prop · FX0377 · 1974-12-31 00:00:00 — Denne bör även, liksom , ledamuntlig förberedelse vid domstolen, 1 vissa fall bör de åtgärder som nämntspå ordförandens uppdrag kunna utföras också av annan lagfaren tjänsteman viddomstolen. En förutsättning bör dock vara att domstolen funnit denne lämplighärför. Även om de ledamöter somföreträder arbetsgivar- och arbetstagarsidan således bör della i domstolensalla avgöranden är det enligt utredningens uppfattning inle nödvändigt altdessa avgöranden alltid fattas av domstolen i full sammansättning. Som tidigareberörts föreslär utredningen att vissa överklagade mäl skall kunna avgöras pähandlingarna av domstolen i en mindre sammansättning. Även i andra fall, närett mål avgörs utan huvudförhandling eller när beslut skall fattas som inteangår själva saken utan exempelvis innebär prövning av ett interimistisktyrkande, bör domstolen vara domför i denna mindre sammansättning. Därvid bördomstolen enligt utredningens mening bestå av tre ledamöter, nämligenordförande samt en ledamot från vardera arbetsgivar- och arbetstagarsidan. Ensärskild fråga är hur representationen bland dessa senare ledamöter bör utformasi dessa fall. Härvid bör enligt utredningen utgångspunkten vara - och pä dennapunkt är utredningen enig - alt vardera sidan representeras av den ledamot,vilken företräder det förhandlingsområde som tvisten rör. De offentligaarbetsgi-varföreträdarna bör dock betrakias som en enhet. Närett mål avgörs vid huvudförhandling, skall domstolen enligt utredningensförslag alltid uppträda i en större sammansättning. Som förut nämnts ärutredningen inte enig om hur många ledamöter som domstolen därvid skall beståav. Utredningens ena alternativ, enligt vilket högst sju ledamöter skall deltai domstolen, innebär att denna är domför med ordförande och fyra ledamöter.Enligt utredningens andra alternativ skall domstolen vid huvudförhandlingensbörjan bestå av nio ledamöter men vara domför med minst fem, om ledamot sedanförhandlingen påbörjats skulle fä laga förfall. Inträffar under pågåendeförhandling förfall för en ledamot pä arbetsgivar-eller arbetstagarsidan, skallenligt båda alternativen en ledamot frän den motsatta sidan avträda. Omdet vid överiäggning till dom eller beslut visar sig föreligga majoritet för enmening, som avviker från domstolens tidigare praxis, bör frågan enligtutredningens uppfattning kunna hänskjutas till avgörande av domstolen i plenum,varvid samtliga ledamöter skall närvara, 4,6Rättegångsförfarandet vid arbetsdomstolen Beträffandeförfarandet vid AD innehåller LAD vissa bestämmelser som tillkom är 1947. Deutgär från att om rättegången vid tingsrätt idispositiva tvistemål i princip skall tillämpas även pä rättegängen vid AD.Bestämmelserna innehåller dock vissa avvikelser från . OmAD i enlighet med utredningens förslag i viss mån inlemmas i den allmännadomstolsorganisationen är det enligt utredningen självfallet angeläget att debestämmelser om rättegången som gäller för de allmänna domstolarna i alltväsentligt tillämpas även av AD. Särskilt viktigt är detta i fråga om sådanabestämmelser som skall tillämpas av AD både som första domstol och somfullföljdsinstans. Grunden för förfarandet vid AD bör därför, liksom f n.,utgöras av om rättegången i dispositiva tvistemål.Utredningen betonar dock alt del också är betydelsefullt att AD lämnas relativtstor frihet all anpassa rättegången efter målens beskaffenhet och de särskildaförhållanden under vilka domstolen arbetar, kan därför för ÄD:s delbehöva modifieras i vissa hänseenden. 1fråga om rättegången i de mäl som AD har att ta upp som första domstol börenligt utredningen i princip tillämpas de bestämmelser som gäller omrättegången i tingsrätt. De avvikande föreskrifter härifrän som LAD innehållersynes i stort sett utgöra en lämplig avvägning mellan de i viss mån motståendeintressen som berörts. På några punkter där LAD innehåller avvikandeföreskrifter kan det dock enligt utredningens mening ifrågasättas omtillräckliga skäl föreligger att för AD:sdel frångå . Utredningenframhåller att det vidare blir nödvändigt alt även reglera förfarandet vid ADsom fullföljdinstans. Något hinder mot att därvid tillämpa de bestämmelser somgäller om rättegängen i hovrätt synes inte föreligga annat än på någon enstakapunkt. 1fråga om den yttre ramen för förfarandet vid AD som första domstol gäller fn.utan undantag de bestämmelser som RB innehåller om rättegängen i tingsrätt,Äv vad ätergetts framgår att denna ordning enligt utredningens uppfattningbör behällas i lagen om rättegängen i arbetstvister. Beträffande den närmareregleringen av rättegången har utredningen dock i vissa hänseenden övervägtmodifieringar av . Liksomgäller enligt RB skall rättegången i AD inledas genom ansökan om stämning påmotparten. Utredningen framhåller att stämningsansökningens uppgift är attutgöra underlag för den fortsatta rättegången. För att ansökningen skall kunnafylla denna funktion är det nödvändigt att den innehåller så fullständigauppgifter om målet som möjligt. På grund härav bör enligt utredningens meningreglerna i 42 kap, 2 ii RB om vad stämningsansökan skall innehålla i principgälla också i rättegången vid AD, Utredningen anser det dock vara av värde attdet även av lagen om rättegängen i arbetstvister framgår vilka krav som vid ADställs pä en ansökan om stämning. 1 likhet med vad som gäller enligt 16 ii LADbör därför en särskild beslämmelse härom tas in i den nya lagen. Bestämmelsenbör innehålla, att käranden i ansökan skall uppge vad han yrkar, deomständigheter som han åberopar till stöd för yrkandet samt de skriftliga bevissom han åberopar.Av ansökan skall vidare framgå de omständigheter som gör domstolen behörig.Käranden bör slutligen tillsammans med ansökningen ge in de skriftliga bevissom han innehar. Om anledning inteförekommer att avvisa stämningsansökan, skall AD enligl utredningens förslagutfärda stämning på svaranden att svara på käromålet. Utfärdas stämning, skallförberedelse i målet äga rum. Delta överensstämmer med vad som gäller enliglRB. Beträffande formen för förberedelsen innehåller utredningsförslagetemellertid en avvikelse från 42 kap. 9 § RB. Enligt detta stadgande skallförberedelsen enligt huvudregeln vara muntlig. Möjlighet finns dock allförordna om skriftlig förberedelse, F. n. gäller enligt 18 ii LAD den motsattaprincipen för AD:s del. Enligt utredningens mening torde det ofta vara lämpligtatt förberedelsen vid AD inleds med att svaranden föreläggs att avge skriftligtsvaromål, Föratt målen skall bli noggrant genomgångna före huvudförhandlingentorde det emellertid därutöver i regel vara erforderligt med ett muntligtinslag i förberedelsen, AD bör alltså vara obunden i valet mellan muntligt ochskriftligt förfarande, så att förberedelsens form kan anpassas till vad detenskilda målet kräver. Denna obundenhet bör enligt utredningens mening understrykasgenom en särskild föreskrift om att AD efter omständighetema bestämmer ivilken mån förberedelsen skall vara muntlig eller skriftlig. Enligt42 kap 17 ii RB bör rätten, om det bedöms lämpligt, söka föriika parterna underförberedelsen. Denna bestämmelser gäller f n. även för ÄD:s del. mening föreligger emellertid i fråga om AD särskilda förhållanden,som gör det befogat att ifrågasätta om förfarandet vid AD bör inriktas påföriikning i högre grad än som förutsätts i RB. För att AD inte i fullsammansättning skall behöva befatta sig med bagatellarlade tvister ellertvister som annars saknar principiell betydelse är det nämligen väsentligt attalla möjligheter tas till vara att under förberedelsen åstadkomma förlikning isådana mål. Utredningen erinrar emellertid om att enligt dess förslag talan iprincip inte fär prövas av AD förrän förhandlingar har ägt rum i målet. Dessaförhandlingar har till syfte att sä långt möjligt undanröja de menings-skiljaktighelersomföreligger mellan parterna. Visserligen kan visst utrymme för förlikningsförsökfrån domstolens sida föreligga även sedan sådana förhandlingar har ägl rum.Enligt utredningen synes dock möjligheterna att lä till stånd förlikning imålet tillfredsställande kunna tas till vara genom en förnuftig tillämpning avföreskriften i RB om rättens förlikningsaktivitet. Någon särskild föreskrift idetta hänseende har utredningen därför inte ansett vara påkallad. Sedanförberedelsen avslutats, skall målet enligt utredningens förslag företas tillavgörande sä snart det kan ske. Bestämmelserna i 42 kap 16 och 17 iiii RB omatt mål i vissa fall lär avgöras under förberedelsen av den domare som lederdenna bör enligt utredningens mening inte vinna tillämpning i förfarandet vidAD. Som tidigare berörts anser nämligen utredningen att elt mål vid AD inte börkunna avgöras av en domare ensam. randensom vid allmän domstol kan komma i fråga under förberedelsen - frånsetttredskodom, som överhuvudlaget inte bör förekomma vid AD -behöver emellertidenligt utredningens mening inte fattas av AD vid huvudförhandling. I likhetmed andra fall när AD avgör mäl utan huvudförhandling bör del varatillräckligt att avgörandet fattas av domstolen i en mindre sammansättning,alltså av ordförande och två ledamöter. Frånsettde fall som berörts skall målen vid AD avgöras efter huvudförhandling,Nägot utrymme för en tillämpning av 42 kap 20 § RB om att huvudförhandling ivissa fall kan hållas i förenklad form av den domare som lett förberedelsen börenligt utredningens mening inte finnas för ADrs del. Som nämnts bör ettmål vid AD inle kunna avgöras av en domare ensam. Även på en annan punktföreslår utredningen ett avsteg från de bestämmelser som enligt RB gäller förhuvudförhandling i tingsrätt. Om en inledd huvudförhandling måste skjutas upp,får förhandlingen enligt 43 kap 11 ii RB inte fortsättas där den avbröts, omuppskovet är längre än . 1 så fall måste ny huvudförhandling hällas,varvid i regel hela processmaterialet skall redovisas på nytt. Utredningenframhåller att det för AD:s del föreligger svårigheter alt vid uppskjutenhuvudförhandling samla ledamöterna till fortsatt sammanträde inom femton dagar.Med hänsyn härtill anser utredningen att det är nödvändigt med en särskildbestämmelse om att AD Iir fortsätta en uppskjuten huvudförhandling även näruppskovet har varat längre lid. 1fråga om parts skyldighet alt inställa sig till muntlig förberedelse gällerenligt 11 kap 5 § RB att part skall infinna sig personligen, om det kan antasatt förberedelsen därigenom främjas. Denna bestämmelse utgör enligt utredningensmening en ändamålsenlig reglering även för rättegången vid AD, Däremot anserutredningen att ett undanlag bör uppställas från bestämmelsen i 11 kap 5 ii RBom alt part vid huvudförhandling skall infinna sig personligen, om hans närvarointe kan antas sakna betydelse för utredningen i målet. När det gällerhuvudförhandling vid AD bör nämligen av processekonomiska skäl personliginställelse inte krävas i andra fall än när detta behövs för utredningen imålet. Om personlig inställelse skall ske, bör AD enligt utredningens meningha samma rätt som allmän domstol att genom föreläggande om vite framtvingainställelse vid förhandling inför domstolen. Någon ovillkorlig skyldighet attförelägga vite för part som skall infinna sig personligen bör dock inteuppställas. När det gäller parts skyldighet att inkomma med skriftligt svaromåleller annan infordrad skrift saknas enligt utredningens mening anledning attbehälla nuvarande bestämmelse i 18 § LAD, enligt vilken AD genom vite kanframtvinga denna skyldighet. Ompart uteblir från sammanträde för muntlig förberedelse eller huvudförhandling,kan rätten enligt 44 kap 2 och 4 §§ meddela tredskodom mot den uteblivneparten, om den part som kommit tillstädes yrkar det. Enligt utredningens meningbör denna reglering inte gälla för ÄD:s del. Med hänsyn till att ett avgörandeav AD kan få betydelse långt utöver det enskilda fallet ärdel nämligen inte tillfredsställande, om AD vid ena partens utevaro skulle varatvungen att meddela en tredskodom och därigenom bli förhindrad att pröva måleti sak. Liksom gäller f n, enligt 19 § LAD bör AD vid parts utevaro fränsammanträde för muntlig förberedelse i stället vidta åtgärder för fortsattförberedelse, om detta kan antas vara till gagn för målets utredning, och iannat fall sätta ut målet till huvudförhandling. Uteblir part frän sammanträdeför huvudförhandling, skall AD enligt utredningens förslag ändå hållaförhandlingen och avgöra målet, om den part som kommit tillstädes yrkar det.Uteblir båda parterna från sammanträde för muntlig förberedelse ellerhuvudförhandling eller framställs vid huvudförhandling inte yrkande om dom imotpartens utevaro, skall målet enligl utredningens förslag avskrivas. Somtidigare nämnts anser utredningen att de bestämmelser som gäller om rättegängeni hovrätt i princip bör tillämpas på fö rfa ra nd e t vid AD somfullföljdsinstans. Vissa enstaka avvikelser från dessa bestämmelser föreslåsdock. 1 avsnitt 4.2 har berörtsatt AD enligl utredningens mening bör ges vidsträckta möjligheter att avgöraett överklagat mål utan huvudförhandling. För hovrätt gäller att mål somfullföljts genom vad i princip skall avgöras efter huvudförhandling. I vissasärskilt angivna fall fär huvudförhandling dock underiåtas även i sådana mål(se 50 kap 21 ii RB), Utredningen anser att huvudregeln för AD:s del emellertidbör vara den motsatta mot vad som gäller för hovrätt. Handläggningen bör alltsåi princip vara skriftlig, och målet bör därvid kunna avgöras av domstolen i enmindre sammansättning. Huvudförhandling bör hållas endast om särskilda skälföreligger, t. ex. om muntlig bevisning kommer i fråga eller om målet har ettprincipiellt intresse från arbetsrättslig synpunkt. Om någon ledamot vid denskriftliga handläggningen anser att sädana särskilda skäl som nämntsföreligger, bör målet dock enligt utredningens mening inte kunna avgöras annatän efter huvudförhandling, dvs. i den större sammansättningen av AD. 1fråga om möjlighetema att fortsätta en uppskjuten huvudförhandling gäller förhovrätt - liksom för tingsrätt - att detta inte får ske sedan längre tidförflutit än (50 kap 15 ii RB), Utredningen framhåller att vad somförut anförts om att AD som första domstol måste kunna hälla fortsatthuvudförhandling, även när uppskovet har varat än , hargiltighet också när AD är fullföljdsinstans. Ett undantag från reglerna i RB omfortsatt huvudförhandling bör därför enligt utredningen uppställas även i dettafall. Liksomgäller i tingsrätt är part i hovrätten skyldig att inställa sig personligentill huvudförhandling, om hans närvaro inte kan antas sakna betydelse förutredningen (11 kap 5 ii RB). Som förut berörts förordar utredningen att part,när AD är första domstol, inte skall behöva inställa sig personligen tillhuvudförhandling annat än om hans närvaro behövs för utredningen. 1 konsekvens härmedbör motsvarande gälla även vid huvud- förhandlinginför AD som fullföljdsinstans. Ävenbeträffande frågor som är gemensamma för f ö r f a ra n d e t vid AD både som första domstol och som fu 11 föl j d s i n -,, stans föreslärutredningen vissa avvikelser frän de ordinära rättegängsbe-stämmelserna enligtRB, Ifråga om möjligheten att självmant infordra bevisning gäller f n. en skillnadmellan AD och de allmänna domstolarna. Enligt 21 ii LAD har AD nämligen rättatt självmant meddela föreläggande om företeende av skriftligt bevis, en rättsom de allmänna domstolarna saknar. Vidare kan AD i motsats till allmän domstolsjälvmant inkalla vittne som inte förut har hörts pä parts begäran, om detta ärpåkallat med hänsyn till avgörandets betydelse utöver målet. Utredningen anseremellertid det frän principiella synpunkter möta betänkligheter mot atttillerkänna AD större möjligheter att självmant infordra bevisning än som ärmedgivet enligt RB. Nägot egentligt behov härav synes enligt utredningenknappast heller föreligga. Det torde nämligen i de fiesta fall vara möjligt fördomstolen att inom ramen för den processledning som skall iakttas enligt RBanimera parterna att åberopa den bevisning som kan fordras för ett riktigt bedömandeav målet. I praktiken torde AD också ha förfarit på detta sätt, när frågauppkommit att infordra bevisning som parterna inte av sig själva tänkt på attåberopa. I elt hänseende anser utredningen det dock vara motiverat med ettavsteg frän principen om parternas frihet att disponera över processmaterialet.Liksom bör AD nämligen ha möjlighet att självmant bereda parter somslutit ett kollektivavtal tillfälle att yttra sig sä snart ett mäl gäller innebördenav ett annat avtal som hämtat sitt innehåll från kollektivavtalsparternasavtal. Härigenom kan målet tillföras de synpunkter på tolkningsfrågan som dessakan ha att anlägga. Ett uttryckligt stadgande härom bör enligt utredningensmening tas in i lagen om rättegängen i arbetstvister. Ävenbeträffande frågan vilket material som får läggas till grund för dom i måletgäller f n, skilda regler for ÄD och de allmänna domstolarna. Utöver vad somförekommit vid huvudförhandlingen får AD nämligen till grund för domen läggaockså andra omständigheter som har förebragts i målet (26 ii L.AD). mening bör detta undantag från de allmänna rättegångsreglerna iprincip behällas även i lagen om rättegängen i arbetstvister. Bland annat börAD som förut nämnts avgöra ett mål i sak även när ena parlen har uteblivit fränhuvudförhandlingen. Uppenbarligen förutsätter denna ordning att AD vid måletsavgörande kan ta hänsyn till vad handlingarna i målet innehåller. Dennamöjlighet bör enligt utredningen stå domstolen till buds även i det fallet attdet vid överläggning till dom framkommer att visst material, som lagts fram vidförberedelsen, av förbiseende inte redovisats vid huvudförhandlingen eller attvissa kompletterande uppgifter behövs för domsskrivningen. Givetvis bör dockmotparten i ett sådant fall beredas tillfälle att yttra sig över dettamaterial. Detta synes emellertid inte alltid behöva ske vid en fortsatt muntligförhandling, 1 vissa falltorde det vara tillräckligt att motpartens yttrande görs skriftligen. Av deskäl som angetts anser utredningen alt AD bör kunna la hänsyn även till vadhandlingarna i målet innehåller. Domstolen bör emellertid inle ha möjlighet attefler fritt skön avgöra i vilken utsträckning detta material skall läggas tillgrund för domen. Bestämmelsen bör därför ha den innebörden all domen alltidskall grundas på vad som förekommit vid huvudförhandlingen och vadhandlingarna innehåller. Närdet gäller omröstning till dom eller slutligt beslut gäller enligt 25 § LAD tväundanlag för AD:s del frän bestämmelserna i 16 kap RB. För det första är .Dinte bunden av RB:s reglering av ordningen för omröstning, utan domstolen lårsjälv bestämma i vilken ordning omröstning skall äga rum. Med hänsyn till desärskilda arbetsförhållanden som råder inom AD har det nämligen inte ansettslämpligt med stela bestämmelser om den ordning i vilken AD:s ledamöter skallyttra sig vid omröstning. Detta skäl har enligt utredningen alltjämt giltighet.Den nämnda undantagsbestämmelsen bör därför behållas i lagen om rättegången iarbetstvister. Det andra undantaget från RBrs omröstningsregler innebär attsärskild omröstning inte skall ske i AD beträffande olika omständigheter somvar för sig är av omedelbar betydelse för utgången i målet (s. k. omedelbartrelevanta omständigheter). Enligt utredningens mening bör detta undantag iprincip gälla för AD:s del även i fortsättningen. Sedan möjligheten enligt 17kap 5 ii RB att meddela mellandom utvidgats , kan det emellertid i vissafall vara lämpligt att särskild omröstning kan ske även vid AD beträffande s.k, relevanta omständigheter. Enligt nämnda bestämmelse kan påbegäran av part mellandom meddelas beträffande varje omständighet som är avomedelbar betydelse för utgången i ett mål, om det med hänsyn till utredningenär lämpligt att sådan mellandom meddelas. En förutsättning för att en fråga pådetta sätt skall kunna brytas ut och göras till föremål för mellandom äremellertid självfallet att omröstningsreglerna gör det möjligt att röstasärskilt om den frågan (prop. 1971:45 s, 104), Bestämmelsen om mellandom gällervisserligen formellt även för ÄD:s del, men på grund av omröstningsreglerna iLAD kan domstolen i realiteten inte tillämpa bestämmelsen, Enligl utredningensynes det emellertid frän processekonomisk synpunkt lämpligt att även AD harmöjlighet att meddela mellandom enligt detta stadgande, Pä grund härav bör AD -på samma sätt som de allmänna domstolarna - kunna uppställa omedelbartrelevanta omständigheter till särskild omröstning, om det är påkallat pä grundav yrkande om mellandom. Däremot föreslår utredningen att bestämmelsen i RB omsärskild omröstning beträffande räfegängskostnad inte skall gälla för AD:s del. Dentid inom vilken dom eller slutligt beslut skall meddelas har för AD:s del f n.inte fixerats i vidare män än att detta skall ske efterhuvudförhandlingens avslutande (26 ii LAD), Den i 17 kap, 9 ii RB uppställdatvåveckorsregeln gäller alltså inle för ,D. Med hänsyn till AD:s arbetsformerär del enligt utredningen också uppenbart att denna regel inte kantillämpas för AD:s del, AD bör alltså inte heller i fortsättningen bindas avnågra snäva tidsmarginaler i detta hänseende. Enligt utredningen bör för äD:s del inte heller gälla det i 17 kap9 § RB uppställda kravet alt parterna vid huvudförhandling skall underrättas omtiden och sättet för domens meddelande. Däremot bör AD vara skyldig all utsändaen avskrift av domen till parterna som domen meddelas. RB finns utförliga bestämmelser om vad protokoll skall innehålla. Dessagäller f n. även för AD:s del utom på en punkt. Till skillnad från vad somgäller för tingsrätt och hovrätt behöver nämligen utsaga av vittne ellersakkunnig eller av part under sanningsförsäkran inte antecknas i protokoll vidhuvudförhandling inför AD (24 § LAD). Bakgrunden till bestämmelsen är givetvisalt AD:s domar eller beslut inle får överklagas och att någol behov av attbevara detta bevismaterial därför i regel inle föreligger. Enligt utredningengör sig denna synpunkt gällande även efter en reform av rättegången iarbetstvister enligl de riktlinjer som föreslås av utredningen. Bestämmelsenbör därför behållas i lagen om rättegången i arbetstvister. Beträffandefördelningen av rällegångskostnaderna mellan parterna bör enligt utredningensmening även för rättegången i AD gälla den huvudregel som föreskrivits i 18kap. 1 § RB, nämligen att den förlorande parten skall ersätta motparten hanskostnad om inte annat är föreskrivet. Utredningen framhåller att denna regelemellertid ibland kan leda till elt resultat som framstår som alltför hårt motden förlorande parten. För parterna föreligger ofta ett gemensamt intresse attlå ett auktoritativt besked av AD, oavsett hur utgången kan komma att bli. Målenhar vidare mänga gånger ett stort intresse utöver det enskilda fallet. Detsagda gäller framför allt i fråga om kollekiivavtalsmälen. Dessa synpunkter görsig emellertid gällande även i de andra mål som AD kan komma att pröva vare sigsom första domstol eller som fullföljdsinstans. Också i dessa fall kanomständigheterna ha varit sådana att den föriorande partens talan inte har tettsig obefogad. Avgörandet kan vidare ibland ha stor betydelse utöver målet. ADbör alltså i alla mäl ha möjlighet alt förordna att parterna skall svara försina egna kostnader (s, k. kvittning) i de fall när den förlorande parten hadeskälig anledning att la tvisten prövad. Utredningen framhåller att AD i principbör ha möjlighet att förordna om kvittning oavsett vilken part som förloratmålet. Enligt 41 ii tredje stycket lagen om anställningsskydd gäller dock ensärskild regel i detta hänseende. Denna bestämmelse innebär att kvittning avrättegångskostnaderna kan ske, om arbetstagaren förlorar mål om tillämpning avlagen men hade skälig anledning att få tvisten prövad. Motsvarande regel gällerdäremot inte om arbetsgivaren förlorar målet, 1 utredningens framlagdaförslag till följdändringar i allmän artelsrättslig lagsliftning (SOU 1973:56)har en hänvisning till bestämmelsen intagils i de särskilda lagar sominnehåller förbud mot uppsägning och avskedande i vissa fiill.