prop · FX03168 · 1974-12-31 00:00:00 — Mot förslaget att slopa den nuvarandedetaljreglerragen i lag har emellertid också anförts kritiska synpunkter.Sålunda ifrågasätter en minoritet inom riksbanksfullmäktige ochbankföreningen, om de föreslagna delegationsbestämmelserna är förenliga medden nya regeringsformen (nya RF), I remissyttrandena hänvisas till ettdepartementschefs-uttalande i propositionen med förslag till ny regeringsform(prop, 1973: 90 s. 209), Enligt det åberopade uttalandet, som rör spörsmålet ivUken omfattning delegation bör ske från tUl regeringen, får fråganom hur detaljerade bemyndiganden skall vara avgöras från fall tiU fall. I frågaom föreskrifter t. ex. på näringsrättens område där mera väsentiigamedborgarintressen kan koraraa att beröras av regleringen bör merapreciserat än annars ange de ramar inom vilka rege- ringenskall få röra sig. Från näranda remisshåll ifrågasätts, om de föreslagnabestäramelserna om subddegation från regeringen till står iöverensstäraraelse med reglerna om sådan delegation i den nya regeringsformen.Enligt bankorganisationerna medför avsaknaden av detaljerade lagregler omtillämpningen av de olika kreditpolitiska medlen praktiska nackdelar genom attbankerna i sin långsiktiga planering får svårare att fömtse hur eventuellakreditreglerande åtgärder kommer att utformas. och att skillnaden meUan de extraordinära kreditpoUtiska medlen och övrigamedel bör komma till synes bl. a. genom att betydligt mer detaljerade lagreglerges för de extraordinära medlen. Remisskritiken i fråga om avsaknaden avdetaljregler om de olika instrumentens tiUämpning och utformning kopplas iflera yttranden samman med kritik av utredningens förslag att lagstiftningen ifortsättningen inte som f. n. skall omprövas . Sparbanksföreningenframhåller att, om den för bankernas planering önskvärda detaljregleringenbehålls, behovet av flexibilitet i kreditpolitiken kan tiUgodoses genom altlagen automatiskt blir föremål för omprövning med jämna tidsintervaller. bör reglerna om likviditets-och kassakrav tas in i en särskildlag med en giltighetstid av . De övriga, extraordinära kreditpolitiskainstrumenten bör regleras i en lag som bör omprövas av riksdagen.AP-fonden godtar att likviditets- och kassakraven regleras i en permanent lagmen anser att de extraordinära medlen bör behandlas i en tidsbegränsad, särskUdberedskapslag. Även i några andra yttranden sätts i fråga om det finns skäl attöverge den nuvarande ordningen med en tidsbegränsad giltighet för denkreditpolitiska lagstiftningen. För egen del viU jag anföra följande. Den gällandekreditpolitiska lagstiftningen innehåller detaljerade bestämmelser omutforraningen av de kreditpolitiska instruraenten. Så anges t. ex. förberäkningen av likviditetskvoter noggrant hur beräkningen av nettobeloppet avett instituts likvida medel samt förbindelser skall ske. har dockmöjlighet att i vissa avseenden utfärda kompletterande föreskrifter. Den förhandskännedomom utformningen av de kreditpoliiiska medlen som instituten härigenom har kansjälvfallet, som framhålls från bankhåll, vara av visst värde för institutenslångsiktiga planering. Utredningens förslag att i lagtexten enbart ange ramarnaoch riktlinjerna för de kreditpolitiska medlen och att överlåta åt riksbankenatt i föreskrifter ange de närraare regler som skall gälla för ett förordnandehar eraellertid klara praktiska fördelar. Med en sådan metod kan ettkreditpolitiskt medel snabbt och enkelt anpassas med hänsyn till deförhållanden som för förordnandet råder på kreditmarknaden.Härigenom ökar möjligheterna att snabbt uppnå avsedd verkan raed den kreditpoliiiskaåtgärden. Erfarenhetema av tUlärapningen av den gällande lagstift- 1 saml Nr 168 ningenvisar att det funnits tillfällen då de detaljerade lagbestämmelserna medförtsvårigheter alt ge det kreditpolitiska instrumentet den lämpligasteutformningen. Svårigheter har bl. a., som utredningen påpekar, förekommit närdet gäller att anpassa beräkningen av likviditetskvoter tUl rådandeförhållanden på dagslånemarknaden och tiU affärsbankernas olika transaktionermed utiändska banker. Enligt min mening finns sålunda från kreditpolitisksynpunkt starka skäl för att utforma lagstiftningen på det sätt som utredningenföreslagit. Några större olägenheter för de berörda instituten kan avsaknadenav detaljregler i lagtexten knappast medföra. Det torde nämligen inte varasvårt att med ledning av lagstiftningen och tidigare erfarenheter samtkontinuerliga diskussioner med förutse huvuddragen i deföreskrifter som kan komma att gälla för den närmare utformningen av ettkreditpolitiskt instrument. Vissa rem.issinstanser har, som nämnts, gjortgällande, att de bemyndiganden som enligt förslaget lämnas åt regeringen ochriksbanken är alltför vida för att kunna anses förenliga med bestämmelsema inya RF. De grundläggande reglerna om regeringens möjligheter att efter riksdagensbemyndigande besluta föreskrifter i ämnen som primärt faller under riksdagenskompetens finns i 8 kap, 7 § nya RF, Den där angivna möjligheten tilldelegering i fråga om kreditgivning infördes just med tanke på denkredUpolitiska lagstiftningen (prop, 1973: 90 s. 312). När det gäller ramen förde bemyndiganden som kan ges enligt nya RF gjordes i propositionen vissagenerella uttalanden (prop. 1973: 90 s. 209), Departementschefen avvisade bl.a, tanken på bemyndiganden som är så allmänt hållna att de inte mycket skiljersig från grundlagstextens beskrivning av de ämnen som kan bli föremål fördelegering. Hur detaljerade bemyndigandena enligt nya RF skall vara får enligtdeparteraentschefen avgöras av från fall till fall. Enligtdepartementschefens uppfattning kan tämligen vidsträckta bemyndiganden ges närfråga är om föreskrifter som från medborgarnas synpunkter är mindre ingripande,I fråga om föreskrifter, t, ex, på näringsrättens område, där mera väsentligamedborgarintressen kan komma att beröras av regleringen uttalar däremotdepartementschefen att bör raera preciserat ange de ramar inom vUkaregeringen skall få röra sig, I anslutning till dessa uttalanden kan, såvittgäller bemyndiganden att förordna om kreditpolitiska åtgärder, förstkonstateras att de av utredningen föreslagna bemyndigandena endast avser vissapreciserade typer av regleringar inom det delegeringsbara ämnet kreditgivning.Det är således fråga om bemyndiganden sora är mycket mera preciserade än det igmndlagstexten använda begreppet kreditgivning. Vidare fraragår av det sagdaatt det är ensara som avgör hur vida bemyndiganden som får länraasvid delegering enligt 8 kap. 7 § nya RF. Den föreslagna lagen omkreditpoUtiska raedel ger inte regeringen och riksban- kenfria händer utan innehåller preciseringar i väsentliga hänseenden. Endast vissaangivna kreditpoliiiska raedel får användas. För varje raedel anges vUkainstitut som får omfattas av ett förordnande från regeringens sida och lämnasockså grundläggande regler om innebörden och utformningen av medlet. I vissutsträckning ges i utredningsförslaget preciserade regler om medlens innehålloch tiUämpning. Enligt min mening kan de ramar som i utredningsförslaget drasupp för regeringens och normgivning inte anses stå i strid mottankegångarna bakom delegeringsreglerna i 8 kap. 7 § nya RF. Även reglerna iutredningsförslaget om bemyndigande för att utfärda de närmarebestämmelserna om tUlämpningen av de kreditpolitiska raedlen anser jag står iöverensstäraraelse med nya RF. Enligt 8 kap. 11 § nya RF kan medgeatt regeringen överlåter åt förvaltningsrayndighet att raeddela bestäraraelseri ämne som blivit föremål för delegation till regeringen. Med tanke bl. a. påden kreditpolitiska lagstiftningen föreskrivs vidare att i sådant faUkan uppdra åt förvaltningsmyndighet under att meddela bestämraelser(prop. 1973: 90 s. 319), Enligt uttalande av departeraentschefen ipropositionen (s, 320) förutsätts sub-delegation i aUmänhet få omfatta endasten del av den normgivnings-kompetens som regeringen erhållit genombemyndigandet. Enligt min mening uppfyller utredningens förslag till lag omkreditpolitiska medel denna förulsätining. Regelmässigt raåste i förordnandeanges de medel som skall få användas och de institut som skall omfattas av förordnandet.Det är således i likhet med gällande regler regeringen som beslutar, om ettkreditpolitiskt raedel skall få användas. Det är enbart de korapletterandeföreskrifter sora behövs för användningen av det av regeringen raedgivnaraedlet sora får utfärda. Jag vill också i sammanhanget framhållaatt det ligger i sakens natur alt, sora utredningen också framhållit, denpraktiska tUlämpningen av kreditpolitiken självfallet raåste bygga påsaraförstånd raellan regeringen och . Detta innebär alltså atttillärapningen av kreditpolitiska instruraent regdraässigt bör föregås avkontakter raellan regeringen och . Jag förordar sålunda att den kreditpolitiskalagstiftningen utformas i enlighet med de prraciper utredningen angett. Med ensådan utformning försvagas de skäl som motiverar att lagstiftningen görstidsbegränsad. Med hänsyn härtUl och mot bakgrund av att en kreditpolitisklagstiftning får betraktas sora ett nödvändigt inslag bland de raedel sora börstå till förfogande i den ekonoraiska politiken förordar jag vidare i enlighetmed utredningens förslag att lagstiftningen inte görs tidsbegränsad. Jag ansluter mig också tUl utrednragens förslag attden kreditpolitiska lagstiftningen förs saraman i en enda lag. Med en sådanlagteknisk lösning vinner lagstiftningen i överskådlighet. Utredningenhar föreslagit att förordnande om utlåningsreglering ochräntereglering, skall tidsbegränsas och få gälla under högst ett år.Förordnande om annat medel skall enligt förslaget inte vara tidsbegränsat.Förslaget har mött invändningar från några remissinstanser. Frågan har berörtssärskilt utförligt av bankinspektionen som anser att en tidsbegränsning,lämpligen till , kan övervägas för förordnande om likviditets- ochkassakrav, emissionskontroU och placeringsplikt. Som skäl härför anförinspektionen att förutsättningarna på vUka ett förordnande grundats snabbt kanändras och att även erfarenheterna av tUl-lämpningen kan påkalla en omprövningav förordnandet. En begränsad giltighetstid kan enligt inspektionen vara ägnadatt ge visst eftertryck åt behovet av en omprövning. Enligt AP-fonden börtidsbegränsning gälla för samtliga extraordinära medel. Jag biträder utredningens förslag att förordnandeom utiåningsreglering ocb räntereglering bör begränsas till högst . Enalltför långvarig användning av dessa medel skulle bl. a. medföra uppenbararisker för att penningströmmarna i en icke önskvärd omfattning söker sig tillfinansieringskällor utanför den organiserade kreditmarknaden. Genom denföreslagna tidsbegränsningen understryks att en omprövning av meddelatförordnande måste ske med korta tidsintervaller. Även när det gällerlikviditets- och kassakrav, emissionskontroll och placeringsplikt synes entidsbegränsning av förordnandet härom vara lämplig. Jag förordar sålunda attförordnande om dessa medel skall gälla tills vidare om annat inte anges och attförordnandet inte får gälla längre än . Skulle förhållandena ändras såatt ett meddelat förordnande blir obehövligt, bör frågan om ett upphävande avförordnandet helt naturligt las upp . Det bör ankomma påriksbanken att hos regeringen anmäla att enligt uppfattning behovav det lämnade förordnandet inte längre föreligger. Remissinstanserna har inte några invändningar motutredningens förslag att behålla den nuvarande ordningen att förordnande omtiUämpning av ett kreditpolitiskt medel ges av regeringen på framställning avriksbanksfullmäktige. föreslår dock att berörda institut genomsina organisationer fär tillfälle att yttra sig i ärenden om meddelande avförordnande och att regeringen i efterhand skall understäUa meddelatförordnande som avser ett extraordinärt medel. Näringslivetsbyggnadsdelegation föreslår att, om riksbanksfullmäktige beslutat göraframställning om förordnande utan kvalificerad majoritet, meddelat förordnandebör understäUas för godkännande. För egen del kan jag inte anslutamig tUl dessa förslag. SkaU ett förordnande snabbt och smidigt kunna samordnasmed andra kreditpolitiska åtgärder bör liksom oohregeringen ensamma besluta därom. I anslutning tUl vad jag nu har anfört viU jagerinra om att på olika sätt får insyn i och möjlighet att påverkariksbankens verksamhet på det kreditpolitiska området. Enligt 37 § lagen(1934: 937) för SverigesRiksbank åligger det riksbanksfullmäktige att efter varje års slut tillriksdagen avge berättelse angående tillstånd, rörelse ochförvaltning. Denna berättelse brukar innehålla en utförlig redogörelse för denförda kreditpolitiken . Berättelsen granskas avfinansutskottet som i sitt utiåtande tar upp frågan om ansvarsfrihet förfullmäktige, Dechargeutiåtandet föreläggs för beslut. harsålunda möjligbeter att i samband härmed uttala sig om de åtgärder riksbankenvidtagit och därvid dra upp riktiinjer för verksamhet. Detförtjänar vidare påpekas att riksdagspartierna genom sina företrädare blandriksbanksfullmäktige har möjlighet att påverka valet av kreditpolitiskaåtgärder. I liksom i många andra länder har detansetts nödvändigt att kunna påverka bankernas kredilgivningsförmåga inte baravia de traditioneUa kreditpolitiska medlen utan också genom medel som mera direktinverkar på möjligheterna att lämna krediter. Ett sådant medel är likviditetskvoter med utredningens terminologi likviditetskrav som innebär krav på enbehållning av likvida tillgångar i viss relation till förbindelserna. ISverige har likviditetskrav oavbrutet gällt för affärsbankerna.Fram till mars 1969 grundades kraven på överenskommelser med ellerrekomraendationer från . Sedan nämnda tidpunkt gäller emellertidlikviditetskvoter för affärsbankerna med tillämpning av likviditets- ochkassakvotslagen, vars regler också utgjort grund för tidigare överenskommelseroch rekommendationer. För sparbankerna och centralkassorna gäller sedan år 1972likviditetskvoter enligt överenskommelser med . Vid sidan av huvudsyftet att som ett led i denaUmänna stabUiseringspolitiken påverka bankernas kredilgivningsförmåga medförlikviditetskraven också en selektiv styrning av kreditgivningen genom attbankernas innehav av statspapper och bostadsobligationer får inräknas bland delikvida tillgångarna. Denna effekt av likviditetskraven att underlätta denstatliga finansieringen och den långfristiga bostadsfinansieringen har sambandmed ett annat av kreditpolitikens huvudsyften, nämligen att trygga att statensoch bostadsbyggandets kredUbehov kan tillgodoses. Erfarenheterna visar alt det finns ett permanentbehov av att påverka bankernas utlåningsmöjligheter via krav på deraslikviditet. Det är vidare nödvändigt att det finns garantier för att kraveniakttas. Det framstår därför som självklart att regler om likviditetskrav tasin även i den nya lagen. Likviditetskvoterna är i likviditets- ochkassakvotslagen konstruerade som totalkvoter, vilket innebär att kravet på enviss behåUning av likvida tillgångar sätts i förhåUande till bankensförbindelser . Ulredningen föreslår att denna konstruktionbehålls i den nya lagenoch avvisar sålunda tanken på en omläggning till marginella kvoter,innebärande att kraven skulle avse ökningen av de likvida tUlgångarna under enviss tidsperiod. Även jag anser att systemet med totalkvoter bör användasockså i fortsättningen. Likviditets- och kassakvotslagen innehåller, somnärmare framgått av redovisningen i avsnittet om gäUande regler, detaljeradebestäraraelser om avgränsningen av de lUcvida tillgångarna (likviditetskvotenstäljare) och om beräkningen av förbindelserna (likviditetskvotens nämnare). förslag ersätts detaljregleringen med en fullmakt för riksbankenatt i tillämpningsföreskrifter ange dels de tillgångar som skall få räknas somlikvida medel och vilka skulder som därvid skall dras av, dels de skulder somkan få undantas vid beräkningen av förbindelserna. I fråga om avgränsningen avde likvida tiUgångarna föreslår dock utredningen att en precisering sker så attdäri anges att skattkammarväxlar, statsobligationer eUer andra statspappersamt obligationer som utfärdats av stadshypolekskassan eller av debostadsfinansierande kreditaktiebolagen liksom fallet är f. n. alltid skallräknas som likvida tillgångar. är kritisk mot att i lagen slåsfast att likviditetskravet också skall fungera som prioriteringsinstmraent ochföreslår att bestämmelsen att stats- och bostadsobligationer aUtid skallbetraktas som likvida tillgångar tas bort. Föreningen framhåller att en meragenerell utformning av likviditetskraven i lagtexten medger en övergång mera renodlad likviditetspåverkande bestämning av kraven. Jordbrukskasseförbundetoch hypoteksbanken framhåUer att jordbmkets kreditförsörjning kommer attförsvåras, om obligationer som utfärdats av hypoteksbanken i fortsättningeninte räknas in bland de likvida tUlgångarna. Dessa remissinstanser och ävensparbanksföreningen hemställer därför att i lagen anges att också hypoteksbankensobligationer alltid skall räknas sora likvida tillgångar.Jordbmkskasseförbundet är vidare kritiskt mot att i utredningens lagförslaginte anges att som likvida tUlgångar alltid skall räknas inneliggandekassamedel, som innestår i , inhemska checkar, poslremissväxlar ochnettotUlgodohavanden i andra bankinstitut. Jag har i det föregående förordat en förenkling avutformningen av den kreditpolitiska lagstiftningen så att den lättare kananpassas till varierande förhållanden på kreditmarknaden. Även i nuförevarande avseende anser jag att det i fortsättningen bör ankomraa påriksbanken att föreskriva hur beräkningen av bankernas likvida medel ochförbindelser skall ske, I viss utsträckning har för övrigt redanmöjlighet att ge föreskrifter om hur beräkningen skall ske genom att riksbankeni likviditets- och kassakvotslagen getts rätt att i olika hänseendenkomplettera lagens regler eller föreskriva undantag därifrån. Jag förordarsålunda att den nuvarande detaljregleringen ersätts med en fullmakt förriksbanken att utfärda de föreskrifter som behövs. Den nya utformningen av reglerna är inte avsedd attleda tiU att Ukviditetskraven får en utformning som i principiellt hänseendeskiljer sig från vad som gäller. Vissa tUlgångar, t, ex, inneliggande kassa,skall sålunda alllid räknas som likvida, fastän detta inte uttryckligen angettsi lagtexten. Något behov av att i lagen ange samtiiga de tiUgångar sora skaUräknas sora likvida föreligger dock inte enligt min mening. Denprioriteringseffekt de nuvarande reglerna har genom att statspapper ochbostadsobligationer inräknas bland de likvida tillgångarna bör behåUas också ifortsättningen. Likviditetskravens syfte är att vid sidan av huvudsyftet attpåverka bankernas utiåningsförmåga bidra till att statens ochbostadsbyggandets kredUbehov tillgodoses. Detta syfte är enligt min mening avsådan betydelse att det bör framgå av lagen. Jag förordar därför i enlighetmed utredningens förslag att i lagen anges att statspapper ochbostadsobligationer alltid skall inräknas bland de likvida tillgångarna. Medbeaktande av vad några remissinstanser anfört och tUl undvikande av tvekanförordar jag att i lagen liksom f. n. anges att också av hypoteksbankenutfärdade obligationer alltid skall räknas som likvida tillgångar. Den av mig i det föregående föreslagna utformningenav reglerna gör det möjligt att smidigt anpassa likviditetskraven till deförhållanden som vid varje tillfäUe råder på den s. k. dagslånemarknaden. F. n.gäller alt vid beräkningen av likviditelsställningen hänsyn tas till bl. a,nettoställningen mot , lån till ochnettoställningen mot andra bankinstitut. Syftet härvid är att förebygga att enbank vid behov tillfälligt skall kunna förbättra sin likviditetskvot genomkorta lån på dagslånemarknaden. Vad gäller bygger reglerna påatt är engagerat på dagslånemarknaden enbart som låntagare.Utvecklingen på denna marknad har emellertid bl, a, inneburit attriksgäldskontoret kunnat uppträda också som långivare. Genom att en skuld tillriksgäldskontoret enligt nuvarande regler inte skall dras av från medel sominnestår där kan en i och för sig motiverad utlåning från riksgäldskontoretsålunda behöva undvikas med tanke på effekterna på bankernas likviditetskvoter.Med den föreslagna utformningen av lagen blir det raöjligt för attföreskriva att en skuld till skall tas upp sora en avdragspostvid beräkningen av de likvida tUlgångarna, Att en sådan raöjlighet bör finnashar vid remissbehandlingen särskilt understmkits av riksgäldsfullmäktige. Enannan fördel med förslaget är att man lättare än f. n. kan anpassa likviditetskraventUl utvecklingen i fråga om bankernas fordringar och skulder gentemot utlandet. Enligt gäUande lag kan förordnande oralikviditetskvoter raeddelas för affärsbankerna, sparbankerna ochcentralkassorna för jordbrukskredit. I enlighet raed utredningens förslagförordar jag att raöjligheten att förordna om likviditetskrav ocksåfortsättningsvis skall begränsas till I likviditets- och kassakvotslagen görs såtillvidaskUlnad mellan de olika bankgrupperna att får bestämma kvottalettill högst för affärsbankerna och till högst för sparbankerna och centralkassorna.Mot bakgrund av sin principiella uppfattning att lagreglerna bör utformasenhetiigt för samtiiga bankgrupper föreslår utredningen att kvottalet bestämstill högst också för sparbankerna och centralkassorna.Jordbrukskasseförbundet motsätter sig en sådan höjning. Enligt förbundet kandet nämligen inte finnas behov av höga kvoter förcentralkassorna, eftersom jordbrukskassornas kreditgivning i huvudsak är avlångfristig natur och därmed har väsentiigt lägre omsättningshastighet änaffärsbankernas kreditgivning. Jag har i det föregående förordat att de olikagrupperna av bankinstitut behandlas på ett likartat sätt i den kreditpolitiskalagstiftningen. Jag finner inte skäl att frångå denna principiella ståndpunktsåvitt gäller raaxiraikvoten. vill jag emellertid understrykautredningens uppfattning att i tillämpningen skillnad får göras mellan olikabankgrupper i den mån det påkallas av de olikheter i verksamhetsinriktningenoch i nuvarande förhållanden som finns mellan affärsbankerna, sparbankerna ochjordbrukets kreditkassor. I lagen bör därför tas in regler som ger möjlighetatt såväl begränsa likviditetskraven till viss eller vissa bankgrupper som altfastställa olika krav för de skilda bankgrupperna. Jag biträder ävenutredningens förslag att det bör finnas möjUghet att särbehandla en enskildbank och att skillnad också skall kunna göras meUan t. ex. små och storabanker. En fråga som inte närmare berörts av utredningengäller problemet i vad mån den regionala utjämning som via Jordbrukets Banksker av jordbrukskasserörelsens resurser bör föranleda särskUda regler för centralkassornasdel. Vissa centralkassor har sålunda skulder till rörelsens centralbank underdet att andra centralkassor har fordringar på banken. Detta leder till att decentralkassor som lånat medel från får svårigheter att uppfyllaställda likviditetskrav. Vid tUlkomsten av likviditets- och kassakvotslagen varfrågan föremål för särskilda överväganden. menadeatt penningpolitiskt motiverade regler inte borde lägga hinder i vägen för enregional utjämning av jordbrukskasserörelsens resurser och ansåg att dennaturligaste lösningen var att likviditetskraven grundades på enöverenskommelse och fick avse centralkassorna sammantagna. Vid en eventueUtillämpning av lagen kunde problemet enligt nämnda utredning lösas så att berördacentralkassors skuld till inte fick påverka beräkningen avlikviditetskvotens täljare. 1962: 52 s. 51 föreslog jag attsanktionsbestämmelserna skulle utformas så att centralkassa som inte uppfylldeföreskrivet krav kunde befrias från sanktioner, om centralkassorna sammantagnauppfyllde likviditetskraven. atten regel härom togs in i lagen (10 § tredje stycket likviditets- och kassakvotslagen). anser i sitt nu avgivnayttrande att i lagen bör anges att centralkassorna vid beräkningen avlikviditetskrav skall behandlas som en enhet. Som skäl härför åberoparförbundet organisatoriska uppbyggnad och den inbördessolidariteten inom rörelsen.