prop · FX03168 · 1974-12-31 00:00:00 — Med ränta likställs enligt17 § 2 st, i lagförslaget varje annan gottgörelse, sora utgör ersättning vidlån av pengar. Av specialraotiveringen tUl 17 § fraragår, att raed sådangottgörelse avses "aviseringskostnader, porto och kreditavgifter soranuraera regelbundet bmkar debiteras låntagaren". Däreraot nänrasingenting ora de förvaltnings- och fondbidrag, som hypoteksförenmgarnaslåntagare har att erlägga tUl föreningen. Möjligen anser utredningen att dessabidrag inte skaU omfattas av ränteregleringen på grand av den föreslagna bestämraelseni 17 § 3 st,, enligt vUken ränteregleringen ej gäller "ränta som fastställtsi särskild ordning eller sora beräknas enligt särskilda bestämmelser".Banken anser att låntagarnas förvaltnings- och fondbidrag i de kooperativtarbetande hypoteksinstiluten inte behöver omfattas av rän-tereglermgen ochfmner det lärapligt att den föreslagna lagtexten förtydligas på denna punkt. påpekar att utredningen i sittförslag ora räntereglering i lagtexten har förändrat beskrivningen avbegreppet ränta i förhåUande till gällande lagtext. Föreningen utgår från atttolknmgen av begreppet ränta inte ändrats och heraställer att denna tolkningbibehålls i lagtexten. Med ränta bör alltså likställas varje annan gottgörelse,sora utgör ersättning vid lån av pengar och sora inte enbart utgör ersättningför särskUda omkostnader i anledning av lånet. är kritisk raot förslaget oraräntereglering och anför bl, a, följande. styr traditionelltbankernas in- och utiåningsräntor raed hjälp av diskontot. Detta raedelfungerar norraalt väl, vilket visas av att nuvarande lag ora ränteregleringaldrig har behövt tUlärapas, Man kan emeUertid tänka sig situationer därmarknaden är så kraf- Prop, 1974:168 120 tigtur balans att diskontopolitiken, eventueUt förstärkt raed rekoraraen-dationerm, ra, från , inte räcker tUl för att förhindra av ejönskade ränteförändringar. Detta gäller särskUt vid överefterfrågan på gmnd avkredittestriktioner, I sådana fall begränsas eraellertid effektiviteten hos enräntereglering av att en snabbt växande grå marknad uppstår. På denna marknadfår man starka räntestegringar helt utanför ränteregleringslagenskontroUoraråde. Om raan i fall av kraftig jämviktsbrist håller räntan på denordinarie marknaden låst på en låg nivå med hjälp av ränteregleringslagen,vidmakthåller raan därigenora järaviktsbristen och ger incitament tUl den gråmarknadens tillväxt. Om man däremot låter räntan på den ordinarie marknadenstiga närmare ett läge motsvarande järavikt raellan utbud och efterfrågan,stöds kredit-restriktionema sora den grå raarknaden ej blir såbetydande. Man kan således få bättre kontroll över ränteläget på den totalakorta kreditmarknaden genom att avstå från hård räntestyming på den ordinariedelen. En räntereglering får enligt bankföreningenolyckliga verkningar från kreditfördelningssynpunkt. Vid kreditinstitutensutiåning tiUämpas ett brett register av olika räntesatser som är avpassadeefter kreditemas risk, löptid och säkerhetens art osv. Detta vidsträcktaränteregister fyller en viktig funktion som regulator av kreditefterfrågan ochkreditgivning och är ett viktigt medel för att skapa balans mellan kreditutbudoch kreditefterfrågan av olika slag. En räntereglering blir betydligt merschematisk och stelbent och raedför därför att det tUlgängUga kapitalet inteblir fördelat på det från samhäUsekonoraisk synpunkt riktigaste sättet. Ettytterligare skäl mot att genom reglering låsa räntan vid en ickemark-nadsraässig nivå är det nära saraband sora råder raeUan det svenska räntelägetoch räntorna utoralands, stora utrikeshandel och därraedsamraanhängande betalnuigar tUl och från landet innebär att det svenskaränteläget inte kan avvika i större utsträckning fråndet intemationeUa utan att störningar uppkommer i valutasituation, Utredningens förslag om uppgiftsskyldighet och omrätt för att förelägga vite, ora skyldigheten inte iakttas, hargodtagits eUer läranats utan erinran av de flesta remissinstanserna. Deerinringar sora framförts gäUer dels rätten för att förelägga viteoch dels behovet av en sekretessbestämraelse. Kammarrätten anför bl, a. att, om bestämmelsernaora uppgiftsskyldighet ej iakttas, enligt förslaget genora vite fårtillhålla stäUföreträdare för kreditinstitut eller raotsvarande att fuUgöraskyldigheten. Stadgandet har ingen raolsvarighet i nu gäUande lagstiftning. nandebesläraraelse fanns visserligen lag om räntereglering m. ra, tUlsynsrayndighet hade raöjlighet att förelägga vite raen bestäraraelsenansågs vid lagstiftning böra utgå ur lagen (prop, 1962:143 s, 12), Somskäl för alt återinföra en besläraraelse ora vitesföreläggande åberoparutredningen att en raindre sparbank inte fullgjort sin uppgiftsskyldighet.Skälet verkar inte övertygande och kararaarrätten ifrågasätter ora riksbankenskall utmstas raed en befogenhet, som kan förväntas korama att ytterst sällanbehöva utnyttjas. Skulle förslaget om befogenhet för attförelägga vite godtas, uppkommer enligt kamraarrätten en annan fråga, sorainte diskuterats av utredningen, JämlUct 30 § i den föreslagna lagen får talaninte föras raot beslut enligt lagen och således ej heller mot bankensbeslut ora vitesföreläggande. En sådan inskränkning i rätten att anföra besväröver vitesföreläggande skulle stå i strid raot eljest iakttagna principer (jfrlagrådets yttrande i en snarlik frågeställning, prop. 1962:143 s, 33). Attraärka är att föreläggandet riktar sig raot enskild person och ej raot ettkreditinstitut. Om den föreslagna rätten att förelägga vite godtas, bÖr enligtkamraarrättens raening i lagtexten införas en besläraraelse ora besvärsrättsåvitt avser beslut ora vitesföreläggande. Den praktiska lösningen av dessafrågor är enligt kararaarrätten att den föreslagna rätten för attförelägga vite utgår ur lagen. En sådan lösning överensstäraraer bättre raedden praktiska enkelhet sora i övrigt kännetecknar förslaget och kan kanskepåverka stäraningen hos de företrädare för kreditinstituten, raed vilkariksbanken raed lagen sora stöd kommer att träffa överenskomraelser ora detpraktiska handhavandet av kreditgivningen. En altemativ möjlighet attåtrainstone tUl en del beakta det behov utredningen vill tiUgodose raedbestämraelsen ora vitesföreläggande synes vara att rUcsbanken i fall avtredska vid kreditinstituts fullgörande av uppgiftsskyldighet bör kunnapåräkna hjälp av bankinspektionen eller av annan raotsvarande rayndighet. Dessarayndigheter har ju att tiUse att gäUande föreskrifter efterföljs. Riksbanksfullmäktige (raajoriteten) tar också uppförslaget att vite skaU kunna föreläggas stäUföreträdare för mstitut sora ratefullgör sin uppgiftsskyldighet, Fullraäktige anser att det vore naturligare omföreläggandet riktades mot institutet sora juridisk person och inte raot en befattningshavarei institutet, Bankinspekiionen frarahåller att bestämraelsernaora sekretessskydd ilO§ ränteregleringslagen inte har överförts till den nyalagen, I betänkandet hänvisas tUl banklagstiftningens bestäraraelser ora banksekretess(t, ex, 192 § banklagen) och till 18 § sekretesslagen. Här är dock att raärkaatt 10 § ränteregleringslagen ger ett raera orafattande sekretesskydd än de avutredningen åberopade lagrararaen, vilka endast avser enskilds förhållanden tiUkreditinstitut. såledesinte något skydd för uppgifter om sådana intema förhållanden, sorakreditinstitut av konkunens- eller andra skäl kan ha ett berättigat intresse avatt heralighålla. Inspektionen föreslår därför att en bestäramelse liknandeden sora nu finns i ränteregleringslagen tas in i den nya lagen samt att endäreraot svarande regel införs i sekretesslagen. anser också att ensekretessbestämraelse raotsvarande 10 § ränteregleringslagen bör mföras i dennya lagen, enär sekretess annars inte uppnås för uppgifter sora hänför sigenbart tUl kreditinstituten själva och inte tUl deras kunder, Reraissinstansema har i aUmänhet inte haft någotatt erinra mot de av utredningen föreslagna bestäraraelsema ora särskildaavgifter. framför dock vissa invändningar motförslaget i denna del. Föreningen konstaterar att de föreslagna avgifternasstorlek innefattar kraftiga höjningar i vissa fall en fyrdubbling i förhållandetUl vad sora gäller enUgt nuvarande beredskapslagstiftning. En allraän höjningav avgiftsnivån kan enligt bankföreningens raening inte anses raotiverad föratt åstadkomraa tillräcklig effektivitet, EnUgt 24 § utgår särskUd avgift vidöverttädelse av föreskrift ora eraissionskontroll. Det bör enligt bankföreningensraening klarläggas, att det är låntagaren och inte emissionsbanken som äravgiftsskyldig. En annan sak är att emissionsbanken i nu avsedda fall kankomraa att bli ersättningsskyldig gentemot låntagaren. Avgiftens storlekenligt 24 § föreslås höjd från nuvarande en halv procent till högst två procentav hela lånesumraan av den för lånet bestärada längsta löptiden.Detta innebär att avgiften i fråga om ett 25-årigt lån kan korama att uppgå tUl50 % av lånesumman, vilket raåste betecknas som orimligt, I anslutning till bestäramelsen ora sanktion raotöverträdelse av föreskrift ora emissionskontroll vill bankföreningen fästauppmärksaraheten på att det erfarenhetsmässigt förekommer fall, i vilka detfinns utrymme för olika meningar huruvida viss typ av skuldebrev skall ansesorafattad av eraissionskontrollen eller ej. Det bör raed hänsyn härtill skapasraöjlighet att hos regeringsrätten erhålla bindande förhandsbesked i dettaavseende, I 25 § i förslaget ges regler om avgift vidöverträdelse av föreskrift om s, k. allmän placeringsplikt. Avgiften skall förviss beräkningsperiod svara mot ränta på den del av ålagd placeringsplikt förperioden eller för perioden och tidigare beräkningsperioder sammantagna, sominte uppfyllts. Bestämmelsens innebörd är enligt bankföreningen oklar även seddtUlsammans med kommentaren. förutsätter emellertid, att 25 §inte skall kunna tillämpas så att den får negativa retroaktiva effekter. Avmolivuttalanden framgår att det vid tillämpning av 25 § blir fråga om ensammanläggning av under- och överskott. Detta torde innebära att en utjämningskall ske mellan överskott och under- skottunder , I de nuvarande lagarna ora Ukviditets- och kassakvot resp,placeringskvot finns bestäraraelser sora ger raöjlighet att vidtiUärapningen av avgiftsreglerna raedge sådan utjäraning. Motivuttalanden gernärraast intryck av att utjäraning obUgatoriskt skall ske. Den berörda typen avutjäraning torde kunna koraraa i fråga vid tUl-lärapningen av förutom 25 § 22 och 23 §§. anser, att det i lagtexten bör klarläggas attutjäraning av underskott och överskott skall kunna ske vid avgiftsberäkningen. I 28 § i förslaget stadgas att, om särskUda skälföreligger, särskild avgift får nedsättas eller helt efterges. mening finns vissa typfall, i vilka nedsättning eller eftergiftav avgift alltid skall äga rum. Ett exerapel är då överträdelse av föreskriftora eraissionskonttoU ansetts föreUgga, men låntagaren haft goda skäl för sinbedöraning att skuldebrevet ej omfattades av eraissionskontrollen. Ett annatexerapel är då 26 § skall tiUärapas för överträdelse av föreskrift ora s, k,särskUd placeringspUkt, raen banken i fråga hindrats från att fullgöra sinplaceringsplikt på grand av omständigheter, över vUka den ej kunnat råda,exempelvis att avtal ora byggnadskredit ej kunnat träffas på grund av att entiUtänkt raotpart ej varit beredd att sluta det avsedda kreditavtalet. Det börgenora motivuttalanden klarläggas, att i sådana fall nedsättning ellereftergift av avgift aUtid skall ske, tar i detta sararaanhang uppfrågan ora de beskatt-ningsmässiga konsekvensema av de föreslagna sanktionerna.Med hänsyn tUl arten av de administtativa sanktioner sora föreslås underbeteckningen särskUd avgift, kan det antas att det kreditinstitut sora påförssådan avgift komraer att yrka avdrag för avgiften vid inkorasttaxeringen. Motbakgmnden av att avgift enligt förordningen (1972:436) ora överlastavgiftansetts inte böra få dras av kan ifrågasättas, om de nu föreslagna avgiftemabör vara att hänföra tiU vid taxeringen avdragsgUla omkostnader, avdraganses ej böra raedges, bör ett förtydligande i 20 § koraraunalskattelagen göraspå sararaa sätt sora sketl beträffande överlastavgift. Den av uttedningen föreslagna straffbestäraraelsenhar läranats utan erinran av nästan saratiiga reraissinstanser. En sådan bestämraelseavstyrks eraellertid av kammarrätten, sora anför att bestämmelsen saknarmotsvarighet i nu gällande lagstiftning och att utredningen inte anfört någotskäl för sitt förslag i denna del, I avsaknad av uppgift om faU, då dethitintUls förekorarait att oriktig uppgift av den art förslaget avser verkligenlämnats, synes det enligt kararaarrätten svårt att finna tUlräckUg grund förbestäraraelsen. Det synes inte föreligga skäl att anta att ställföreträdareför kreditinstitut skulle vara benägna att lärana orUctiga uppgifter. Ettstraffhot kan för övrigt vara berättigat enbart under antagande att en sådanbenägenhet skulle föreligga ien större krets. Att så skuUe vara förhåUandet synes uteslutet. Även underantagande av risk för ett eller annat fall av orUctigt uppgiftslämnande synestillräckliga skäl inte föreUgga för att en straffbestämmelse införs. Det kantUläggas, att de problem som uppkonuner vid förverkligandet av dekreditpoUtiska önskemål som avses med lagstiftningen i första hand och istörsta möjUga utsträckning bör lösas genom överenskommelser. Sådanaförutsätter ett klimat av örasesidigt förtroende. En sttaffbestämraelse synesinte vara ägnad att bidra härtill. Enligt utredningens lagförslag finns inte någonrätt att anföra b e-s v ä r mot rUcsbankens beslut enligt lagen. Detta förslaggodtas eller lämnas utan erinran av flertalet remissinstanser. Kammarrätten tarupp denna fråga och konstaterar att utredningen för sin del funnit behov avbesvärsrätt ej föreligga beträffande beslut av om påförande avsärskild avgift. Frågan ora rätt att anföra besvär över rUcsbankens beslut omuttagande av sanktionsbelopp har diskuterats i förarbetena tUl nu gällandelagstiftning (prop. 1962: 143 s. 24). Denna innehåller inte någon regel orasådan klagorätt. Kararaarrätten har inte funnit något skäl som talar för enändring i vad sålunda hittiUs gällt. Några instanser är emeUertid kritiska raotförslaget och yrkar att besvärsrätt införs. TUl dessa hör bankinspektionen ochbankföreningen. Bankinspektionen anför bl. a. att rätten tUl talanraot beslut har behandlats i anslutning tUl tidigare lagstiftningpå det kreditpolitiska området. Möjligheten att överklaga har därvid avvisats.De skäl som anförts har varit, att beslut om sanktioner väsentligengrundas på räkneoperationer och att en besvärsrätt hos Kungl. Maj:t inte ärförenlig raed ställning sora ett verk. I betänkandetupprepas dessa skäl raot en besvärsrätt. Inspektionen erinrar ora att dennyligen från principiella synpunkter gått in på frågan ora besvärsrätt överbeslut sora fattas av ett organ i , nämligen i anledning avbankföreningens och industriförbundets framställning ora ändrad besvärsordningi valutaärenden, I yttrande den 18 deceraber 1973 erinrade inspektionen ora deförbättringar i den enskildes rättsskydd sora genoraförts i och raedantagandet av förvaltningsprocesslagen och förvaltningslagen. Inspektionenuttalade vidare, att det från rättssäkerhetssynpunkt är betydelsefullt attbesvärsprövningen inte bara de facto är tUlfredsstäUande utan också är såanordnad att raedbor-garna får uttryckliga legala garantier för en obunden ochkvalificerad rättsprövning. Motsvarande synpunkter gör sig enligtbankinspektionen raed ännu större styrka gällande i förevarande sararaanhang,där enligt förslaget varje besvärsraöjlighet skuUe saknas. Utredningen hänvisarvisserUgen tUl att en bank, sora blir anraodad att erlägga straffavgift,skulle kunna vägra betala, varefter skuUe få stämraa banken tilldorastol med krav på avgiften. En rättsprövning skulle alltså kunna an- ordnaspå denna väg. Det måste emeUertid konstateras, att den anvisade vägen är fögarealistisk, Bankema är aUtför beroende av saraarbetet med för att ipraktiken kunna vidta en så drastisk åtgärd som att vägra betala ensttaffavgift för vilken rUcsbanken i och för sig har lagstöd. Frånförvaltningsprocessens oraråde kan för övrigt erimas ora att viten utdöras avdorastol men att vitesförelägganden bortsett från processviten regelmässigtkan överklagas genom besvär. Avsaknaden av besvärsmöjUghet är enligtbankinspektionen i detta faU så raycket aUvarligare sora förslaget tUl sinaUraänna innebörd karakteriseras av starkt ökade befogenheter för rUcsbankenatt träffa diskretionära avgöranden. Enligt inspektionens raening är destatsrättsliga skäl som anförts mot en klagorätt inte bärande. Riksbankensbefogenheter enligt den föreslagna lagen är ju helt beroende av Kungl. Maj:tsförordnande, och Kungl. Maj:t kan när som helst återkaUa eUer begränsa ettsådant förordnande. I Iraje hänned bör ligga, att Kungl, Maj:t efter besvär kaningripa i tillärapnragen av ett förordnande. Vad gäller den statsrättsligaaspekten errarar inspektionen vidare ora att Kungl, Maj:t i regeringsrättenredan har att efter besvär överpröva vissa av rUcsbanken fattade beslut, bl, a.i frågor om utiämnande av allmänna handlingar samt vissastatstjänstemannafrågor, enligt lagen (1970: 279) ora besvär över beslut avriksdagens organ. Några statsrättsUga hinder kan alltså inte föreUgga raot attriksdagen antar en lagbestäraraelse av innebörd att beslut enUgt nuifrågavarande lag kan genora besvär överklagas hos Kungl. Maj :t. Bankinspektionen är medveten ora att det frånpraktisk synpunkt kan möta svårigheter att anordna en besvärsprövning pålämpligt sätt. Vissa beslut av generell karaktär är i och för sig inte särskUtväl lärapade för sådan prövning, även om förvaltningsrätten innehålleråtskiUiga exerapel på att besvär får anföras i dylika fall, t. ex, över beslutom komraunala stadgor o, d. När det gäller beslut av raera individuellkaraktär, t, ex, enUgt 7 § i den nu föreslagna lagen och framför allt beslutora sttaff avgif ter, är en besvärsrätt så raycket angelägnare. Den närraasttiU hands liggande lösningen är, att besvär eventueUt raed undantag förbeslut av generell karaktär får anföras hos Kungl, Maj:t i statsrådet.Inspektionen pekar eraeUertid också på raöjligheten att låta beslut orastraffavgifter prövas i regerragsrätten. Inspektionen heraställer, att reglerora besvärsrätt införs i den nya lagen med beaktande av nu angivna synpunkter. Liknande synpunkter fraraförs av bankföreningen. Isitt yttrande tar föreningen upp utredningens arguraent att en klagorätt tillKungl, Maj:t inte skulle vara förenUg raed den stäUning intar somriksdagens verk. Detta argument synes dock ej äga giltighet om besvär skaUanföras tiU regeringsrätten, Lagen (1970: 279) ora besvär över beslut avrUcsdagens organ ger uttryck åt principen att regeringsrätten skaU pröva sådanabesvär över beslut av organ, sora enligt vad rUcsdagen bestäraraerskall fullföljas dit. Åtminstone i ärenden om straffavgifter bör besvär överriksbankens beslut kunna föras i regeringsrätten, Uttedningen har pekat på attsådana ärenden kan bringas under aUraän dorastols prövning genora att bankvägrar att frivUligt betala en straffavgift. En vägran av en bank attfrivilligt betala en av myndighet faststäUd avgift måste emellertid framståsom en egendomlig raetod att åvägabringa en rättslig prövning avavgiftsbeslutet. Denna raetod skuUe också innebära att en avsevärd tid skullekunna förflyta, innan klarhet om rättsläget uppnåddes, i fråga fömtsätts innehålla avgiften till dess dora fallit,kanske i högsta instans, skulle den raed avgiftssystemet avseddaeffektiviteten begränsas. Ett avgiftsbeslut berör det drabbade kreditinstitutetpå ett sådant sätt, rättsligt och ekonoraiskt, att en besvärsrätt bör finnas.Bankföreningen heraställer därför att i lagen upptas en bestämraelse att besväröver avgiftsbeslut skall kunna föras hos regeringsrätten. Beträffande andra beslut av enligt denföreslagna lagen anför bankföreningen att dessa måste lUcsom avgiftsbeslutenrymmas inom av Kimgl. Maj:t meddelade förordnanden. Sådana förordnanden utgörden rättsliga gmnden för beslut enligt lagen. Mot denna bakgrund och särskUt raed beaktande av att förordnandena fömtsätts få en mycketgenerell utforammg synes det följdriktigt att Kungl. Majrt kan påverkautayttjandet av förordnandena inte bara genora sin rätt att helt eller delvisåterkaUa ett förordnande utan även genom beslut i besvärsärenden.Bankföreningen föreslår därför att besvär över beslut enligt dennya lagen skall kunna föras hos Kungl. Maj:t i statsrådet frånsett beslut iavgiftsärenden, som bör kunna överklagas hos regeringsrätten. Utredningen har inte föreslagit några bestämraelserora tillsyn. Remissinstansema har i aUraänhet inte haft något att erinra.Bankinspektionen tar dock upp denna fråga och konstaterar att av gäUande beredskapslagardet endast är ränteregleringslagen som innehåller någon sådan bestämmelse.TiUsyn skaU enligt näranda lag utövas av rayndighet sora Kungl. Något förordnande härora har aldrig ak-tuaUserats. I fråga om de ikraft varande lagama har rUcsbanken i praktiken svarat för övervakningen.Riksbanken har också i princip handhaft konttoUen över tUlärapnragen av sådanakreditpolitiska föreskrifter sora banken utfärdat utan direkt stöd av den ikraft varande lagstiftnmgen. I den föreslagna lagen har inte intagits någrabestäramelser om tUlsyn. Utrednmgen hänvisar tUl 147 § banklagen (raotsvarandegäller för andra kreditinstitut), enligt vUken bankinspektionen har attövervaka efterlevnaden av författnmgar, såvitt de har särskUt avseende påbanker. Saratidigt uttalas att kan aUraänt påkaUatUlsynsrayndighetens bi- ståndvid utformning av föreskrift enUgt lagen och vid kontroll av dess efterlevnad.Vad utredningen sålunda anfört leder enligt bankinspektionen tUl viss oklarhetom vUken myndighet sora priraärt skall ha ansvar för tillsynen och ta initiativtiU åtgärder, som raöjliggör övervakning av lagstiftningens efterlevnad.Praktiska skäl har föranlett den praxis som hittiUs tUlämpats. TUlsynen har pågmndval av en rapportering från berörda institut direkt till kunnatförenas raed den uppföljning av verkningama av anbefallda åtgärder, som underalla förhållanden måste åvila . Inspektionen föreslår i klarhetensintresse att den tillsyn som påkallas av den kreditpolitiska lagstiftningeneUer av föreskrifter och rekommendationer, som eljest utfärdar,skall i överensstämmelse med hittiUsvarande praxis priraärt åvUa idess egenskap av ansvarig rayndighet för kreditpolitiken. Detta utesluternaturligtvis inte en på sararåd mellan och inspektionen grundad arbetsfördelningeller medverkan från inspektionens sida då så är praktiskt lämpUgt. De av uttedningen föreslagnaövergångsbestäraraelserna har i stort sett inte föranlett någon invändningunder reraissbehandlingen. avstyrker eraellertid den ipunkt 2 föreslagna övergångsbestämmelsen om retroaktiv verkan med avseende pååtgärder, sora behövs för tUlämpningen av lagen efter ikraftträdandet. De av uttedningen föreslagna ändringarna i banklagarnaberörs av några reraissinstanser. tiUstyrker förslaget oraändring av sparbankslagen avseende värderingen av obUgationer men påpekar attförslaget inte innebär någon lösning på de faktiska räntabUitetsprobleraen isaraband med en ökad volym räntebundna placeringar. Kammarrätten anför att svårigheter kan uppkomma förett enskUt bankinstitut vid ett omfattande innehav av obUgationer raen finnerändå den föreslagna bestäraraelsen inge betänkUgheter. Den innebär näraligenatt raan frångår den i annan lagstiftning, sora gäller sararaa rättsområde,lagfästade och principiellt viktiga gmndregdn för all resultatutrednrag,nämUgen att andra tUlgångar än anläggningstUlgångar inte får upptagas över sraaverkUga värden (9 § bokföringslagen och 100 § 4 raom. Ettlagfästande av förslaget skulle i konkreta faU kunna ra-nebära attbankinstituts årsredovisning ifråga om såväl resultat för året som ställnuigvid dess utgång skulle visa högre och alltså bättte värden än de verkliga, dvs.efter vedertagna metoder beräknade.