prop · FX0333 · 1974-12-31 00:00:00 — Attmottagaren under de förutsättningar som anges i första stycket har rätt attsjälv påkalla fraktavtalets fullgörande innebär inte att avsändarens rätt attförfoga över godset därmed upphör. Denna rätt upphör inte förrän mottagarenfaktiskt påkallar avtalets fullgörande. Sedanmottagaren enligt första stycket har inträtt i fraktavtalet kan han inteutträda. Det kan visserligen inte komma i fråga att mottagaren med rättsligamedel tvingas att ta hand om godset, men han får vara be- redd att bära ansvaret för de skador som kan uppkomma pågodset till följd av hans underlåtenhet att ta hand om det liksom förfraktförarens kostnader för lagring eller försäljning av godset etc. Andra stycket innehåller en bestämmelse om att mottagaren,när han begär att få godset utlämnat, också har rätt att erhålla den fraktsedelsom upprättats för att överlämnas till honom. Bestämmelsen skall ses motbakgrund av att fraktsedeln innehåller många för mottagaren betydelsefullauppgifter, bl. a. om hur mycket gods som avsänts, när det avsänts och i vilketskick det var vid avsändandet. Lagtexten i andra stycket har utformats med utgångspunktfrån att mottagaren i allmänhet inträder i fraktavtalet genom att begära att fägodset utlämnat. Mottagaren har emellertid också rätt att erhålla denfraktsedel som upprättats för honom, om han inträder i fraktavtalet genom att ieget namn begära ersättning för att godset förlorats eller för att det intekommit fram före leveransfristens utgång. Det har inte ansetts nödvändigt atttynga lagtexten med en uttrycklig bestämmelse härom. Den i den föreslagnalagtexten använda formuleringen "få godset utlämnat" är alltså avseddalt täcka även det fallet att mottagaren begär en surrogatprestation förgodsets utlämnande. Enligt tredje stycket gäller som förutsättning förmottagarens rätt att inträda i fraktavtalet att han betalar det belopp somfraktföraren är berättigad tUl enligt fraktavtalet, dvs. frakt,tilläggsavgifter o. 1. Bestämmelsen är tUlämplig inte bara när mottagarenbegär att få godset utlämnat utan också när mottagaren inträder i fraktavtaletenligt första stycket andra punkten. Vid internationell befordran gäller enligt CMR (art. 13andra stycket) att fraktföraren inte är skyldig att lämna ut godset tillmottagaren, om han inte fär betalt för de kostnader som framgår av fraktsedeln.Utredningens förslag innebär att motsvarande skall gälla vid inrikes befordran.Detta medför, framhåller utredningen, bl. a. att fraktföraren inte avmottagaren kan kräva betalning för de kostnader som enligt fraktavtalet åvilaravsändaren. Den nu återgivna bestämmelsen skall ses mot bakgrund avatt fraktsedeln vid internationell befordran har karaktären av legitimationshandling.Den kan därmed också ges viss värdepapperskvalitet. Mottagaren kan sålunda motatt han erhåller avsändarens exemplar av fraktsedeln erlägga betalning för godssom han köpt av avsändaren och som denne åtagit sig att sända tillmottagaren-köparen. För att denne skall vara villig att betala för det köptagodset förutsätts att han känner till vilka kostnader som fraktföraren har rättatt få ersatta innan godset lämnas ut. Av fraktsedeln skall därför framgå detbelopp som enligt fraktavtalet åvilar mottagaren och för övriga fraktkostnaderär fraktföraren hänvisad till att vända sig mot avsändaren. Vid inrikesbefordran med fraktsedel som endast tjänar som bevismedel och vid inrikesbefordran utan fraktsedel skall enligt utredningens förslag motsvarande principgälla. Härvid kan dock fraktföraren bli tvungen att på annat sätt än genomhänvisning till fraktsedeln visa vilka kostnader mottagaren skall stå för. Departementsförslaget innehåller som tidigare nämnts(avsnitt 6.5) inte några regler om befordran med fraktsedel som har karaktärenav legitimationshandhng. Detta har motiverats med att det vid inrikes befordraninte föreligger något behov av att kunna erlägga betalning för köpt gods medanbefordringen pågår mot erhållande av avsändarens exemplar av fraktsedeln. Motbakgrund härav anser jag det inte påkallat att begränsa fraktförarens rätt attsom villkor för godsets utlämnande kräva full betalning för det utfördauppdraget. 1 enlighet med vad som anförts i den allmänna motiveringen (avsnitt6.8) har därför tredje stycket utformats på sådant sätt att vid inrikesbefordran fraktföraren skall vara oförhindrad att innehålla godset till desshan fått betalning inte bara för de kostnader som enligt fraktavtalet skallbetalas av mottagaren utan även för de kostnader som det åligger avsändaren attbetala och som denne till äventyrs inte har betalt. Detta torde inte medföranågon större olägenhet för mottagaren, eftersom han alltid kan vägra att taemot godset, om avsändaren inte erlagt sin del av befordringskostnaden.Motsvarande torde också komma att gälla för inrikes befordran enligt den norskavägfraktavtalslagen. Ommottagaren inte betalar det belopp som fraktföraren har att fordra enligtfraktavtalet och inte heller ställer säkerhet för beloppet, bör den situationsom då uppkommer bedömas enligt reglerna i 23 § om mottagarens vägran att taemot godset. Avsändaren får således i princip förfoga över godset ochfraktföraren skall inhämta anvisning från denne om hur han skall förfara medgodset. Om någon sådan anvisning inte lämnas, kan fraktföraren enligt 25 §lossa godset och förfara med det i enlighet med bestämmelserna i 25 och 26 §§.Detta fall bör skiljas från det fallet att mottagaren, sedan han inträtt ifraktavtalet genom att betala det fordrade beloppet, vägrar att ta hand omgodset. 1 sistnämnda faU blir fraktföraren skyldig att för mottagarens räkningsörja för godset enligt 25 och 26 §§. Mottagarens skyldighet att betala fraktkostnaderna gällerinte bara om godset kommit fram i oskadat skick och i rätt tid och han vill hadet utlämnat utan även om det gått förlorat, skadats, minskats eller intekommit fram före leveransfristens utgång och han vill inträda i fraktavtalet.Detta kan tyckas vara en mindre ändamålsenlig ordning, eftersom mottagaren oftanog kan vara berättigad att återfå de kostnader han är skyldig att betala.Enligt 32 § är fraktföraren nämligen skyldig att återbetala sådana kostnaderhelt eller delvis om godset förlorats eller skadats på grund av en händelse somfraktföraren svarar för. Då denna reglering överensstämmer med vad som gällervid internationell befordran har den emellertid ansetts böra godtas, särskiltsom mottagaren i stället för att betala de fordrade kostnaderna kan fullgörasin skyldighet genom att ställa säkerhet. Denna paragraf innehåller bestämmelser om fraktförarensansvarighet för uttagande av efterkrav. Motsvarande bestämmelse finns i CMRart. Paragrafen motsvarar 36 § utredningsförslaget. 1 paragrafen föreskrivs att fraktförare som lämnar ut godsutan att ta ut sådant efterkrav som han enligt fraktavtalet varit skyldig attinkassera blir skyldig att utge ersättning till avsändaren intill efterkravetsbelopp. Fraktföraren är dock oförhindrad att därefter kräva mottagaren påbeloppet. Det fordras inte att efterkravsbeloppet angivits i fraktsedel. Ipraktiken torde det emellertid knappast förekomma annat än attefterkravsbeloppet anges i fraktsedel, eftersom det ligger i både avsändarensoch fraktförarens intresse att på ett enkelt sätt kunna visa dels attbefordringen skett mot efterkrav, dels efterkravsbeloppets storlek. 1 10 §första stycket h) föreskrivs också att efterkravsbeloppet skall anges ifraktsedeln om avsändaren eller fraktföraren begär det. Att godset blivit belagt med efterkrav betyder i och försig inte att fraktföraren åtagit sig ansvar för att avsändaren kommer atterhålla efterkravsbeloppet. Vill mottagaren inte erlägga efterkravsbeloppet, ärfraktföraren inte skyldig att vidtaga några andra åtgärder för att förmå honomtill betalning än att vägra utlämna godset. Endast om fraktföraren lämnar utgodset utan att uppbära efterkravsbeloppet, åsidosätter han sitt åtagande ochriskerar därmed att bli ersättningsskyldig. Skyldighet att lämna ersättningföreligger emellertid endast i den mån avsändaren visar, att fraktförarensunderlåtenhet att uppbära efterkravsbeloppet länt honom till skada. Harmottagaren betalat beloppet direkt till avsändaren inträder således ingenersättningsskyldighet. Ersättningsskyldigheten för skada till följd avunderlätenhet att uttaga efterkravsbelopp är max'imerad. Maximibeloppet är likamed efterkravsbeloppet. Några andra begränsningar gäller inte. Den ersättningfraktföraren har att betala för att han lämnat ut godset utan att uppbäraefterkravsbelopp kan således överstiga vad som skulle ha utgått, om godset istället gått förlorat. Denna paragraf innehåller regler om hur fraktföraren skallförfara när det innan godset nätt fram till bestämmelseorten uppstår hinder föratt utföra befordringen. Motsvarande bestämmelser finns i CMR art. 14.Paragrafen motsvarar 21 § utredningsförslaget. Hinder som uppkommer före godsets ankomst tillbestämmelseorten kan till sina verkningar vara av två slag, antingen absolutaeller relativa. Ett absolut befordringshinder gör det helt omöjligt atttransportera godset till den avsedda bestämmelseorten. Ett relativt befordringshinderföreligger när det är omöjligt att genomföra befordringen på avtalat sätt mendet likväl inte är uteslutet att nå bestämmelseorten, t. ex. på en omväg. Ensådan verkan kan bl. a. lokala trafikhinder, såsom översvämningar, broras,isläggning etc. tänkas få. Enligt första stycket skall fraktföraren, närbefordringshinder uppkommer, begära anvisning från avsändaren. Detta gälleroberoende av om hindret är absolut eller relativt. Har fraktföraren inte inomskälig tid kunnat erhålla anvisning och är befordringshindret absolut skall hanförfara i enlighet med reglerna i 25 och 26 §§. Är däremot fråga om ettrelativt befordringshinder åligger det fraktföraren enligt andra stycket, närhan inte inom skälig tid erhålht anvisning, all själv besluta om de åtgärdersom bäst tillgodoser avsändarens intresse. Departementsförslaget avviker från utredningsförslagetdärigenom att i departementsförslaget endast anges alt fraktföraren skallinhämta anvisning från avsändaren medan enligt utredningsförslaget anvisningskall inhämtas från den som innehar förfoganderätten över godset. Skillnadenföranleds av att i departementsförslaget inte uttryckligen regleras det falletatt avsändarens förfoganderätt överlåtits till mottagaren specialmotiveringentill 17 §). Departementsförslaget utgör dock inget hinder mot att avsändarensförfoganderätt överlåts på mottagaren. Har detta undantagsvis skett skallfraktföraren inhämta anvisning från mottagaren. Reglerna i 22 § kompletteras bl. a. av bestämmelsen i 24 §enligt vilken fraktföraren har rätt till ersättning för kostnad som han haftför att inhämta eller utföra anvisning vilken föranletts av att hinderuppkommit för befordringens utförande. Då fraktföraren inte bör anses ha ensämre ställning i den situation som avses med förevarande paragraf än somgäller vid anvisning som lämnas med stöd av 17 §, bör fraktföraren varaberättigad att vägra att efterkomma anvisning innan ersättning för anvisningensinhämtande och utförande erlagts. 1 denna paragraf behandlas det fallet att det eftergodsets ankomst till bestämmelseorten visar sig att hinder möter mot att lämnaut godset till mottagaren. Motsvarande bestämmelser finns i CMR art. 15 dockmed de skillnader som föranleds dels av att rätten att förfoga över godsetenligt CMR är knuten till innehavet av avsändarens exemplar av fraktsedeln,dels av att i departementsförslaget saknas uttryckliga regler om attavsändarens förfoganderätt kan överlåtas till mottagaren. Paragrafen motsvarar22 § första och andra styckena utredningsförslaget. 1 första stycket föreskrivs att fraktföraren skall inhämtaanvisning från avsändaren, om det efter godsets ankomst till bestämmelseortenvisar sig att det föreligger hinder mot att godset lämnas ut till mottagaren.Ofta kan avsändaren undanröja hindret, t. ex. genom att lämna kompletterandeupplysningar om mottagarens adress eller påverka mottagaren att ta emot godset.Även om mottagaren i och för sig är beredd att ta emot godset kan utlämningenomöjliggöras t. ex. genom en strejk eller genom att myndighet förbjuderutlämningen. För att reglerna om utlämnings-hinder i denna paragraf skall kunnatillämpas på sistnämnda fall krävs emellertid att myndighetens ingripandeinte utesluter att godset kan 1 saml Nr 33 ställas till avsändarens förfogande. Går myndighetensåtgärd ut på beslag, konfiskation eller förstöring av godset är det sålundainte fråga om utlämningshinder i den mening som här avses. Det bör ocksåframhållas att, om det redan före godsets ankomst till bestämmelseorten kanslås fast att hinder möter mot godsets utlämnande, bestämmelserna i 22 § blirtUlämpliga. Enligt andra stycket får mottagaren, trots att han vägratatt ta emot godset, kräva att godset utlämnas till honom så länge fraktförareninte erhållit annan anvisning från avsändaren. På samma sätt som gäller enligt 22 § kompletterasbestämmelserna i 23 § bl. a. av reglerna i 24 § enligtvilka fraktföraren har rätt till ersättning för de kostnader han haft för attinhämta eller utföra anvisning enligt 23 §. Även då anvisningen föranleds avatt hinder uppkommit för godsets utlämnande bör fraktföraren vara berättigadatt vägra att utföra en given anvisning, om han inte fårersättning för de kostnader han enligt 24 § är berättigad till. Enligt denna paragraf har fraktföraren rätt tillersättning för kostnad som han haft för att inhämta eller utföra anvisning somavses i 22 och 23 §§. Sådan rätt föreligger dock inte om kostnaden föranlettsav fel eller försummelse från hans sida. Bestämmelsen motsvaras i CMR av art.16 första stycket. Paragrafen motsvarar 23 § utredningsförslaget. Denna paragraf innehåller regler rörande fraktförarensrätt att avbryta befordringen, om absolut befordringshinder uppkommer eller hindermöter för godsets utlämnande, och om hans skyldighet att taga vård om godsetefter det att befordringen avbrutits. Häremot svarande bestämmelser finns iCMR art. 16 andra stycket. Paragrafen motsvarar 24 § utredningsförslaget. När absolut befordringshinder eller hinder mot godsetsutlämnande uppkommer, skall fraktföraren enligt 22 resp. 23 § begära anvisningfrån avsändaren. Det kan dock inträffa att fraktföraren inte erhåller någonanvisning eller att en given anvisning innefattar åtgärder som fraktförareninte rimligen kan anses skyldig att utföra. Vidare skulle det ofta nog innebäraett orimligt hinder för fraktförarens verksamhet om han skulle vara tvungen attfortlöpande hålla sig beredd att utföra en väntad anvisning. I förevarandeparagraf föreskrivs därför att fraktföraren genast får lossa godset om absolutbefordringshinder uppkommer eller hinder möter för godsets utlämnande. Lossasgodset skall befordringen anses avslutad men fraktföraren är skyldig attdärefter förvara godset för avsändarens räkning. Fraktföraren får emellertidanförtro godsets vård åt tredje man och svarar då för att denne väljs medtillbörlig omsorg. Även om befordringen avbryts behåller fraktföraren sin retentionsrätt i godset avseende belopp som enligt fraktavtalettillkommer honom eller de övriga belopp som han kan ha rätt att få ersatta. Bestämmelsen att befordringen skall anses vara avslutad ioch med att godset lossats innebär, att fraktföraren inte längre svarar förgodset i enlighet med reglerna i 27-36 §§ om transportansvaret. Fraktförarenblir emellertid inte i och med lossningen befriad från varje ansvar för godset.Han har att antingen själv förvara godset eller uppdra förvaringen åt tredjeman. I det förra fallet svarar fraktföraren gentemot avsändaren i enlighet medallmänna regler om deposition. 1 det senare fallet kan fraktföraren görasansvarig för skada som drabbar godset under förvaringen bara om han harbrustit i omsorg vid valet av den tredje man, åt vilken han anförtrottföivaringen. Genom att godset lossas och läggs upp till förvaringförvandlas således fraktavtalet till ett depositionsförhållande. Depositionensker för avsändarens räkning. På denna punkt innebär departementsförslaget en avvikelsefrån utredningsförslaget, som anger att depositionen sker för den personsräkning som är "berättigad" till godset. Uttrycket tar bl. a. siktepå att avsändarens förfoganderätt kan ha överlåtits till mottagaren och attgodset därför lossats för mottagarens räkning. Då departementsförslaget inteuttryckligen reglerar det ovanliga fallet att förfoganderätten tillkommermottagaren har i lagtexten angivits att depositionen sker för avsändarensräkning. Som framgår av specialniotiveringen till 17 § hindrar emellertid ingetatt mottagaren utan stöd av uttryckliga regler härom fär på sig överlåtenavsändarens förfoganderätt. Har så skett och har mottagaren utnyttjat sinförfoganderätt skall godset anses lossat för hans räkning. Beträffande rätten att få ut gods som upplagts tillförvaring enligt denna paragraf gäller i övrigt likartade regler sombeträffande mottagarens rätt att få ut gods enligt 20 § tredje stycket. Godsetkan således, även om det är i tredje mans besittning, hållas inne till säkerhetför de belopp som fraktföraren äger fordra enligt fraktavtalet.Retentionsrätten kan emellertid också göras gällande i fråga om krav påersättning för kostnader som uppkommit till följd av befordrings- ellerutlämningshind-ret, såsom kostnad för inhämtande av anvisning eller kostnad förförvaring av godset. Det haribland gjorts gällande att fraktföraren är berättigad till full frakt även närhan till följd av befordringshinder inte utfört mer än en del av transporten.Utredningen framhåller med anledning härav att det ingalunda är avsett att förinrikesbefordringarnas del införa någon regel om att full frakt skall utgå inämnda fall. Vad beträffar spörsmålet om beräkningen av frakten närtransporten avbrutits utan att bestämmelseorten nåtts, synes, påpekarutredningen, den svenska rätten som en allmän princip ha accepterat attfrakten in dubio skall beräknas med hänsyn till den tillryggalagda sträckan.Någon ändring härvidlag vill utredningen inte föreslå. Jag delar utredningenssynpunkter i denna fråga. Lagförslaget innebär alltså inte på denna punkt någon ändring av nu tillämpade Omfraktföraren anser sig berättigad till hela det belopp som anges i fraktsedeln,har han möjlighet att hålla godset inne till dess betalning skett eller hangenom rättsligt avgörande befunnits sakna rätt till betalning. På grund häravtorde han ofta kunna framtvinga betalning. Denna får emellertid inte ses som enslutlig reglering av mellanhavandet. Det belopp som varuhavaren erlagt för attfå ut godset kan han tänkas vara berättigad att åtminstone delvis återfå. Såkan t. ex. vara fallet när han ersatt fraktföraren kostnaderna för inhämtandeav anvisning och för förvaring av godset men det sedermera styrks att dethinder som orsakat dessa kostnader har vållats av fraktföraren. Denna paragraf innehåller regler om fraktförarens rätt attsälja gods som lossats med stöd av bestämmelserna i 25 §. Paragrafen motsvarasi CMR av art. 16 tredje stycket. Den motsvarar 25 § utredningsförslaget. Den i 25 § anvisade möjligheten för fraktföraren att vidabsolut befordringshinder eUer hinder mot godsets utlämnande fuUgöra fraktavtaletgenom att lägga upp godset till förvaring innebär inte aUtid ett ändamålsenligttillvägagångssätt. Om godset inte tål förvaring eller om förvaringen skullevara alltför kostsam i förhållande till godsets värde, skulle en uppläggning avgodset medföra menliga ekonomiska följder. Dessa skulle ofta drabbafraktföraren genom att dennes möjligheter att få täckning för sina kostnader igodsets värde skulle minska. Fraktföraren är därför enligl första stycketförsta punkten berättigad att sälja godset utan att behöva invänta anvisning,förutsatt att det är fråga om lättfördärvligt gods, gods vars tillstånd avannan anledning påkallar försäljning eller gods för vilket förvaringskostnadernainte skulle stå i rimlig proportion till dess värde. Dennaregel framträder formellt som en regel avsedd att uteslutande främjafraktförarens intressen. Det bör därför påpekas att fraktföraren i de fall somnyss nämnts kan ha anledning att föranstalta om försäljning av godset även omåtgärden inte är påkallad av hänsyn till hans egna intressen. 1 fraktförarensallmänna skyldighet att ta vård om godset måste nämligen också anses ingåförpliktelse att handla så, att varuhavaren inte onödigtvis drabbas avförluster till följd av befordrings- eller utläm-ningshindret. Underlåtenhetatt sälja godset kan på denna grund medföra skadeståndskyldighet förfraktföraren. Enomedelbar försäljning kan komma i fråga endast beträffande gods som av vissaskäl inte lämpar sig för förvaring. När det gäller annat gods måstefraktföraren till en början avvakta varuhavarens anvisning. Erhåller hanemellertid inte inom skälig tid någon anvisning som han får anses vara skyldigatt efterkomma, är han oavsett godsets art berättigad att sälja det. Dettaframgår av första stycket andra punkten. I andrastycket har tagits upp bestämmelser om förfarandet när godset skall säljas. Förinternationell befordran gäller enligt CMR att förfarandet vid försäljningen skall bestämmas enligt lag eller sedvanapå den ort där godset finns. Med anledning härav föreskrivs i CMR-lagen (4 §)att försäljning av gods som finns i skall ske pä offentlig auktioneller, om sådan inte lämpligen kan äga rum, på annat betryggande sätt. förslag skall motsvarande regel gälla vid inrikes befordran. har kritiserat utredningensförslag på denna punkt och föreslår att lagen inte skall innehålla någrasärskilda bestämmelser om sättet för försäljningen. Förbundet motiverar sittförslag med att försäljning på offentlig auktion i regel ger sämre resultat änförsäljning i annan form. Enligt min uppfattning saknas det anledning attbeträffande sättet för försäljning vid inrikes befordran avvika frånmotsvarande bestämmelser i . Försäljning bör sålunda i allmänhet skepå offentlig auktion. Detta innebär dock inte att det saknas utrymme för atttUlgodose de synpunkter speditörförbundet givit uttryck för. 1 enlighet med vadutredningen föreslagit kan annat försäljningssätt komma i fråga om särskildaskäl talar härför, t. ex. när godset är utsatt för risk att bh förstört och enauktion därför inte kan avvaktas. Vidare bör offentlig auktion kunnaunderlåtas, om en försäljning på annat sätt än på auktion kan antas geförmånligare resultat eller om kostnaden för auktionen inte står i rimligtförhåUande till godsets värde. Kravet på att försäljning, som inte sker påoffentlig auktion, skall ske på betryggande sätt bör alltså inte ges en alltförrestriktiv tolkning. 1 26 § andra stycket anges att fraktföraren i god tidskall underrätta "avsändaren" om tid och plats för försäljningen.Detta uttryck motsvaras i utredningsförslaget av "den som ägde förfogaöver godset". Skillnaden föranleds av att departementsförslaget inteuttryckligen reglerar det fallet att avsändarens rätt att förfoga över godsetöverlåtits till mottagaren. Tredje stycket innehåller regler om fördelningen av detbelopp försäljningen inbringar. Köpeskillingen skall efter avdrag för dekostnader som åvilar godset tillställas avsändaren. Överstiger dessa kostnaderköpeskillingen, har fraktföraren rätt till ersättning för bristen. Reglerna om fraktförarens rätt att sälja godset erbjuderhonom inte bara möjlighet att undgå ytterligare besvär och kostnader förgodsets förvaring utan öppnar också möjlighet för honom att göra sig betald försina kostnader. Man kan därför säga att fraktföraren i detta fall har enspeciell panträtt i godset. Det bör dock påpekas att denna panträtt endastomfattar kostnader som åvilar det sålda godset och försäljningskostnaden.Lagförslaget medger sålunda inte att fraktföraren ur köpeskillingen gör sigbetald för andra fordringar som han kan ha hos uppdragsgivaren. Avtal som gerfraktföraren rätt att göra sig betald ur godset i vidare omfattning än somframgår av sista stycket är ogiltigt. Detta följer av att lagens bestämmelserenligt 5 § inte genom avtal får sättas ur spel till nackdel för avsändare ellermottagare.