföreskrifter. Som framgår av 9 § departementsförslaget skall vid transport avfarligt gods i fraktsedeln anges godsets allmänt vedertagna benämning och, omså krävs, de försiktighetsmått som skall vidtas. Jag anser det dock intelämpligt att i förevarande lagförslag införa detaljerade regler om deuppgifter avsändaren skall överlämna till fraktföraren för att inte drabbas avansvar enligt I 5 §. 1 den mån föreskrifter ges härom i särskUda författningaroch tUlämpningsbestämmelser är det dock naturligt att, om avsändaren följerdessa föreskrifter, han också skall anses ha fullgjort sin uppgiftsskyldighetenligt 15 §. Någon bestämmelse härom fordras inte i lagen. Det kan inte heller anses lämpligt att i civilrättsliglagstiftning alltför fast anknyta till offentligrättsliga föreskrifter. Ävenden som underlåtit att iaktta sådana föreskrifter bör kunna gå fri frånansvarighet gentemot fraktföraren om han visar att denne på annat sätt hadekännedom om godsets farlighet och erforderliga säkerhetsåtgärder. Reglerna omavsändarens uppgiftsskyldighet vid befordran av farligt gods har därför utformatsi enlighet härmed. Har underrättelse om godsets farlighet och erforderligaförsiktighetsmått inte tagits in i fraktsedeln, åligger det avsändaren enligtförsta stycket andra punkten att på annat sätt visa att fraktföraren kände tilldessa förhållanden. Motsättningsvis innebär detta att avsändaren skall anses hafullgjort sin upplysningsplikt om uppgiften tagits in i fraktsedeln. Såsom anförtsi motiveringen till 9 § bör avsändaren anses ha fullgjort sinupplysningsskyldighet om han i fraktsedeln anmärker vilket farligt godsbefordringen avser och till fraktsedeln fogar handlingar som innehålleruppgifter om erforderliga försiktighetsmått. Har uppgifterna inte tagits in i fraktsedeln i enlighet med vad jag nu sagt, måsteavsändaren för att undgå skadeståndsansvar enligt denna paragraf på annat sättvisa att fraktföraren ändå kände till den särskilda risk som var förenad medbefordringen av del farliga godset. Underlåter avsändaren att fullgöra sinupplysningsskyldighet och har fraktföraren inte heller på annat sätt fåttkännedom om godsets farliga beskaffenhet kan detta enligt bestämmelserna iandra stycket få vittgående konsekvenser för såväl avsändare som mottagare.Fraktföraren är sålunda enligt första punkten berättigad att vägra att fullgörafraktavtalet om han först efter det att han tagit emot godset får kännedom omatt det är av farlig beskaffenhet. Han kan då lossa godset utan att han blirskyldig att lämna ersättning för den skada som drabbar avsändare eller mottagaretill följd av att avtalet inte fullgörs. Fraktföraren är vidare berättigad attvidtaga de åtgärder som erfordras för att avvärja den fara som godset innebär.1 sista hand får han förstöra eller oskadliggöra godset. Inte heller i sådantfall blir fraktföraren skyldig att utge någon ersättning till avsändaren ellermottagaren. 1 förhållande till motsvarande bestämmelser i innebärlagtexten den preciseringen att fraktföraren inte får vidta andra åtgärder änsom krävs för att avvärja faran. Detta får anses vara i överensstämmelse medkonventionens innebörd, ehuru det inte framgår av dess ordalydelse. Ansvarsbefrielsen gäller bara i förhällande tUl avsändareneller mottagaren. Skulle utomstående tredje man skadas gäller allmännaskadeståndsregler. Den ersättning som fraktföraren på denna grund kan hablivit skyldig att utge till tredje man kan fraktföraren emellertid ha rätt attkräva åter av avsändaren enligt andra punkten i detta stycke. Självfallet innebär bestämmelsen i andra stycket förstapunkten inte någon befrielse för fraktföraren att följa eventuellaoffentligrättsliga föreskrifter om handhavande av farligt gods. Enligt andra stycket andra punkten är avsändaren skyldigatt ersätta kostnad eller skada som uppkommer för fraktföraren genom detfarliga godsets avlämnande eller befordran, t. ex. skada på fraktförarens terminalanläggningeller fordon eller utgifter för skadestånd som fraktföraren blivit skyldig attutge tUl anställda eller andra varuhavare. Ansvaret drabbar endast avsändaren,inte mottagaren. Bestämmelsen är tillämplig bara om avsändaren har underlåtitatt upplysa fraktföraren om godsets farlighet och erforderliga säkerhetsåtgärderoch denne inte heller på annat sätt fått kännedom härom. Avsändarensansvarighet är strikt och gäller således oberoende av om han eller någon avhans medhjälpare har gjort sig skyldig till vårdslöshet. Beträffandemöjligheten till jämkning av skadeståndet hänvisas till vad som anförtstidigare (avsnitt 6.11) och tUl motiveringen till 39 §. har föreslagit att andra stycketandra punkten utformas på sådant sätt att avsändarens ansvar skall gällaoavsett om den kostnad eUer skada, som drabbat fraktföraren inträffat föreeller efter det att godset utlämnats till mottagaren. hardärvid hänvisat till "den egendomliga tolkning av motsvarande bestäm- melse i art. 12 § 4 som kommer till uttryck i NJA 1967s. Jag viU till en början framhålla att den berörda bestämmelsen iCIM inte avser avsändarens ansvar för farligt gods utan för bristfälligförpackning. Detta hindrar naturligtvis inle att den av speditörförbundetföreträdda ståndpunkten med samma rätt kan göras gällande beträffandeavsändarens ansvar för farligt gods. 1 det åberopade rättsfallet fann högstadomstolen att den berörda bestämmelsen i inte kunde åberopas som grund föranspråk mot avsändaren på ersättning för skada, som uppkommit sedan mottagarenkvitterat godset såsom mottaget och medan godset förvarades av transportören pågrund av ett mellan denne och mottagaren träffat avtal om förvaring av godset itransportörens magasin. Även om resultatet i det enskilda fallet skulle bedömasvara mindre tUlfredsställande, måste dock högsta domstolens tolkning avkonventionen anses vara välgrundad. Reglerna om avsändarens ansvarighet förbristfällig förpackning och farligt gods bör därför, liksom reglerna omtransportansvaret, bara anses tillämpliga på händelser som inträffar från detatt godset tas emot för befordran till dess att det lämnas ut. En regel av deninnebörd som speditörförbundet förordat skulle f. ö. leda alltför långt,eftersom den skuUe medföra att avsändarens ansvarighet består under obegränsadtid efter det att godset lämnats ut till mottagaren. Härtill kommer att en sådanbestämmelse i lagen otvivelaktigt skulle få betydelse för tolkningen av demotsvarande bestämmelserna i och CMR. Att binda rättsutvecklingen på dennapunkt kan dock inte anses lämpligt, i synnerhet som man därmed skulle gå emotett i vårt land meddelat prejudikat. Jag har därför ansett attspeditörförbundets förslag inte bör godtas. Denna paragraf innehåller bestämmelser om avsändarensskyldighet att till fraktförarens förfogande ställa de handlingar och ge honomde upplysningar som erfordras för att offentliga föreskrifter skall kunnauppfyllas. Vidare regleras fraktförarens ansvar för dessa handlingar.Paragrafen motsvarar 16 § utredningsförslaget. Enligt CMR(art. 11) skall avsändaren till fraktförarens förfogande ställa de handlingaroch ge honom de upplysningar som erfordras för att fraktföraren skall kunnauppfylla tullbestämmelser och andra offentliga föreskrifter som skall iakttagasinnan godset lämnas ut tUl mottagaren. Fullgör avsändaren inte dennaskyldighet, skall han ersätta fraktföraren för den skada och kostnad somuppkommer till följd därav, såvida inte fel eller försummelse liggerfraktföraren till last. Fraktföraren är dock inte skyldig att undersökahuruvida dessa handlingar eller upplysningar är riktiga eller fullständiga.Fraktföraren i sin tur är ansvarig för skada som orsakas av att handlingar somöverlämnats till honom och som dessutom antecknats i fraktsedeln gått förloradeeller använts oriktigt. Ansvaret är ett kommissionärsansvar, vilket i de flestaländer torde innebära ett culpaansvar med omvänd bevisbörda. Det åliggersåledes fraktföraren att visa att förlusten eller den oriktiga användningen avhandlingarna inte härrör av fel eUer försummelse från hans sida.Fraktförarens skadeståndsansvar är begränsat och ersättningen får inteöverstiga vad som skulle ha utgått om godset förlorats.