prop · FX0342 · 1974-12-31 00:00:00 — Domstolarna är alltså bl. a. skyldiga att i den utsträckningsom behövs upplysa parterna om deras möjlighet att få rättshjälp. 1 samband medden reform av handläggningen av tvistemål om mindre värden som träder i kraftden kommer domstolarna att få till uppgift att i vidgadutsträckning lämna allmänheten råd och upplysningar om den rättsliga prövningenav tvister (se prop. 1973:87 s. 148). kan de föreslagna principerna för beialningserinran och krav inleupprätthållas i alla inkassoärenden. Undanlag bör fä göras 1. ex. om gäldenärenhåller sig undan eller är känd för att utan fog bestrida krav eller om detföreligger risk för preskription. Utredningen föreslår därför alt de angivnabestämmelserna inte skall gälla, om gäldenären uppenbarligen söker dra sigundan betalning eller om det annars av särskilt skäl är försvarligt alt gåifrån bestämmelserna. Den föreslagna undantagsregeln har godtagits av flertaletremissinstanser. Från något håll anser man emellertid alt bestämmelsen kommeratt medföra en riskabel urholkning av gäldenärens skydd, medan en annanremissinstans gör gällande all bestämmelsens utformning kommer alt medföra tillämpningssvårigheler. För egen del anser jag att man inte kan undvara en regelsom gör det möjligt alt frångå bestämmelserna om krav m. m. Vid sidan av defall som har dragits fram av utredningen kan man tänka sig även andrasituationer då det inte rimligen kan krävas av borgenären att han skall väntamed alt vidta rättslig åtgärd till dess gäldenären har tillställts krav och berettsviss betänketid. Det kan sålunda förekomma alt borgenären snabbt måste begära gäldenäreni konkurs för att förhindra att en ålervinningsfrisl löper ut. Även i andrafall kan det föreligga fara i dröjsmål. Med hänsyn härtill bör i inkassolagen tas in en regel omalt bestämmelserna om krav inte gäller, om gäldenären uppenbarligen sökerundandra sig betalning eller om det annars föreligger särskilda skäl all frångåkravbestämmelserna. Jag vill i detta sammanhang understryka vad utredningenanfört om betydelsen av att inkassoföretagens arbetsrutiner ger rimlig säkerhetmol fel vid handläggningen. Inte minst viktigt är att rutinerna för identifieringav gäldenären är tillfredsställande, så att inte krav riktas till fel person.Vidare bör bokföring och redovisning ske på ett sådant sätt att verkställdbetalning från gäldenären inte förbises. Härvid är del bl. a. nödvändigt all inkassoföretaget har säkra rutiner för sina kontakter medfordringsägare så att betalning som verkställts direkt till dem kan beaktas avföretagel. Betydelsen av att ha säkra arbetsrutiner gäller givetvisinte bara de egentliga inkassobyråerna ulan den yrkesmässiga inkassoverksamhetenöver huvud taget. Jag förutsätter att tillsynsorganet noga uppmärksammarhithörande frågor. Som utredningen framhållit är del också viktigt attuppkomna felaktigheter snabbt rättas till hos inkassoföretagen. Jag villerinra om alt det i kreditupplysningslagen har tagits in vissa bestämmelser omrättelse av oriktiga eller missvisande uppgifter. Behovet av sådanaföreskrifter är emellertid betydligt mindre på inkassoområdet. Detta hänger bl.a.samman med alt gäldenären i stor utsträckning får del av de uppgifter som ärrelevanta i ett inkassoärende. Jag anser därför liksom utredningen att det intebehövs särskilda lagbestämmelser om rättelse av fel på detta område. Utredningen tar också upp frågan om gallring av äldreuppgifter o.d. och framhåller viklen av alt inkassoföretagen tillämpargallringsprinciper som lar hänsyn till gäldenärernas personliga integritet. Delkan i det sammanhanget erinras om att kreditupplysningslagen innehåller vissabestämmelser som begränsar kreditupplysningsföretagens rätt att lagra ochlämna ut uppgifter. Begränsningarna gäller i huvudsak information om personligaförhållanden av ömtålig natur samt, i fråga om privatpersoner, uppgifter om belalningsförsummelsersoth inte har fastslagits i rättslig ordning och uppgifter om förhållanden somligger . Uppgifter av det sistnämnda slaget skallefter femårstidens utgång gallras ut ur register som används ikreditupplysningsverksamhet. Givetvis kan det diskuteras att i inkassolagen införa enmotsvarighet till de angivna bestämmelserna i kreditupplysningslagen.Emellertid torde uppgifter om ömtåliga personliga förhållanden inte förekomma inågon nämnvärd utsträckning i de register som förs i samband med inkassoverksamhet.Av naturliga skäl kan det inte komma i fråga att förbjuda ett inkassoföretagalt lagra uppgifter om belalningsförsummelser som inte har fastställts i rättsligordning. Vad slutligen gäller uppgifter om äldre förhållanden torde de. i denmån de förekommer hos inkassoföretagen, som regel inle innebära någon nämnvärdrisk för iniegritelskränkningar. Med hänsyn till det anförda anser jag det obehövligt all iinkassolagen föra in en beslämmelse som reglerar lagring och gallring avinformation. Jag vill emellertid erinra om att datalagen är tillämplig påförelag som bedriver inkassoverksamhet med hjälp av ADB. Enligt en bestämmelsei datalagen skall datainspektionen, i den mån det behövs för att förebygga riskför otillbörligt intrång i personlig integritet, meddela föreskrifter om bl. a.bevarande och gallring av uppgifter om enskilda personer. Jag vill också påpeka all särskilda problem kan uppkomma ide fall då samma företag bedriver såväl inkasso- somkreditupplysningsverksamhet, liksom när en inkassobyrå har nära samarbete medett kreditupplysnings- Uppenbarligen finns i sådana fall en viss riskför att uppgifter i strid med kreditupplysningslagen förs över från registersom används i inkassoverksamheten till ett kreditupplysningsregister. Jag ämnari ett kommande avsnitt närmare behandla detta problem liksom andra frågor somhänger samman med förhållandet mellan inkasso- och kreditupplysningsverksamhet. 5.3.3 Obefogade betalningsanspråk m. m. Enligt utredningen kan omständigheterna i ett inkassoärendei vissa fall våra sådana alt det skulle strida mot god inkassosed att ta emoteller fullfölja ett uppdrag att driva in fordringen. Så är fallet bl. a. om detfinns klara skäl alt anta att elt krav inte är lagligen grundat eller ombetalningsanspråket framstår som obefogat. Som exempel nämner utredningen bl.a. att gäldenären är omyndig, att elt avtal strider mot lagen om förbud motoskäliga avtalsvillkor eller att reglerna i hemförsäljningslagen haråsidosatts. Utredningen påpekar vidare att det ibland kan framstå somstötande att en fordran drivs in. 1 del sammanhanget berör utredningen bl. a.frågan om indrivning av bagatellfordringar och diskuterar möjligheten attbegränsa inkassoföretagens rätt att inkassera sådana fordringar. mening bör emellertid någon bestämd nedre beloppsgräns för inkassointe fastställas. Även om inkassering av småbelopp normalt inte kan ansesstötande, kan det emellertid undantagsvis inträffa att inkassoåtgärder inte ärförsvarliga med hänsyn till beloppets obetydlighet. Mot bakgrund av det sagda föreslår utredningen enbestämmelse enligt vilken inkassoålgärd inte får vidtas, om det genom gäldenärsinvändning eller eljest finns särskilt skäl anta att kravet inte är lagligengrundat eller om kravet framstår som obefogat eller stötande. Utredningen diskuterar i detta sammanhang också om man börinföra en begränsning i rätten att driva in äldre fordringar. mening kan man emellertid inte ställa upp ett förbud som innebäravvikelse från de civilrättsliga reglerna om preskription. Utredningen föreslårdärför inte någon begränsning i detta avseende. Den föreslagna bestämmelsen om förbud mot indrivning avobefogade krav m.m. har godtagits av flertalet remissinstanser. Några instanseranser emellertid att bestämmelsen är oklar och alt den kommer att medföratillämpningssvårigheter för inkassoföretagen. Vad gäller frågan om indrivning av äldre fordringar hävdaren remissinstans att fall kan inträffa då en borgenär inte bör få driva in enäldre fordran, trots att han enligl gällande preskriptionsregler har lagligrätt att göra det. En annan remissinstans framhåller å andra sidan att man intekan sätta preskriptionsreglerna ur spel, även om indrivning av äldre fordringari vissa fall kan vara stötande. Jag vill för min del framhålla att det givetvis ärangeläget att så långt möjligt förhindra att en gäldenär utsätts för obefogadekrav. Även om gäldenären i en sådan situation har möjlighet att bestrida kravetoch undgå betalningsskyldighet, kan han ändå utsättas för betydandeolägenheter. Enligt min mening finns det emellertid begränsademöjligheter att genom bestämmelser i inkassolagen tillgodose gäldenärensintresse på denna punkt. Vad först gäller det fallet att ett betalningsanspråköverlämnas till en inkassobyrå för indrivning, kan det, som framhålls iutredningens betänkande, inte åläggas inkassoföretaget alt ingående prövagrunden för fordringen. En mer omfattande skyldighet att pröva varje betalningsanspråksberättigande skulle leda till ökade kostnader och avsevärt minskadeffektivitet på inkassoområdet. Man kan inte heller ställa alltför stora kravpå juridisk sakkunskap hos inkassoföretagens anställda. Det bör dock krävas attinkassoföretagen så långt möjligt försöker begränsa risken för obefogade krav.Framgår det av inlämnade handlingar eller av gäldenärens invändning att enfordran saknar laga grund e.d., bör företaget inte vidare befatta sig medärendet. 1 en sådan situation bör företaget alltså avvisa inkassouppdrageteller, om det på ett senare stadium visar sig att betalningsanspråket ärobefogat, frånträda det. Även om det är angeläget all inkassoföretagen i enlighetmed det sagda medverkar till att gäldenärerna inte utsätts för obefogade krav,är det enligl min mening mindre lämpligl alt ställa upp en så kategorisk regelsom utredningen har föreslagit. Regeln bör i stället ges karaktären av enrekommendation. En rekommendation passar också bäst i de fallen då det ärborgenären själv som vidtar en inkassoålgärd. Givetvis är det önskvärt att ävenborgenärerna själva noga prövar om deras anspråk är befogade, innan deframställer krav på betalning. Frågan i vad mån en borgenär bör vara berättigadatt för egen räkning driva in en fordran är dock alltför omfattande för attregleras mera ingående i detta sammanhang. Del skulle också vara svårt altkontrollera efterlevnaden av en kategorisk förbudsregel. Med hänsyn till det sagda anser jag att man bör nöja sigmed att i lagen föra in en bestämmelse om att krav eller annan inkassoålgärdinte bör äga rum, om det föreligger sannolika skäl för att en fordran inte ärlagligt grundad eller om fordringen annars framstår som obefogad. En sådanregel får närmast ses som en utfyllnad av den grundläggande bestämmelsen att inkassoverksamhetskall bedrivas enligt god inkassosed. Det får ankomma på tillsynsorganel att genärmare anvisningar om hur regeln bör tillämpas. Jag ämnar emellertid göravissa kommentarer i specialmotiveringen. När det därefter gäller indrivning av bagatellfordringarvill jag understryka att utgångspunkten måsle vara densamma som vid andrafordringar, nämnligen att den som ådragit sig en skuld skall fullgöra sinbetalningsskyldighet. Det kan också inträffa att en fordringsägare har ettstort antal fordringar som var för sig kanske är obetydliga men som tillsammans representerar stora värden. Enligl min mening kan detdärför inte komma i fråga all ställa upp några restriktioner för borgenärensrätt att driva in bagatellfordringar. En annan sak är att det kan te sigstötande, om gäldenären i den angivna situationen krävs på ersättning förkostnader som inte står i rimlig proportion till kapitalskulden. Del kan enligtmin mening vara befogal all i sådant fall begränsa hans kostnadsansvar. Jagåterkommer till denna fråga i ett senare avsnitt. Vadbeträffar äldre fordringar delar jag utredningens uppfattning att det kaninträffa fall som är mindre tillfredsslällande från gäldenärssynpunkt. Detförekommer sålunda att en borgenär låter bli att bevaka sinfordran och alt fordringen sedan förvärvas av annan när preskriptionstidennärmar sig sitt slut. Om gäldenären i ett sådant fall utsätts för krav, saknarhan ofta möjlighet all föra bevisning om betalning e.d. Även om det sålunda kan innebära olägenheter för gäldenärenatt en äldre fordran drivs in, anser jag del uteslutet att förbjuda elt sådantförfarande, så länge det rör sig om en fordran som ännu inte har blivitpreskriberad. Jag vill emellertid nämna att det inom justitiedepartementetpågår en översyn av reglerna om preskription. Sannolikt kommer denna översynatt leda till förslag om förkortning av den nuvarande tioårspreskriptionen. Vad jag nu har anfört innebär att del inle bör ansesstötande att driva in vare sig en bagatellfordran eller en äldre fordran.Givelvis kan man länka sig fall då del av någon annan anledning skulle framståsom stötande att driva in en fordran. Jag finner dock inte anledning att, somutredningen föreslagit, föra in en särskild lagregel som förbjuder indrivningav krav som framstår som stötande. Skulle en sådan indrivningsätgärd vidtas,har tillsynsorganet möjlighet att ingripa med stöd av den allmänna regeln omiakttagande av god inkassosed. Utredningen framhåller att ett krav på iakttagande av god inkassosedinte bara innebär att gäldenären skall skyddas mol onödig skada och olägenhet.Begreppet måsle också innefatta ett förbud mol sådana inkassoåtgärder som ärsärskilt integritetskränkande och därmed otillbörliga. För att garantera all inkassoföretageninte vidtar sådana åtgärder föreslår utredningen, som tidigare nämnts, enuttrycklig bestämmelse om att gäldenären inte får utsättas för otillbörligpåtryckning eller annan otillbörlig inkassoålgärd. Det föreslagna förbudet avses bl.a. innebära att en gäldenärinte får vilseledas om förhållanden som kan vara av betydelse för hansställningstagande till ett krav. Varje form av vilseledande måste enliglutredningen betrakias som otillbörlig, även om förfarandet inte är straffbart.Som otillbörligt måste också betraktas elt inkassoföretags hotom att göra anmälan till polismyndighet eller annan myndighet. Detsamma gällerhot om hämtning till förhandling inför domstol e. d. Utredningen anser vidarealt stor resiriklivitet måste iakttas i fråga om kontakter med arbetsgivare ochliknande. Endast om det är försvarligt av särskilda skäl bör det vara tillätetför inkassoföretaget all la sådana kontaker. Bestämmelsen att gäldenär inte får utsättas förotillbörlig inkassoålgärd innebär enligt utredningen också alt krav inte fårframställas under sådana former att det väcker onödigt uppseende ellerskandaliserar gäldenären. Över huvud tagel kräver god inkassosed all inkassoföretagetuppträder sakligt och korrekt. Vad utredningen sålunda anfört om otillbörliga inkassoåtgärderhar i allmänhet godtagits under remissbehandlingen. En remissinstans efterlyseren samordning med datalagens principer för integritetsskydd och en klarare avgränsningmot regler till skydd för integriteten. Från några håll framförssynpunkter på vissa särskilda former av påtryckning. Ett par remissinstanseranser sålunda att borgenären bör vara oförhindrad att upplysa om att gäldenärenshandlingssätt innefattar brottslig handling eller alt underlåten betalning kanmedföra att polisanmälan görs. En annan remissinstans hävdar attkonkursansökan och hot om konkursansökan bör anses som tillåtnapåtryckningsmedel. Jag vill erinra om all jag redan i ett tidigare avsnitthar biträtt utredningens förslag om en lagregel enligt vilken gäldenär intefår utsättas för otillbörlig påtryckning eller annan otillbörlig inkassoålgärd.Regeln blir tillämplig inle bara på de egentliga inkassobyråerna ulan också påall annan yrkesmässig inkassoverksamhet. När det gäller bedömningen av vilka inkassoåtgärder somskall anses otillbörliga kan jag i allt väsentligt ansluta mig till desynpunkter som har anförts av utredningen. Givelvis är del särskilt angelägetalt den som driver in en fordran inte använder hot som innebär en otillbörligpåtryckning på gäldenären. Delta gäller oavsett om kravet är befogat eller ej. Som huvudprincip i fråga om användningen avpåtryckningsmedel måste gälla att borgenären eller hans ombud inte får användaandra medel än sådana som är allmänt erkända och som normalt leder tillresultat. Hit hör i första hand påpekande om att borgenären vid underlåtenbetalning kommer att vända sig till domsloL eller kronofogdemyndighet. Det äremellertid inte givet att ett påtryckningsmedel alltid bör anses som godtagbartenbart därför att det är allmänt erkänt eller normalt leder till resultat.Bedömningen måste alltid göras med hänsyn till omständigheterna i detsärskilda fallet. Vad särskilt gäller hot om konkursansökan, måste detta somregel betraktas som en adekvat och lämplig åtgärd, om försök att få betalt påannat sätt har misslyckats. Däremot bör det anses otillåtet att hota medansökan om konkurs, när det på grund av det fordrade beloppets storlek ellerav annan orsak är uppenbart att en sådan ansökan inte kommer att göras. Vad jag nu har anfört för mig över till frågan omvilseledande. Som utredningen har framhållit bör en gäldenär självfallet aldrigfå vilseledas om sådana rättsliga eller faktiska förhållanden som kan vara avbetydelse för hans ställningstagande till fordringsanspråket. Varje form avvilseledande frän borgenärens eller inkassobyråns sida måste betraktas somotillbörligt, även om förfarandet inte skulle vara straffbart enligt brottsbalkensbedrägeribestämmelser. Vad som har sagts gäller inte bara aktivt lämnadeuppgifter utan också fall då gäldenärens bristande kännedom om förhållandenautnyttjas passivt för att få en fordran inkasserad. ' Vad därefter gäller hotom polisanmälan delar jag utredningens uppfattning all elt sådant hot iallmänhet inte bör få användas som påtryckningsmedel. Även om, som enremissinstans har framhållit, hot om polisanmälan ibland är del enda reellapåtryckningsmedel som står till buds, måste det som regel anses otillbörligtatt utnyttja hotet för att pressa fram betalning. Har borgenären starka skälatt anta att gäldenären har gjort sig skyldig till brottsligt förfarande, börhan emellertid vara oförhindrad att upplysa om att polisanmälan kan komma attgöras. Jag vill i det sammanhaget erinra om att den som tvingarnågon alt göra något genom hot om åtal eller angivelse kan dömas för olagatvång enligt 4 kap. 4 § , om tvånget är otillbörligt. Användssådant tvång för alt utverka betalningför fordran som inte är lagligen grundadeller för vilken den påstådde gäldenären inle är betalningsskyldig, kangärningen bli all bedöma som utpressning enligt 9 kap. 4 § . Jag villpåpeka att vad jag nu har anfört endast avser användandet av hot om polisanmälan som påtryckningsmedel mot gäldenären. Självfallet "föreligger det inte något hinder för borgenären att verkligen göra polisanmälan,om han anser att gäldenären har gjort sig skyldig till brottslig handling. Som utredningen har framhållit måste en gäldenär i vissutsträckning finna sig i alt hans betalningssvårigheter blir kända förarbetsgivare och andra personer i hans omgivning. Liksom utredningen vill jagemellertid betona alt såväl borgenärer som deras ombud bör iaktta stor restriktivitetnär det gäller alt la kontakt med arbetsgivare och liknande. 1 allmänhet bördet betrakias som otillbörligt, om borgenären eller borgenärsombudet hoiar medatt ta kontakt med arbetsgivaren i syfte att pressa gäldenären till betalningeller uppgörelse. Jag instämmer i utredningens uttalande alt krav mot gäldenärinte får framställas under sådana former alt det väcker onödigt uppseende ellerskandaliserar gäldenären. Givelvis måste det också betraktas som otillbörligt,om borgenären eller inkassobyrån gör kränkande uttalanden i kravbrev e. d. Med det nu sagda har jag velat ange vissa riktlinjer förbedömningen av när en inkassoålgärd skall anses otillbörlig. Närmare regler pådenna punkt torde få utvecklas i praxis. Det blir en viktig uppgift förtillsynsorganet alt följa utvecklingen och att ingripa med de åtgärder somvisar sig behövliga. I saml Nr 42 Utredningen framhåller viklen av alt ett inkassoföretaginte vidtar andra åtgärder än sådana som överensstämmer med borgenärensintentioner. Företaget bör därför kontakta borgenären för närmareinstruktioner, om tvekan uppkommer beträffande dennes inställning. a. ärdet viktigt att företaget försäkrar sig om fullmakt från fordringsägaren, omföretaget vill träffa uppgörelse med gäldenären. Försummas detta, kan gäldenärenvållas skada genom att uppgörelsen inte accepteras av fordringsägaren. Även ide fall då gäldenären erlägger betalning till inkassoföretaget är det viktigtatt förelaget har fullmakt från fordringsägaren. Gäldenären kan i annat falldrabbas av nytt krav från fordringsägaren och riskera att få betala på nytt. Enligt utredningen kan allmänna principer om ställningsfuUmaklmöjligen anses innebära alt gäldenärens uppgörelse med eller betalning till inkassoföretagetfår bindande verkan för borgenären. För att undanröja den oklarhet som kanföreligga i detta hänseende föreslår utredningen emellertid en uttryckligbestämmelse om att uppdrag att driva in fordran medför behörighet att ta emotbetalning av och träffa uppgörelse med gäldenären, även om det inte har angettsi fullmakt. Den föreslagna bestämmelsen har i allmänhet godtagitsunder remissbehandlingen, såvitt angår behörighet all la emot betalning.Däremot har man från flera håll framfört kritik mot att ett uppdrag ocksåskulle medföra behörighet att träffa uppgörelse med gäldenären. Någraremissinstanser avstyrker bestämmelsen i den delen, medan andra föreslår allbehörigheten att träffa uppgörelse inskränks till uppgörelse om betalningsplan.En remissinstans ifrågasätter om inte borgenären bör ha möjlighet att upphävaeller inskränka behörigheten att träffa uppgörelse. I några remissvar påpekas alt den föreslagna bestämmelsenblir tilllämplig endast om det är styrkt att inkassouppdrag föreligger. Enremissinstans föreslår att bestämmelsen utformas så, att den angivna behörighetenskall föreligga så snart inkassoföretaget påstår sig ha uppdrag frånborgenären, under förutsättning att gäldenären är i god tro. Vad först gäller betalningssituationen anser jag detgivelvis angeläget att man sä långt möjligt undanröjer riskerna för all en gäldenärskall tvingas betala två gånger för samma skuld. 1 praktiken torde det oftaförekomma att en gäldenär betalar till inkassoföretaget i stället för tillfordringsägaren direkt. Normalt torde delta inte medföra några komplikationer.Saknar inkassoföretaget fullmakt, kan emellertid gäldenären tvingas betala pänytt, om företaget underlåter att redovisa influtna medel till sin huvudman.För att gäldenären så långt möjligt skall skyddas mol en sådan risk får detanses värdefullt att man i lagen ställer upp en regel som innebär att betalningtill inkassoföretag i vissa fall blir gällande mol borgenären, även om dettainte framgåt av fullmakt. En förutsättning för all gäldenären med befriande verkanskall kunna betala till ett inkassoföretag bör enligt min mening vara all företagethar uppdrag att driva in fordringen. All, som föreslagits frännågot håll under remissbehandlingen, låta betalning till ett inkassoföretag,som påslår sig vara ombud för borgenären, vara bindande för denne oavsett omdet föreligger något uppdrag eller ej skulle enligt min mening föra för längt,även om del krävs att gäldenären är i god tro. Några nämnvärda olägenhetertorde knappast föranledas av att gäldenären får bevisbördan för att inkassouppdragföreligger. 1 de allra flesta fall torde det vara helt klart att elt sådantuppdrag har lämnats. Med hänvisning till del anförda föreslår jag enbestämmelse om alt betalning som gäldenären har erlagt till den som har uppdragalt driva in fordran skall vara gällande mot borgenären. Vad beträffar utredningens förslag att uppdrag alt drivain fordran skall medföra behörighet att träffa uppgörelse med gäldenären, ävenom del inle har angetts i fullmakt, ansluter jag mig till den kritik som harframförts under remissbehandlingen.