prop · FX0370 · 1974-12-31 00:00:00 — Somframhållits från flera håll bör ansvaret för preventivmedelsrådgivningenläggas på sjukvårdshuvudmännen och det bör ankomma på varje sjukvårdshuvudmanatt anpassa organisationen av rådgivningen inom sitt område till de lokalabehoven. För egen del vill jag dock förorda att rådgivningsverksamheten får sin organisatoriska förankringi mödrahälsovården. Härom har i stort sett rått enigliel underremissbehandlingen av det av arbetsgrupp angivna förslaget. Ensådan lösning ligger också i linje med de synpunkter som framförts i bl. a.socialstyrelsens redovisade principprogram för den öppna sjukvårdenoch Sjukvårdens och socialvårdens planerings- oeh rationaliseringsinstituts (Spri)rapport 14/72 om den öppna vårdens organisation. Preventivmedelsrådgivningenbör även i fortsättningen utgöra en integrerad del av den gynekologisk-obstetriskaverksamheten. Som också framhållits under remissbehandlingen faller det sig dånaturligt att det medicinska huvudansvaret för rådgivningen får bäras avgynekologerna. Liksom torde dock en betydande del av verksamhetenkomma att handhas av allmänläkare vid vårdcentraler eller av privatläkare m.fl. Mina förslag innebär också att man inom en kommun kan anordna en särskild,till skolan knuten preventivmedelsrådgivning. Inom ett sjukvårdsområde bör denmedicinskt-administrativa ledningen av preventivmedelsrådgivningen skötas avmödrahälsovårdsöverläkare eller av sjukvårdshuvudmannen utsedd överläkare vidkvinnoklinik. Jag vill emellertid, som också betonats underremissbehandlingen, framhålla alt del av psykologiska skäl skulle vara lättareför t. ex. män och ungdomar att söka prevenlivmedelsrådgivning om rådgivningen inlealltför nära kopplas samman med mödravårdscentralernas huvudsakliga arbete. Denpreventivmedelsrådgivning som ges åt nyförlösta kvinnor bör emellertid även ifortsättningen ingå i mödravårdscentralernas uppgifter. Det bör vidare enliglmin mening vara möjligt att utnyttja mödravårdscentralernas lokaler ochpersonal även för sådan prevenlivmedelsrådgivning som bedrivs skild frånmödravårdscentralernas huvudsakliga arbete. Del torde ibland kunna vara svårtatt rekrytera personal enbart för arbete med preventivmedelsrådgivning. Det kandärför vara lämpligt att personalen får alternera mellan vanliga uppgifterinom mödrahälsovård och preventivmedelsrådgivning. Detta torde enklast kunnaordnas om preventivmedelsrådgivningen får utnyttja mödrahälsovårdens resurser. Jag vill betona, att det är angeläget attpreventivmedelsrådgivningen görs lätt tillgänglig för kvinnor som fått abort.Socialstyrelsen har i cirkulär med råd och anvisningar rörande tidigaabortingrepp (MF 1972:59) tagit ett viktigt steg för att förhindra upprepadeaborter. Där framhålls att en kvinna, som skall få abort, bör erbjudasmöjlighet att i samband med abortoperationen få spiral insatt. Så torde redan f.n. ske i stor utsträckning. Frågan om preventrvmedelsrådgivningen inom skolan är underbehandling av utredningen rörande sexual- och samlevnadsfrågor i undervisnings-ochupplysningsarbete (USSU). Förslag från denna utredning väntas . Jag vill också erinra om att skolhälsovårdsutred-ningen enligt sinadirektiv skall ta upp frågan om innehållet i den framtida elevhälsovården. Jagvill framhålla, att en särskild rådgivningsverksamhet för ungdom har en viktiguppgift att fylla i det abortförebyggan- Enligt tillgänglig abortstatistik har under desenaste åren närmare en fjärdedel av aborterna utförts på kvinnor . Vad angår personalresurserna för den föreslagnarådgivningsverksamheten har arbetsgrupp framhållit, att detsannolikt kommer att bli svårt att helt tillgodose behovet av läkare denärmaste åren. Enligt arbetsgruppen finns det emellertid en personalreservbland icke yrkesarbetande barnmorskor och sjuksköterskor med gynekologiskerfarenhet. Denna reserv borde kunna utnyttjas efter viss vidareutbildning.Under remissbehandlingen har uttalats att det bl. a. för att förkorta förekommandeväntetider är angeläget att även andra personalkategorier än läkare tar del iverksamheten. Det har även framhållits att barnmorskorna i dagens läge ofta harstörre kunnande inom obstetrik och gynekologi än de flesta icke specialiseradeläkare. Spri har i sin nämnda rapport anfört, att en hel del tidskrävandemen rutinbetonade arbetsmoment inom preventivmedelsrådgivningen bör kunnautföras av distriktsbarnmorskor eller specialutbildade sjuksköterskor. Spriframhåller också att tillgången på personal i öppen värd inom den närmasteframtiden inte torde sätta några speciellt snäva gränser för utbyggnaden avdenna vård. Enligt här redovisade uppgifter torde tillgången påpersonal således inte utgöra hinder för den utbyggnad avpreventivmedelsrådgivningen, som enligt vad jag anfört i det föregående ärönskvärd. Äv flera skäl är det därvid angeläget att föra över en del avläkarnas uppgifter inom preventivmedelsrådgivningen till barnmorskor. Enförutsättning för att så skall kunna ske är att barnmorskorna får erforderligutbildning. har under budgetårev. 1972/7 3 startat en kursverksamhetför överläkare/bitr. överläkare vid kvinnoklinik samt för barnmorskor i antikonceptionoch preventivmedelsrådgivning. Syftet med kurserna för barnmorskor är att dessaefter en två veckors kurs med teoretisk och praktisk undervisning och efterföljandehandledd praktik (inskolning) på hemorten självständigt skall kunna skötainformations- och rådgivningsverksamhet t. ex. på speciella mottagningar förpreventivmedelsrådgivning. Vidare har antikonception ochpreventivmedelsrådgivning fr. o. m. beretts ökat utrymme iutbildningen av sjuksköterskor/ sjukskötare saml barnmorskor, vilket innebäratt alla blivande barnmorskor numera erhåller utbildning på detta område. -Läkare som genomgått sådan kurs som nämnts avses kunna svara för undervisningenpå landstingsnivå av allmänläkare och industriläkare m. fl. samt av t. ex.barnmorskor, skolskötersikor och kuratorer, som är engagerade i antikonceptionellrådgivning. framhållit i sitt remissyttrande bör enintensifierad undervisning om antikonception komma till stånd för allakategorier läkare som arbetar med preventivmedelsrådgivning. Detta synesangeläget inte minst för att allmänläkare i glesbygdsområden skall bli bättrelämpade att meddela sädan rådgivning. Enligt abortkommitténs förslag bör allpreventivmedelsrådgivning som lämnas i samhällets regi vara kostnadsfri för denenskilde. Vidare bör enligt kommittén samhällets möjligheter att lämnaekonomiskt stöd för besök hos privatläkare för prevenlivmedelsrådgivningsnarast utredas liksom möjligheten att utan samband med rådgivningtillhandahålla kostnadsfria skyddsmedel. Till sistnämnda fråga återkommer jag iföljande avsnitt. har i en promemoria medförslag till avgifter för viss läkarvård utanför försäkringskassornasbetalningsskyldighet rekommenderat sjukvårdshuvudmännen att fr. o. m. den 1januari 1973 inte ta ut någon avgift av patienter som utan att sjukdomföreligger söker preventrvmedelsrådgivning vid gynekolog- ellerallmänläkarmottagning. Enligt rekommendationen bör avgift inte heller tas utför förskrivning, utprövning eller kontroll m. m. av vissa preventivmedel. Vidsådan rådgivning som eventuellt sker i samband med sjukbesök skall däremotliksom tidigare utgå avgift med . Inte heller omfattar rekommendationenden kostnadsfria rådgivningen inom mödrahälsovården och vid sexualrådgivningsbyråer. För all preventivmedelsrådgivningen skall kunna byggas uti önskvärd omfattning och effektiviseras måste verksamheten stödjas ekonomiskt.Stödet bör anordnas så att det stimulerar såväl huvudmän som andra, t. ex.kommuner och privata organisationer, till att snabbt bygga ul verksamheten ochuppmuntrar den enskilde att utnyttja möjligheterna till rådgivning. Den somsvarar för rådgivningen bör därför ges möjlighet att fä en betydande del avsina kostnader för verksamheten täckta. Rådgivningen bör varakostnadsfri för den enskilde. Det är avstor betydelse att ett ersättningssystem konstrueras så att det bliradministrativt lätthanterligt. Ur denna synpunkt synes en anknytning tillsjukförsäkringen medföra många fördelar. F. n. utgår ersättning frånsjukförsäkringen endast om rådgivningen lämnas av läkare i samband medsjukbesök. 1 sådant fall utgår ersättning för läkarbesöket. Om läkarkon-sullationenendast avser rådgivning om födelsekontroll utgår däremot-ingen ersättning frånsjukförsäkringen oavsett om rådgivningen tillhandahålls genomsjukvårdshuvudmans försorg eller pä annat sätt, t. ex. av enprivatpraktiserande läkare. För att i första hand sjukvårdshuvudmännen skallstimuleras att bygga ut rådgivningen bör ersättning utgå från den allmännaförsäkringen enligt ett system liknande det som gäller för den öppnaläkarvården. Ersättningen bör omfatta även den rådgivning som bedrivs av vissaorganisationer, t. ex. . Även till privatpraktiserande läkare som meddelarpreventivmedelsrådgivning bör ersättning utgå. Regeringen bör ges befogenhetatt fastställa grunder för ersättningen till privatläkarna. Frågan i vad månersättning bör utgå till privatläkare kommer att tas upp i samband medprövningen av förslaget om nya regler för ersättningen från sjukförsäkringenför privatläkarvård (Ds S 1973:5). Rätten till ersättning bör fastställas i ensärskild lag. Jag föreslår att lagen kallas lag om ersättning för viss födelsekontrollerandeverksamhet m. m. Efter kontakter med företrädare för harersättningen t. v. beräknats böra utgå med . för varje personligt besökför rådgivning. Detta belopp har.räknats fram med utgångspunkt i en upp- skattning av olika personalkategoriers medverkan irådgivningsverksamheten och den genomsnittliga tidsåtgången för ett besök. 1beloppet ingår också ersättning för de preventivmedel och för utfärdandet av derecept på p-piller som i samband med rådgivningen tillhandahålls den försäkrade.Beloppet innefattar vidare e:rsättning till sjukvårdshuvudmännen för ökadeinformationsinsatser från deras sida och för avlösning av det nu utgåendeanslaget Abortförebyggande åtgärder. Därvid har förutsatts att landstingen äveni fortsättningen skall ställa kuratorer och annan personal till förfogande förde utredningar i abortärenden som i regel skall äga rum dä fråga uppkommer omabort efter 12:e havandeskapsveckan. Ett villkor för att ersättning skall utgåbör vara att både rådgivning och preventivmedel tillhandahålls kostnadsfrittför den enskilde. Redan nu är rådgiv-nmgen enligt Landstingsförbundetsrekommendationer kostnadsfri för den enskilde. Det nu föreslagnaersättningssystemet avses göra det möjligt för sjukvårdshuvudmännen att snabbtbygga ut preventivmedelsrådgivningen och minska väntetiderna. För den enskildeinnebär förslaget vidare en avsevärd reducering av utgifterna förpreventivmedel. Ersättningens storlek bör dock inte anges i den föreslagnalagen utan bestämmas av regeringen i administrativ ordning. Det förutsätts att sjukvårdshuvudmännen i sinrådgivningsverksamhet gör särskilda insatser för personer och grupper som harett markerat behov av rådgivning och hjälp t. ex. ungdom, kvinnor som fåttabort och invandrare. 1 detta sammanhang vill jag understryka att männen likaväl som kvinnorna bör ha tillgång till ifrågavarande rådgivning. Ersättningen till sjukvårdshuvudmän m. fl. förpreventivmedelsrådgivning bör betalas av de allmänna försäkringskassorna.Kassornas utgifter för dessa kostnader bör finansieras på samma sätt somutgifterna för den obligatoriska sjukförsäkringen. Dessa utgifter täcks enligtgällande regler till en tredjedel av statsbidrag, till avarbetsgivaravgifter och till återstoden () av avgifti;r från deförsäkrade. Den föreslagna metoden för finansiering av kostnadernamedför ändringar i 19 kap. 4, 6 och 7 §§ lagen (1962:381) om allmän försäkring. Jag återkommer i ett följande avsnitt till en beräkning avkostnaderna för samtliga föreslagna åtgärder. Angående den närmare innebörden av lagförslagen hänvisarjag till special motiveringen. 6.3 Kostnaderna för preventivmedel Prisnedsätlning vid inköp av preventivmedel medges enligtförordningen (1954:519) angående kostnadsfria och prisnedsatta läkemedel m.m.endast om preventivmedlet är läkemedel och förskrivs vid sjukdom. Om medletförskrivs enbart i födelsekontrollerande eller annat förebyggande syfte fårpatienten betala hela kostnaden själv. Värdet av för försäljning i godkändapreventivmedel utom p-piller har med ledning av Apoteksbolagetsförsäljningspriser uppskattats till ca 36 milj. kr. Därtill kommerförsäljningsvärdet av beräknad förbrukning av p-piller, ca 18 milj. kr. 1 den allmänna debatten har förts fram förslag om attpreventivmedel borde tillhandahållas helt kostnadsfritt eller att i varje fallsamhället kraftigt borde bidra till kostnaderna. har framhållitatt den enskildes kostnader för födelsekontroll inte är obetydliga och allutgifterna är kännbarare ju lägre vederbörandes inkomst är. Ätt jämställa allaslags preventivmedel med läkemedel skulle emellertid enligt min mening innebäraett alltför stort avsteg från nuvarande principer för rabattering av läkemedelinom den allmänna försäkringen. Det skulle vidare särskilt vad gäller kondomerkräva läkares medverkan i en icke önskvärd utsträckning. När det gällerdistributionen av kondomer skulle en sådan ordning dessutom kunna få den ickeönskvärda effekten att den vittförgrenade distributionsapparat som finns pådetta område skulle brytas sönder. Vad gäller p-piller omfattas dessa redan nu i vissa fallav de regler som gäller för prisnedsätlning på läkemedel, nämhgen då p-pillerförskrivs som medel mot sjukdomstillstånd. En undersökning visar alt avförskrivna p-piller inom ett visst område var läkemedelsrabatterade. Det synesmig ej vara motiverat att låta olika regler gälla beroende på vilken orsak tillförskrivningen som anges. Att låta reglerna om läkemedelsrabattering gällaäven i de fall där p-piller förskrivs enbart i födelsekontrollerande syfte ärenligt min mening en rimlig lösning av kostnadsfrågan vid denna form av antikonception.Jag föreslår därför att p-piller i samtliga fall får omfattas av läkemedelsrabatteringen.Förordningen angående kostnadsfria och prisnedsatta läkemedel m. m. bör därvidförses med ett tillägg som innebär att bestämmelserna om prisnedsätlning förläkemedel som förskrivs vid sjukdom skall äga motsvarande tillämpning på p-pillersom förskrivs enbart i födelsekontrollerande syfte. Detta förslag innebär att ingen skall behöva betala mer än15 kr. vid varje inköp av p-piller som skrivits ut enbart i födelsekontrollerandesyfte. För att motverka en överförskrivning av ifrågavarande medel börsocialstyrelsen utfärda rekommendationer om förskrivningens storlek. Därvidbör riktmärket vara att p-piller för högst förbrukning skall kunnainköpas vid samma expeditionstillfälle. Kostnaderna för rabattering av p-piUer som förskrivsenbart i födelsekontrollerande syfte bör bestridas av sjukförsäkringen i sammaordning som kostnaderna för övriga prisnedsatta läkemedel. Vad gäller övriga preventivmedel anser jag att det finnsanledning att i viss utsträckning tillhandahålla den försäkrade sädana medelutan kostnad i samband med preventivmedelsrådgivning. Spiral och pessar meddärtill hörande första behov av kemiska medel bör alltid tillhandahållas ochäven insättas eller inprovas gratis av den som står för rådgivningen. Däremotbör kemiska medel samt kondomer endast tillhandahållas i begränsad omfattningi samband med rådgivningen. 1 saml Nr 70. Dessa överväganden har legat till grund vid den iföregående avsnitt nämnda beräkningen av ersättning till sjukvårdshuvudmännenför preventivmedelsrådgivning. Jag utgår sålunda från att de föreslagnaprinciperna kommer att tillämpas vid rådgivningen. Med abortrådgivning avser jag personlig rådgivning ommöjligheterna att vid icke önskad graviditet erhålla abort samt personliginformation om samhällets stödåtgärder vid graviditet m. m. Aborlrådgivning bedrivs f. n. huvudsakligen avsjukvårdshuvudmännen vid särskilda abortrådgivningsbyråer och vid vissafamiljerådgivningsbyråer. Statsbidrag kan utgå till båda dessa former avrådgivningsverksamhet. Med nu gällande abortlagstiftning harabortrådgivningsbyråerna till huvudsaklig uppgift att bidra med den utredningsom måste göras innan beslut fattas i ett abortärende. Vid sidan härav gårrådgivningsverksamheten ut på att bistå kvinnan med social information,personlig rådgivning och psykologiskt stöd. Inom sjukvårdsområden med särskilt organiserade aborträdgivningsbyråertorde kvinnor, som vill ha upplysning om möjligheterna att få abort, i relativtstor utsträckning vända sig direkt till byrån. Det vanligaste torde emellertidvara att kvinnan först vänder sig till en läkare - privatpraktiserande ellertjänsteläkare eller till öppen rhottagning vid ett sjukhus, vanligen enkvinnoklinik. Det förekommer också att den första kontakten tas med mödravårdscentral,med distriktssköterska eller barnmorska, med socialvårdsmyndighet eller medRFSU. I det utredningsarbete, som enligt nuvarande bestämmelserföregår abort, deltar vanligen såväl gynekolog som psykiater och kurator.Kuratorns utredning utgör oftast en väsentlig del av beslutsunderlaget.Vanligen görs en kompletterande utredning av den psykiater som utfärdar det s.k. tvåläkarintyget. Som regel brukar ett eller två besök hos kuratorn ansesvara tillräckligt. Kuratorn gör ofta en fullständig social' utredning, medanutredningen i vissa fall är mindre omfattande. Vid klara medicinskaindikationer för abort förekommer ofta ingen kuratorsutredning. 1 ärenden somskall behandlas av socialpsykiatriska nämnd görs alltid enfullständig utredning av kurator. har framhållit att kvinnan inte skallbehöva hänvisas till särskilda rådgivningsinstanser i en abortsituation utanskall kunna anlita mödrahälsovården såväl vid oplanerad som planeradgraviditet. Enligt kommittén bör därför abortrådgivningen samordnas med mödrahälsovården. Enligt det förslag till abortlagstiftning som chefen förjustitiedepartementet har lagt fram kommer beslut om abort i regel att fattasefter samråd mellan kvinnan och en gyrrekolog. Ett i princip obligatorisktkrav på särskild kuratorsutredning föreslås gälla endast för de fall däaborterna skall ske efter utgången av 12:e havandeskapsveckan. torde omfattningen av kuratorernas utredande verksamhetkomma att minska rätt avsevärt jämfört med vad som gäller f. n. Därigenom blirdet möjligt att koncentrera deras verksamhet till de ofta mera kompliceradesena abortärendena. Jag vill betona angelägenheten av att utredningsförfarandetanpassas efter förhållandena i det enskilda fallet och att förfarandet underinga förhållanden får orsaka onödigt uppskov med själva abortbeslutet. Dettagäller naturligtvis i särskilt hög grad när graviditeten har framskridit sålångt att 18-veckorsgränsen är nära förestående. Som chefen för vidare har framhållittjänar kontakten med en kurator i ett abortärende inte bara syftet att breddaunderlaget för läkarens ställningstagande utan den innebär också en värdefullmöjlighet för kvinnan att få social information samt personlig rådgivning ochpsykologiskt stöd i den ofta komplicerade situation som föreligger vid oönskadgraviditet. Behov av sådan rådgivning kan naturligtvis ofta förekomma även ifall då det inte finns något obligatoriskt krav på en kontakt med kurator. Detär således uppenbart att samhället måste se till att det finns enändamålsenligt utformad och smidigt fungerande rådgivningsverksamhet som kantas i anspråk så snart den kan fylla en meningsfull uppgift, dvs. när kvinnanfrivilligt vill ta dess tjänster i anspråk. Det är därför av största vikt attdet ställs sådana resurser till förfogande för abortrådgivning att kvinnan utanomgång och med minsta ekonomiska uppoffringar kan komma i kontakt med kuratoreller annan för ändamålet utbildad person för att gå igenom sina problem. Enligt min mening bör alltjämt sjukvårdshuvudmännen ha dethuvudsakliga ansvaret för att abortrådgivning tillhandahålls. Det bör fä ankommapå huvudmännen själva att med utgångspunkt i lokala behov och förutsättningarorganisera rådgivningsverksamheten. Jag vill framhålla att det är synnerligenönskvärt att kuratorerna knyts till de mottagningar dit kvinnan vänder sig föratt få abort. Som justitieministern betonat är det vidare viktigt att kvinnanredan vid den första kontakten i ett abortärende upplyses om möjligheternatill aborlrådgivning. Härigenom vinner man att kvinnan kan få sitt önskemål områdgivning tillgodosett på ett snabbt och smidigt sätt. Vidare torde det oftaframstå som naturligt att rådgivningsverksamheten samordnas med det nyssnämnda utredningsförfarandet vid abort efter 12 re veckan. Jag delar abortkommitténs uppfattning att det statsbidragtill abort-förebyggande åtgärder som f. n. utgår bör upphöra. Ersättning tillsjukvårdshuvudmännen för abortrådgivning bör i stället utgå i samma ordningsom jag förordat för preventivmedelsrådgivningen. Som jag har framhållittidigare förutsätter jag att landstingen även i fortsättningen ställer kuratoreroch annan personal till förfogande för sådan kostnadsfri utredning iabortärende som i regel skall föregå abort efter 12;e havandeskapsveckan. Jagvill i detta sammanhang åter betona att abort lika litet somhittills får betraktas som en form av födelsekontroll. Allmän preventivmedelsinformation kan lämnas dels sominformation om preventivmetoder, dels sorn upplysning om existerandeindividuell preventivmedelsrådgivning. betonade i sitt förslag det väsentliga ifortlöpande upplysning som leder till användning av förebyggande metoder. Detvar vidare enligt kommittén angeläget att den upplysning som meddelades var såingående och saklig sora möjligt sä att den klargjorde, att varje preventivmetodhar fördelar och nackdelar, att olika metoder ofta med fördel kan användas iolika samlevnadssituationer eller i skilda åldrar och att metoderna ger störretrygghet ju mera konsekvent de används. Den i avsnitt 6.2 nämnda arbetsgruppen inomsocialstyrelsen föreslog att prevenlivmedelsinformation till allmänheten bordeäga rum genom informationsbroschyrer om preventivmedel och deras användning.Broschyrerna borde lämpligen utformas inom hälsovårdsupp-lysningsdelegalion(numera ) i samråd med och sjukvårdshuvudmännenoch finnas tillgängliga inom mödrahälsovården, på gynekologavdelningar,vårdenheter etc. De borde översättas till olika utländska språk. Nyblivnamödrar borde informeras om preventivmedel redan på förlossningsavdelningen.Arbetsgruppen framhöll också vikten av att allmänheten informeras om var preventivmedelsrädgivningtillhandahålls. Det borde åligga sjukvårdshuvudmännen att ombesörja sådaninformation, dels direkt till vissa grupper av människor, dels genom disiributionpå kvinnokliniker, mödravårdscentraler och inom skolväsendet. Jag vill förmin, del instämma i dessa uttalanden. Inom den samhälleliga sektorn är det, vid sidan om skolan,i huvudsak som har till uppgift attbedriva preventivmedelsinformation. 1 årets statsverksproposition (prop. F 8) föreslås att nämnden för /75 skall anvisas . för detta ändamål. 1 den informationsverksamhet som nämnden redanbedrivit pii preventivmedelsområdet har tyngdpunkten lagts vidungdomsgrupperna. Inom harutarbetats ett förslag till långsiktigt handlingsprogram förpreventivmedelsinformationen i landet. Förslaget omfattar, i överensstämmelsemed vad jag sagt, inte informationsinsatser på skolans område. Nämndens förslag avser en lidsperiod på i första hand femår. 1 handlingsprogrammet anges olika målgrupper som nämnden anser det särskUtviktigt att nå. HU räknas beslutsfattare, informatörer - rådgivare oeh opinionsbUdare.Ytterligare målgrupper som bör prioriteras är enligt nämnden ungdomar, nyblivnaföräldrar, kvinnor som fått abort och invandrare. Angående den direktainformationen till vissa grupper anges i förslaget bl. a. dels att den utöveren rent teknisk rådgivning också måste omfatta det större området sexualitet och samlevnad, dels ge ökad kunskap om preventivmedel, dels framhålla att aborten inlefår betraktas som ett preventivmedel.