prop · FX0342 · 1974-12-31 00:00:00 — Till dessa frågor återkommer jag i del följande.Jag förordar emellertid att en lagstiftning kommer till stånd efter i huvudsakde principer som har kommit till uttryck i utredningens förslag. Liksom utredningenanser jag all behövliga bestämmelser bör las in i en särskild inkassolag. Avslutningsvis vill jag i detta avsnitt någol beröraförhållandel mellan inkassolagen och dalalagen. Eftersom datalagen ärtillämplig på all personregistrering som sker med hjälp av ADB, kommer den altgälla även på inkassoområdet, i den mån inkassoföretagen lagrar information omenskilda på datateknisk väg. Enligt min mening torde det inte innebära någraolägenheter att bägge lagarna i vissa fall kommer att bli tillämpliga inom inkassoverksamheten.Jag återkommer till förhållandel mellan de båda lagarna i det följande. Jagämnar där också ta upp förhållandet mellan inkassolagen ochkreditupplysningslagen. 5.2 Lagstiftningens omfattning m. m. Som förut nämnts omfattar utredningens förslag till inkassolagi första hand sådan inkassoverksamhet som bedrivs yrkesmässigt och för annansräkning. Vissa regler tar emellertid sikte på dem som driver in betalning föregen räkning eller ej yrkesmässigt för annans räkning. Beträffande samtligaformer av inkassoverksamhet föreslås den grundregeln att verksamheten skallbedrivas enligt god inkassosed. Vidare ställs samtliga verksamhetsformer under tillsynav ett offentligt organ. Därutöver gäller emellertid en rad särregler för sådanverksamhet som bedrivs yrkesmässigt och för annans räkning. Dessa regler avserbl. a. förfarandet vid indrivning m. m. Vidare föreslås att yrkesmässig inkassoverksamhetför annans räkning skall få bedrivas endast efter särskilt tillstånd. Flera remissinstanserkritiserar den uppläggning av lagen som utredningen har föreslagit. att regleringen har fått en alltför ensidig inriktning på de egentliga inkassoföretagen.Med den av utredningen föreslagna avgränsningen kommer, påpekas det, en stordel av inkassoverksamheten att lämnas utanför huvuddelen av lagens bestämmelser,bl.a. reglerna om förfarandet vid indrivning m.m. Särskilt otillfredsställandeanses det vara att förelag som förvärvar fordringar för indrivning kommer attdrabbas av en mindre sträng reglering än företag som sysslar med inkassoverksamhetför andras räkning. På grund av det sagda föreslår en del remissinstanser alt inkassolagenskall omfatta alla former av inkassoverksamhet, åtminstone om verksamheten bedrivsyrkesmässigt. Andra anser alt undantag bör göras för sådan inkassoverksamhetsom bedrivs i begränsad omfattning. Även jag anser att det finns anledning all ändralagbestämmelsernas tillämpningsområde i vissa avseenden, jämfört med vadutredningen har föreslagit. De skäl som talar för en reglering av de egentliga inkassoföretagensverksamhet, dvs. sädan verksamhet som bedrivs yrkesmässigt och för annansräkning, är till stor del tillämpliga även i fråga om andra former av inkassoverksamhet.Sålunda måste det från gäldenärens synpunkt vara relativt likgiltigt om densom driver in en fordran gör det för egen eller annans räkning. Gäldenärensintresse av all inte bli utsatt för otillbörliga påtryckningar eller annatotillbörligt handlande är lika stort i båda fallen. Liksomflera remissinstanser anser jag del särskilt omotiverat att ha en mindreingående reglering för sådana förelag som förvärvar fordringar för indrivningän för de egentliga inkassobyråerna. Uppenbarligen är risken för otillbörligaåtgärder i stort sett densamma i de angivna fallen. Jag anser därför altindrivning av förvärvade fordringar bör omfattas av samma regler som indrivningav fordringar för annans räkning. Läget är inågon mån annorlunda när det i övrigt gäller inkassering av fordringar för egenräkning. Bl.a. torde de förelag som själva driver in sina kundfordringar oftavara mera angelägna om att bevara elt gott förhållande till gäldenären än deegentliga inkassobyråerna och motsvarande företag. torde generellt settmedföra all riskerna för otillbörliga inkassoåtgärder blir mindre.Uppenbarligen kan det dock inträffa alt kraftiga pålryckningsmetoder o.d.kommer till användning även i den nu angivna inkassoverksamhelen. Beaktas börockså alt del här rör sig om en mycket stor del av den samlade inkassoverksamheten.Det skulle därför vara klart otillfredsställande om gäldenärernas skyddsbehoveftersattes när del gäller denna form av indrivning. Med hänsyn till det sagda anser jag att lagen i principbör göras tillämplig även på sådan verksamhet som gäller indrivning av egna, ejförvärvade fordringar. Som jag skall återkomma till kan dock principeninte gälla fullt ut. Bl.a. måste visst undantag göras när det gäller denoffentliga kontrollen över verksamheten. Skyldigheten att iaktta god inkassosedoch att tillämpa vissa kravrutiner m.m. bör dock gälla all indrivningsverksamhet,oavsett om den avser egna eller andras fordringar. Av praktiska skäl anser jag emellertid alt en viss allmänbegränsning i lagens tillämpningsområde måste göras. Sålunda skulle det enligtmin mening föra för långt att låta regleringen omfatta fall då en enskildperson tillfälligtvis inkasserar en fordran för egen eller annans räkning ellerdå inkassoverksamhet eljest bedrivs i en utpräglat ringa omfattning. Denerforderliga avgränsningen erhålls, om inkassolagens tillämpningsområdebegränsas till inkassoverksamhet som bedrivs yrkesmässigt. Till frågan omgränsdragningen mellan yrkesmässig och icke yrkesmässig verksamhet återkommerjag i specialmotiveringen. Utredningenhar föreslagit en definition av begreppet inkassoverksamhet som innebär bl.a.att begreppet omfattar endast indrivning av enskild fordran. Avsikten med dennabegränsning torde ha varit att undanta exekutiv myndighets indrivning avskatter, allmänna avgifter och Även jag anser att de exekutiva myndigheternasverksamhet bör undantas från lagens tillämpningsområde med hänsyn till desärskilda bestämmelser som reglerar denna verksamhet. Undantaget börsjälvfallet avse verksamheten i dess helhet och sålunda omfatta alla former avindrivning hos exekutiv myndighet, oavsett om det är fråga om allmänt ellerenskilt mål. Med hänsyntill det sagda förordar jag att inkassolagens tillämpningsområde bestäms så,att lagen omfattar all yrkesmässigt bedriven inkassoverksamhet, dock ejverksamhet hos exekutiv myndighet. Den närmare innebörden av begreppet inkassoverksamhetämnar jag behandla närmare i specialmotiveringen. 5.3 Förfarandet vid inkassering Som förut nämnts föreslår utredningen som en allmängrundregel att inkassoverksamhet skall bedrivas enligt god inkassosed. Härmedmenas enligt lagförslaget bl.a. att verksamheten skall utövas så att gäldenärej vållas onödig skada eller olägenhet. Vidare föreskrivs att gäldenär inte fårutsättas för otillbörlig påtryckning eller annan otillbörlig inkassoålgärd. Utredningens förslag att begreppet god inkassosed skallligga till grund för regleringen av inkassoverksamheten godtas i allmänhet avremissinstanserna. Några av dem anser emellertid alt de grundläggande bestämmelsernaom god inkassosed är alltför allmänt utformade för att passa i en lag. För anser jag det vara av värde att i lagtexten ange vissa allmänna riktlinjerför hur inkassoverksamhet skall bedrivas. I likhet med utredningen förordar jagatt man till en början ställer upp ett krav på iakttagande av god inkassosed.Med hänsyn till lagens allmänna inriktning pä gäldenärernas skyddsbehov börkravet på god inkassosed kompletteras med vissa allmänna principer som gällerhandlandet gentemot gäldenären. Jag anser därvid alt de formuleringar somutredningen har föreslagit bör godtas. I lagen bör sålunda föreskrivas att densom bedriver inkassoverksamhet skall iaktta att gäldenär ej vållas onödigskada eller olägenhet eller utsätts för otillbörlig påtryckning eller annanotillbörlig inkassoålgärd. Som en följd av vad jag tidigare anfört om lagenstillämpningsområde kommer bestämmelserna att gälla för all yrkesmässig inkassoverksamhet,oavsett om verksamheten bedrivs för egen eller annas räkning. Jag ämnari följande avsnitt gå närmare in på hur inkassoverksamhet bör bedrivas för attde nu förordade grundreglerna skall uppfyllas. Jag avser sålunda bl.a. attbehandla frågorna om vilka kravrutiner som bör tillämpas, vilka betalningsanspråksom bör kunna föranleda inkassoålgärd och vilka åtgärder som generellt sett böranses otillbörliga. Önskvärt är naturligtvis alt principerna om god inkassosedm.m. så långt möjligt fylls ut genom konkreta lagregler. Som framgår av del följandemåste emellertid vissa handlingsregler utformas i rättstillämpningen. Även om skyldigheten att iaktta god inkassosed i förstahand tar sikte på förhållandet mellan den som bedriver inkassoverksamhet och gäldenären,bör skyldigheten även gälla inkassoföretagens handlande gentemotuppdragsgivaren i de fall då det är fråga om inkassering av annans fordran.Utredningen har angett vissa riktlinjer för hur ett inkassoföretag bör handlagentemot sin huvudman. Förelaget bör sålunda hålla huvudmannen underrättad omförhållanden som är av betydelse för honom. Det bör vid behov inhämtainstruktioner och bistå med råd om hur inkassouppdraget bör genomföras.Fordringsägaren bör normalt underrättas, om gäldenären bestrider ettbetalningsanspråk eller om det på grund av hans ekonomiska förhållanden finnsrisk för att inkassoåtgärder inte kommer att leda till betalning. Uttryckligtsamtycke från huvudmannen bör i allmänhet inhämtas, innan konkursansökan ellerannan mer ingripande eller kostnadskrävande åtgärd vidtas. Huvudmannen börockså göras uppmärksam på om ett betalningsanspråk framstår som obefogat ellerovisst. De angivna principerna för inkassoföretagens handlandegentemot borgenären har allmänt lämnats utan erinran under remissbehandlingen.Även jag anser all de kan godlas som en grund för vad som skall anses utgöragod inkassosed i förhållandet mellan inkassoföretaget och dess huvudman. 1 likhetmed utredningen anser jag att man inte i lagtexten behöver ta in någraföreskrifter om ett inkassoföretags handlande i de angivna hänseendena. Däremotbör i lagen tas in vissa bestämmelser om klientmedelsförvaltning ochredovisningsskyldighet. Till dessa bestämmelser återkommer jag i ett följandeavsnitt. 5.3.2 Kravrutiner m. m. Enligt utredningen bör en principiell utgångspunkt förindrivnings-förfarandet vara alt gäldenären får rimlig möjlighet att frivilligtbetala sin skuld. Utredningen anser vidare att ett inkassoföretag bör sörja förall gäldenären får underlag för sitt ställningstagande och skälig frist altbetala frivilligt innan rättslig åtgärd vidtas. Mot bakgrund av det sagda föreslår utredningen enbestämmelse om att inkassoålgärd inte får vidtas förrän borgenären skriftligenhar erinrat gäldenären om betalningsskyldigheten och berett honom tillfälle allinom viss skälig tid frivilligt betala sin skuld. Vidare föreslås att gäldenäreni samband med att krav framställs mot honom skall anmodas att inom viss skäligtid anmäla om han har någon invändning mot kravel. Rättslig åtgärd skall intefä vidtas förrän krav har tillställts gäldenären och liden för invändning löpt ul. Remissinstanserna ansluter sig allmänt till tanken att deli den nya lagen skall införas vissa bestämmelser om kravrutiner. Förslagel allrättslig åtgärd skall föregås av krav mol gäldenären lämnas utan erinran.Däremot framförs kritik mot förslaget att inkassoålgärd inte skall få vidtasförrän borgenären har erinrat gäldenären ombetalningsskyldigheten. En sådan bestämmelse påstås leda till svårigheter för inkassoföretagen.Den medför också en omotiverad begränsning av borgenärens möjligheter att heltoch hållet befria sig från bevakningsålgärder genom alt anlita ettdiskonteringsföretag e.d. Enligt flera remissinstansers uppfattning finns del inlenågol bärande skäl för att betalningserinran alllid skall framställas avborgenären själv. För min del anser jag liksom utredningen attutgångspunkten vid utformningen av kravrutinerna bör vara att gäldenären färrimlig möjlighet att betala frivilligt innan han utsälls för åtgärd som innebärnågot mått av hot eller ivång. Givetvis måsle borgenären i första hand avvaktafordringens.förfallodag, innan han vidtar någon mera ingripande åtgärd. Hanbör dock vara oförhindrad att före förfallodagen erinra gäldenären om hansbetalningsskyldighet genom att tillställa honom en faktura, en skriftligpåminnelse om skulden e.d. I många fall torde det också vara lämpligt alt sädanerinran äger rum. Även om gäldenären försummar att betala på förfallodagen,bör borgenären inle ulan vidare vara berättigad att vidta rättsliga åtgärderför att fä betalning för sin fordran. Liksom utredningen och flertaletremissinstanser anser jag att gäldenären bör beredas skälig tid att anmäla omhan har någon invändning mot fordringen och att frivilligt erlägga betalning,innan rättslig åtgärd vidtas. Som framgår av den redogörelsen innebärutredningens förslag att ett tvåstegsförfarande i princip alllid skalltillämpas, innan rättsligt förfarande får inledas mol gäldenären. Enligt minmening kan man emellertid rikta flera invändningar mot den föreslagnaordningen. Detta gäller i första hand förslaget om alt borgenären alltid skullevara skyldig att själv erinra gäldenären om hans betalningsplikt, innan ärendetlämnas till en inkassobyrå. Jag biträder här den åsikt som framförts underremissbehandlingen att borgenären bör kunna välja mellan att själv bevaka sinfordran och alt helt och hållet överlämna bevakningen till en inkassobyrå, ettdiskonteringsföretag e.d. Från gäldenärens synpunkt torde del också som regelvara tämligen likgiltigt om det är borgenären eller ett ombud för borgenärensom avkräver honom betalning. Härtill kommer att det ofta skulle kunna innebärapraktiska svårigheter för inkassoföretagen, om de i enlighet medutredningsförslaget skulle vara skyldiga alt kontrollera att fordringsägarenhar erinrat gäldenären om hans skuld, innan de får vidta någon inkassoålgärd.Jag anser därför att borgenären bör kunna överlämna ärendet för indrivning utanhinder av att erinran inte har ägt rum. Även om det inte införs en skyldighet för borgenären atttillställa gäldenären en betalningserinran innan hän överlämnar ärendet tillett ombud, kan man givetvis ändå hälla fast vid tanken på elt tvåstegssystemoch sålunda ålägga inkassoföretaget att tillställa gäldenären dels en erinran,dels ett mera bestämt krav, innan rättslig åtgärd får vidtas. 1 de fall dåborgenären själv ombesörjer bevakning och inkassering av en fordran skulle del kunna övervägas att ålägga honom alt tillämpa ettmotsvarande tvåstegsförfarande. Enligt min mening skulle dock ett sådantsystem vara onödigt komplicerat. Normalt torde gäldenären redan föreförfallodagen ha fått en erinran om sin betalningsskyldighet genom en faktura,en skriftlig påminnelse om skulden e. d. 1 sådana fall kan han inte rimligengöra anspråk på att efter förfallodagen två gånger bli påmind om sinbetalningsskyldighet, innan rättslig åtgärd får vidtas. Även om gäldenären inleföre förfallodagen skulle ha fått någon erinran om skulden, måste hansintressen enligt min mening anses bli tillräckligt tillgodosedda genom att han tillställsendast ett krav, under förutsättning att han får skälig tidsfrist att betalafrivilligt eller bestrida kravet. Med hänsyn till det anförda anser jag att man bör nöja sigmed att i lagen föra in en regel om att rättslig åtgärd inte får vidtas mot gäldenärenförrän han har blivit krävd på betalning. Därutöver bör föreskrivas all gäldenäreni samband med kravet skall ges viss skälig lid att betala frivilligt elleranmäla om han har någon invändning mot kravet. Rättslig åtgärd bör inte fåvidtas förrän den angivna tiden har löpt ut. När det gäller frågan om vad som skall anses utgöra skäligtid för invändning eller betalning förutsätter jag att vissa principer kommeratt utbildas i praxis. Tillsynsorganet har också möjlighet att meddelaanvisningar på denna punkt. Jag vill understryka att den nu föreslagna ordningensjälvfallet inte innebär att gäldenären regelmässigt skulle vara berättigad allutan påföljd dröja med betalningen till efter förfallodagen. Givetvis blir hanskyldig alt erlägga dröjsmålsränta enligt vanliga regler, om han inte betalarpå utsatt lid. Dessutom riskerar han att få ersätta borgenärens inkassokostnader.Till frågan om kostnader återkommer jag i ett följande avsnitt. Frågan om vilken sanktion som bör kunna tillgripas mot densom åsidosätter skyldigheten att framställa krav innan rättslig åtgärd vidtas,ämnar jag la upp som jag behandlar övriga sanktionsfrågor. Jag villemellertid redan här framhålla all en underlåtenhet att framställa krav inteutgör någol formellt rältegångshinder. Domstolarna kan alltså inte avvisa enborgenärs talan på den grunden att gäldenären inte har blivit krävd i enlighetmed inkassolagens föreskrifter. En annan sak är all borgenären, även om hanvinner målet, kan förpliktas ersätta motparten hans rättegångskostnader enligt18 kap. 3 § . Ett par remissinstanser har föreslagit en motsvarighet på verk-ställighelsstadiettill den föreslagna bestämmelsen att rättslig åtgärd inte får vidtas förränkrav har tillställts gäldenären och tiden för invändning löpt ut. De föreslåratt borgenären eller hans ombud skall underrätta gäldenären när en exekutionstitelföreligger och bereda honom möjlighet att inom viss betala innanverkställighet begärs. För egen del kan jag inte tillstyrka en sådanbestämmelse. Jag vill emellertid erinra om att domstol är skyldig attunderrätta parterna om när dom eller beslut meddelas. Utredningens lagförslag innehåller också vissabestämmelser om kravs innehåll m. m. Sålunda föreslås att krav mot gäldenärenalltid skall framställas skriftligen och alt det skall innehålla uppgift omvilka belopp som gäldenären har att betala i kapital, ränta och kostnader.Upplysning skall vidare lämnas dels om vilka åtgärder och följder som bristandebetalning kan medföra, dels om vilka möjligheter gäldenären har att anlitaadvokat eller annan rättshjälp. Vad utredningen sålunda föreslagit har utsatts för visskritik under remissbehandlingen. Sålunda pekar flera remissinstanser påsvårigheterna att beloppsmässigt precisera den ränta som yrkas. De föreslårdärför att den föreslagna skyldigheten att ange ränta mjukas upp. 1 första handanses det att kravbrevet bör innehålla uppgift om räntesats och den tid förvilken ränta yrkas. Den föreslagna bestämmelsen att krav skall innehållauppgift om följderna av bristande betalning o.d. godtas av flertaletremissinstanser. På några håll anser man emellertid all en sådan bestämmelsekan bli en källa till oklarhet för gäldenären och medföra svårigheter för inkassoföretagen.Några remissinstanser tar upp frågan hur långt informationsskyldigheten skallsträcka sig. Bl.a. ifrågasätts om borgenären bör och får lämna uppgift om althan eventuellt kommer alt göra anmälan till polismyndighet eller annanmyndighet. Från flera håll framhålls behovet av tillämpningsföreskrifter. Förslaget att krav också skall innehålla erinran om gäldenärensmöjligheter att anlita advokat eller annan rättshjälp har inte berörts meraingående under remissbehandlingen. En remissinstans anser emellertid att ensådan erinran i vissa fall kan uppfattas som en anmaning att söka rättshjälpoch att effekten kan bli förseningar och ökade kostnader. En annanremissinstans hävdar att det bör räcka att domstolen lämnar en erinran av detangivna slaget i samband med att rättsligt förfarande inleds. För egen del anser jag liksom utredningen att krav mot gäldenärenbör framställas skriftligen och alt kravbrevet bör innehålla så detaljeradeuppgifter som möjligt om vad som fordras. Kapitalbelopp, ränta och ersättningför kostnader bör anges var för sig. Givetvis är del önskvärt alt inte barakapital och kostnadsersättning utan också ränta anges till beloppet. Avpraktiska skäl är emellertid denna princip inte alltid genomförbar. Sålunda inte rimligen krävas alt borgenären eller hans ombud skall räkna framräntan till en tänkt betalningsdag . Den ränta som har upplupit framtill den dag då kravet framställs bör emellertid anges till beloppet. Dessutombör kravbrevet innehålla uppgift om räntesals, del belopp på vilket räntanberäknats och den tid som räntan avser. Yrkas ränta för tiden efter den dag dåkravet framställs, bör uppgift lämnas om räntesats och det belopp på vilketränta skall utgå. Avser kravet flera delbelopp, bör räntan på varje delbelopppreciseras enligl de nu angivna principerna. Med hänsyn till det anförda förordar jag all i lagen försin en bestäm- melse om alt krav mot gäldenär skall framställasskriftligen och att vad som fordras i kapital, ränta och ersättning förkostnader skall anges var för sig. Dessutom bör i fråga om ränta föreskrivasatt särskilda uppgifter skall lämnas om beloppet av upplupen ränta, räntesatssamt den tid och det kapitalbelopp som ligger till grund för ränteberäkningen. Vad därefter gäller den föreslagna bestämmelsen om attkrav alltid skall innehålla uppgift om följderna av bristande betalning osv.anser jag att en sådan uppgift kan vara värdefull i åtskilliga fall. Dettagäller framför allt när kravet riktar sig mot en privatperson. Uppenbarligen ärdet av intresse för en enskild gäldenär att få vederhäftig upplysning om vilkaåtgärder som man från borgenärssidan avser att vidta. Informationsbehovet tordeemellertid vara mera begränsat när del gäller krav mot företag eller andranäringsidkare. Dessa får normalt antas ha tillräcklig kännedom om följderna avbristande betalning. Det är också uppenbart att vissa risker är förenade medinformation av det angivna slaget. En upplysning om följderna av bristandebetalning kan ges elt sådant innehåll eller utformas på elt sådant sätt att denverkar som ett påtryckningsmedel mot gäldenären. Jag återkommer till frågan ompåtryckningsmedel i ett följande avsnitt. Redan här vill jag emellertid framhållavikten av att gäldenären inte utsätts för påtryckningar som kan ansesotillbörliga. Enligt min mening bör problemet lämpligen lösas så, överlåter åt tillsynsorganet att efter samråd med företrädare för inkassobranschenutarbeta närmare föreskrifter om i vilka fall information skall lämnas, vadinformationen skall innehålla och hur den skall utformas. Tillsynsorganet böremellertid inte meddela generella föreskrifter i detta avseende, dvs.föreskrifter beträffande alla former av yrkesmässig inkassoverksamhet. a. stöta på praktiska svårigheter att meddela föreskrifter somgenerellt skulle gälla för alla inkasseringar som ombesörjs av borgenärensjälv. 1 stället bör en anknytning ske till den tillståndsprövning som jagavser att föreslå i det följande. I samband med att ett företag c. d. fårtillstånd alt bedriva inkassoverksamhet bör sålunda föreskrifter meddelas omvad som skall gälla i fråga om informationen till gäldenärerna. När del gäller inkassoverksamhetsom inte är lillslåndspliklig är del enligt min mening tillräckligt attverksamheten ställs under tillsyn och att tillsynsorganet i samband därmed fårmöjlighet all ingripa med de föreskrifter som visar sig behövliga. Jagåterkommer i del följande till frågor som rör information till gäldenärerna. Vad beträffar den föreslagna bestämmelsen om att gäldenäralllid skall erinras om sina möjligheter alt anlita rättshjälp o. d. anser jagall en sådan erinran givetvis kan ha ett visst värde i sådana fall då kravet riktastill en person med begränsad kännedom om rättsliga förhållanden. 1 de allraflesta fall torde emellertid gäldenären även utan en sådan erinran ha klart försig alt han vid behov kan anlita juridisk hjälp. Risk finns också. som har framhållits under remissbehandlingen, att enerinran av det berörda slaget kan uppfattas som en anmodan till gäldenären altvända sig till advokat, något som uppenbarligen kan medföra onödig tidsspillanoch ökade kostnader. Jag avstyrker därför utredningens förslag på denna punkt. När detgäller domstolarnas upplysningsplikt följer det av servicecirkuläret(1972:406) att domstolarna liksom andra statliga myndigheler är skyldiga att gåallmänheten till hända med upplysningar i frågor som rör myndighetensverksamhetsområde.