prop · FX0333 · 1974-12-31 00:00:00 — Ingentinghindrar givelvis ett transportförelag från att i sina befordringsviUkor ta insärskilda reklamationsregler. Eftersom lagens bestämmelser inte genom avtalfår sättas ur spel tUl nackdel för avsändare eller mottagare 5 §) saknarsådana regler emellertid rättsverkan i den mån de innebär att reklamation skaUske inom tid som bedöms oskäligt kort. Enligt andra punkten är rättsverkan av att reklamationinte har skett att varuhavaren förlorar sin rätt att föra talan medanledning av minskningen, skadan eller dröjsmålet. Bestämmelsen skiljer sigäven på denna punkt från CMR, vars reklamationsregler endast innebär enpresumtion för att godset avlämnats i fullständigt och gott skick och i rätttid. En sådan rättsverkan av underlåten reklamation är främmande för svenskrätt (jfr t. ex. 52 § köplagen). Den omständigheten att rättsverkan vidunderiåten reklamation är strängare än i CMR bör emellertid kunna tillmätasviss betydelse vid bedömningen av om anmärkning har skett utan oskäligtuppehåll. Andra punkten är inte tillämplig om fraktföraren ellerhans medhjälpare har våUat minskningen, skadan eller dröjsmålet uppsåtligeneller av grov vårdslöshet. 1 sådant fall medför således underlåten reklamationinte någon rättsverkan. Denna paragraf innehåller regler om preskription. Fråganom preskription regleras i CMR art. 32. Som anförts i den allmännamotiveringen (avsnitt 6.10) har det bedömts lämpligt att låtapreskriptionstiden vara densamma vid inrikes och internationell befordran.Däremot har vissa för vårt rättssystem främmande regler om suspension avpreskriptionstiden inte tagits med i lagen. Paragrafen motsvarar 43 § första,andra och fjärde styckena utredningsförslaget. Enligt första stycket krävs för preskriptionsavbrott atttalan anhängiggörs eller, om talan grundas på uppsåtligt eUergrovt vårdslöst handlande, . 1 anledning av ett påpekande frånSveriges advokatsamfund vill jag framhålla att denna bestämmelse inte utesluteratt parterna, sedan en tvist har uppkommit och medan förhandlingarom hur dennaskall lösas pågår, kommer överens om att förlänga preskriptionstiden. Vidaremåste gäldenärens erkännande av fordringen i princip anses ha den verkan attpreskriptionstid inte vidare skall räknas enligt reglerna i denna paragraf. Erkännandetfår nämligen anses ge upphov till en ny fordran. Preskriptionsreglerna i denna paragraf är tillämpliga påalla anspråk som grundas på fraktavtalet. Den omständigheten att enviss fråga inte regleras i lagen innebär sålunda inte att andrapreskriptionsregler blir tiUämpliga. Som framgår av andra stycket skall preskriptionsfristenalltid räknas från viss dag som aUt efter anspråkets art - bestäms i enlighetmed de där givna reglerna. Det är således utan betydelse att den ersättningsberättigadevid den angivna tidpunkten saknade kännedom om anspråket eUer att detta dä överhuvud taget ännu inte uppstått. Vad beträffar den i lagtexten under a) angivnatidpunkten torde man för det fall, att delar av en och samma sändning utlämnas påolika dagar, böra räkna med endast en utlämningsdag, nämligen den dag då densista delen av sändningen utlämnades. 1 tredje stycket har tagits upp en bestämmelse att, omtalan inte väckts före den angivna preskriptionstidens utgång, fordringen intefår göras gällande på annat sätt, t. ex. genom genkäromål eller kvittning. Denna paragraf innehåller forumbestämmelser. Paragrafenmotsvarar 41 § första stycket utredningsförslaget. Talan rörande inrikes befordran får enligt denna paragrafväckas, förutom vid domstol som är behörig enligt , vid domstoleni den ort där godset togs emot till befordran eller vid domstolen ibestämmelseorten. Att talan får väckas vid domstolen på avsändnings-orten ellerbestämmelseorten överensstämmer med vad som gäller vid internationellbefordran (art. 31 första stycket CMR). Omvägfordon med pålastat gods fraktas med annat transportmedel, kan det somframgår av 4 § komma i fråga att beträffande vägfraktförarens ansvarighettiUämpa de regler som gäller för det andra transportmedlet. Detta förhållandeutesluter dock inte tillämpning av forumreglerna i förevarande paragraf. Dettafår särskild betydelse för det fall att det andra transportmedlet varit ettfartyg. Enligt sjölagen gäller nämligen, att behörighet att upptagasjörättstvister är begränsad till ett fåtal domstolar. Oberoende av sjölagensforumregler skall alltså tvist i anledning av ett avtal om godsbefordran påväg väckas vid domstol som anges i förevarande paragraf. Motsvarande principgäller vid internationell befordran Gfr prop. 1970:185 s. 27). Befordran som utföres av flera fraktförare efter varandra CMR innehåller särskilda bestämmelser för s. k.genomgångstransporter (art. 3440). Enhgt dessa bestämmelser kan vid befordransom utförs av flera fraktförare efter varandra varje fraktförare inträda sompart i fraktavtalet. De fraktförare som gjort detta bildar ett kollektiv ochansvarar solidariskt gentemot varuhavaren för hela befordringen. 1 enlighetmed vad som anförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.12) har regler häromansetts lämphga också för inrikestransporternas del. 1 denna paragraf anges förutsättnmgarna för fraktförarnaskollektiva ansvarighet vid genomgångstransporter. Bestämmelsen motsvaras i CMR avart.34. Paragrafen motsvarar 45 § utredningsförslaget. Om en befordran på grund av ett och samma fraktavtalutförs av flera fraktförare, t. ex. så att en av dem utför transporten frånorten A till orten B och den andre där tar över godset och transporterar detvidare tiU bestämmelseorten C, är enligt första punkten båda fraktförarnaansvariga för transporten i dess helhet. En förutsättning är dock attfraktsedel har utfärdats och alt den har utfärdats i flera exemplar, varav eltåtföljer godset. Enligt utredningens förslag borde det av praktiska skäl krävasatt fraktsedeln upprättats i tre originalexemplar avsedda det första attöverlämnas till avsändaren, det andra att åtfölja godset och det tredje attbehållas av fraktföraren. Jag anser det dock för min del tillräckligt attföreskriva att fraktsedeln skall upprättas i flera exemplar varav ett skallålföha godset. Som nämnts gäUer som förutsättning för att lagens reglerom genomgångstransporter skall vara tillämpliga att befordringen sker på grundav ett och samma fraktavtal. Om avsändaren ordnat transporten så, att hanslutit separata avtal med var och en av ett antal efter varandra följandefraktförare kommer således förevarande regler inte tiU användning. Haravsändaren sålunda i det förut nämnda exemplet slutit avtal med den förstefraktföraren om transport av godset från A tUl B och med den andre fraktförarenom transport från B tiU C är var och en av fraktförarna ansvarig bara för dendel av transporten som han utfört. Värdet av de särskilda reglerna om genomgångsbefordran är,sett från varuhavarens synpunkt, att denne inte behöver bekymra sig om vilkenav de deltagande fraktförarna som egentligen bär ansvaret för skada somåsamkats honom. Gentemot varuhavaren bildar nämligen fraktförarna ett kollektivi vilket samthga svarar solidariskt för hela befordringen. Och även om det äruppenbart att godset i det berörda fallet skadats under transporten från Atill B kan ersättningsanspråk riktas mot den andre fraktföraren. För enmottagare kan det ibland vara mera praktiskt att vända sig mot den som utförtden sista delen av transporten, t. ex. därför att denne i motsats tiU denförste fraktföraren har ett kontor på bestämmelseorten. Har godset gåttförlorat under den första transportsträckan kan krav dock inte riktas mot denandre fraktföraren. Denne har nämhgen då inte inträtt i fraktavtalet genom attta emot godset och fraktsedeln. Detta följer av bestämmelsen i andra punkten.Den fraktförare som sluter fraktavtalet med avsändaren, blir givetvis bundengentemot denne genom avtalet. För de övriga fraktförarna uppkommer bundenhetenenligt andra punkten genom att de tar emot godset och fraktsedeln frånföregående fraktförare. Det är vanligt att den fraktförare som slutit fraktavtaletuppdrar åt en annan fraktförare att helt eller delvis utföra transporten.Därvid är det ofta meningen att den sistnämnde fraktföraren inte skall hakontrakts- ansvar i förhåUande tiU varuhavaren. Denne har attbeträffande hela befordringen hålla sig till den avtalsslulande fraktföraren.Varuhavarens rätt härvidlag säkerstäUs genom bestämmelserna i 6 §. Reglerna omgenomgångstransport utgör i princip inte heller något hinder för ett sådantarrangemang vid genomgångstransporten. Om meningen är att en fraktförare, somfaktiskt utför en delbefordran, endast skall inta ställningen av medhjälparetiU den avtalsslutande fraktföraren och inte vara en med denne solidarisktansvarande självständig fraktförare, måste det emeUertid .ses tiU alt den meUanavsändaren och den avtalsslutande fraktföraren upprättade fraktsedeln inteöverlämnas till den fraktförare som utför den senare delen av transporten. Omfraktsedel har upprättats torde emeUertid i regel ett exemplar av fraktsedelnfölja med godset. 1 praktiken torde därför lagens regler omgenomgångstransporter komma att bh tiUämpliga på de flesta sådana transportersom sker med fraktsedel. För att enefterföljande fraktförare skall bli ansvarig för befordringen i dess helhetfordras som förut nämnts, förutom att han övertagit den ursprungligafraktsedeln, också att han har tagit emot godset. Det räcker emellertid med atthan har tagit emot någon del av godset. Den mottagande fraktföraren blir iden mån ingen ansvarsfrihetsgrund föreligger ansvarig gentemot varuhavarenockså för minskning eller skada som inträffat redan innan han mottog godset. Enbegränsning föreligger emellertid härvidlag såtiUvida som ansvar inte kanutkrävas enligt strängare villkor än som framgår av fraktsedeln. Har överenskommelserörande godsels värde eller särskilt leveransintresse träffats utan att dettahar angetts i fraktsedeln, är överenskommelsen sålunda inte bindande förefterföljande fraktförare, trots att denne skall anses ha inträtt som part ifraktavtalet. Att en efterföljande fraktförare inträtt som part ifraktavtalet innebär inte bara att han blir delaktig i det egentligafraktföraransvaret, dvs. ansvaret för sakskada eller dröjsmål. Även beträffandeandra kontraktsförpliktelser, såsom handhavandet av de skriftliga handlingarsom kan ha överlämnats eller uttagandet av efterkravsbelopp, fårdelfraktföraren anses ha påtagit sig ansvar också för de deltransporter som haninte själv utför. I enlighetmed vad som gäller enligt CMR (art. 35) har utredningen föreslagit särskildaföreskrifter om tillvägagångssättet när godset vid genomgångsbefordranöverlämnas från en fraktförare till en efterföljande, vilka skall gälla ävenvid inrikes transporter (46 § utredningsförslaget). Den mottagande fraktförarenskall enligt förslaget lämna kvitto på godset, anteckna sitt namn och sinadress pä det exemplar av fraktsedeln som följer med godset samt i fraktsedelnanteckna de eventuella förbehåll han önskar göra. Utredningen har framhållitatt detta förfarande är omständligt. 1 avsikt att möjliggöra enklare rutinervid inrikes befordran har den norska kommittén för sin del föreslagit attförevarande bestämmelser vid inrikes befordran skall vara tillämpliga bara närnågon av fraktförarna begär det. Den svenska utredningen har emellertid för sin 1 saml Nr 33 del, med hänvisning tiU varuhavarens intressen, inteansett sig kunna förorda en sådan lösning. Jag delar uppfattningen att CMRs föreskrifter omtillvägagångssättet när gods överlämnas tiU efterföljande fraktförare äromständligt. Jag kan mte heUer finna att ett sådant tillvägagångssätt medförnågra fördelar av praktisk betydelse för varuhavaren. För denne torde det vidinrikes befordran inte vara förenat med större svårigheter att ta reda på denefterföljande fraktförarens namn och adress. Utredningen har pekat på att detför varuhavaren är av betydelse om anteckning om förbehåll görs på fraktsedeln.Han kan därigenom få veta under vilken transportsträcka som godset minskatseUer skadats, vilket är av betydelse med hänsyn till reglerna om talerätt.Enhgt dessa regler (44 § departementsförslaget) kan varuhavaren väcka talan motden förste och den siste fraktföraren samt dessutom mot den fraktförare somutförde transporten när minskningen eller skadan inträffade. Den av utredningenanförda synpunkten synes mig för inrUcestransporternas del knappast ha någotpraktiskt intresse. En uppdelning av en inrikestransport pä tre fraktförareförekommer mycket sällan. Varuhavarens intresse i sådant fall torde varatillräckligt tillgodosett genom att han kan vända sig med sitt krav mot denförste eller siste fraktföraren vilka bägge var för sig är ansvariga för helatransporten. Vid de nordiska departementsöverläggningarna har man mot bakgrundhärav enats om att det bör överlämnas åt parterna att själva reglera tillvägagångssättetför godsets överlämnande. Jag ansluter mig tiU detta förslag och någon mot 46 §utredningsförslaget svarande bestämmelse har därför inte tagits med i lagen. Omnågon av fraktförarna begär det, kan givetvis de för internationell befordrangällande reglerna tillämpas, men någon särskild föreskrift härom behövs inte. En annan sak är att en efterföljande fraktförare kan haett intresse av att på fraktsedeln anteckna de förbehåll som han anser sig böragöra för att skydda sig mot att han vid uppgörelsen mellan fraktförarnainbördes får svara för en minskning eller skada som förelåg redan när han togemot godset. 1 hkhet med vad som gäUer enligt CMR (art. 35 andra stycket) fårnämligen frånvaron av förbehåll beträffande förhållandet mellan fraktförarnaden bevisverkan som anges i 13 §, dvs. att fraktsedelns uppgifter om antaletkollin och deras märken och nummer skall hållas för riktiga om de intemotbevisas samt att godset och förpackningen skall anses ha varit i gott skickom annat inte visas. Det har inte ansetts nödvändigt att ta upp en uttryckligbestämmelse härom i lagtexten. Det bör understrykas att förbehåU från denefterföljande fraktförarens sida inte inverkar på hans ansvarighet gentemotvaruhavaren. 1 denna paragraf föreskrivs mot vem varuhavaren vidgenomgångsbefordran kan framstäUa anspråk på ersättning för sakskada och dröjsmål.Paragrafen motsvarar 47 § utredningsförslaget. 1 enlighet med CMR (art. 36) får talan föras bara mot denförste eller den siste fraktföraren eUer mot den fraktförare somutförde den del av befordringen under vilken den händelse inträffade somorsakade sakskadan eller dröjsmålet. Om en av fraktförarna har väckt talan motvaruhavaren på grund av fraktavtalet får dock anspråk med anledning avsakskada eller dröjsmål alltid göras gällande mot honom genom genkäromål elleryrkande om kvittning. Vidare kan talan föras mot flera fraktförare . har under remissbehandlingen somsin mening uttalat att talan endast bör få föras mot den förste fraktförarenoch motiverat detta med att kostnadskrävande regresskrav därmed kan undvikas.Förbundet uttalar också att man i i praktiken torde föredra att lösaden inbördes ansvarsfördelningen mellan fraktförarna genom avtal. För egen delanser jag emellertid att det för varuhavaren är en stor fördel om han kan vändasig med sitt ersättningskrav mot den fraktförare som har ulfört den sista delenav transporten. Jag är bl. a. av detta skäl inte beredd att godta förslaget. Det kan synas vara något oklart vilka fraktförare somavses med beteckningarna den förste resp. den siste fraktföraren. 1 förarbetenatiU CMR-lagen anges alt med uttrycket "den förste fraktföraren" börförstås den fraktförare som slutit fraktavtalet (prop. 1968:132 s. 57).Uttrycket bör ges motsvarande innebörd vid inrikes befordran. Det bör tilläggasatt, om det är en annan fraktförare än den avtalsslutande fraktföraren somfaktiskt tagit emot godset och fraktsedeln från avsändaren och utfört detförsta ledet i befordringen, den avtalsslutande fraktföraren inte därigenomförlorar sin ställning av "den förste fraktföraren". Uttrycket"den siste fraktföraren" betyder den siste fraktförare som fält godsoch fraktsedel i sin besittning. Denna paragraf innehåller regler om ansvarets fördelningmellan fraktförare som deltagit i genomgångsbefordran. Motsvarande bestämmelserfinns i CMR art. 37, 38 och 40. Paragrafen motsvarar 48 § utredningsförslaget. Fraktförare som har betalat ersättning enligt lagen kanåterkräva denna ersättning jämte ränta och kostnader av övriga fraktförare.Härvid gäller följande regler. Fraktförare som har orsakat skadan skall ensamsvara för ersättningen. Har flera fraktförare orsakat skadan, skall var och enav dem stå för ersättningen i förhållande till sin del av ansvaret eller, om deinbördes andelarna av ansvaret inle kan bestämmas, i förhållande till sin andelav frakten. Kan del inte utredas, på vilken fraktförare ansvaret vilar, delasersättningsskyldigheten mellan alla fraktförarna i förhållande till vars ochens andel av frakten. Vidare gäller att, om någon av fraktförarna är påobestånd, den andel som faller på sådan fraktförare skall fördelas mellan deövriga fraktförarna i förhållande till deras andelar av frakten. Utredningen framhåller att CMRs ordalydelse ger utrymmeför åtskillig tvekan om hur regressfrågan skall bedömas när skadan haruppkommit genom casuell händelse som inte utgör force majeure. Utredningen hartidigare (SOU 1966:36 s. 94) antagit att den fraktförare under vilkensbefordringsslräcka den skadebringande händelsen inträffat ensam skall stå förersättningen på samma sätt som han skulle ha gjort om det inte gäUl engenomgångsbefordran. Del kan enligt utredningens mening emeUertid också hävdasatt ersättningsskyldigheten i detta faU skall fördelas på samtliga fraktförarei förhållande tiU deras andelar av frakten. Vilken ståndpunkt som är denriktiga överlämnar utredningen till rättstillämpningen att avgöra. Jag kan inte dela utredningens uppfattning i denna fråga.Jag anser sålunda att del inte bör råda någon tvekan om att den fraktförare somutförde den del av befordringen under vilken den skadebringande händelseninträffade ensam skall stå för ersättningen (jfr prop. 1968:132 s. 57).Bestämmelsen i första stycket under a), att den fraktförare som orsakat skadanskall ensam svara för ersättningen, bör sålunda vara tUlämplig även i dettafall. Fraktförarna kan sinsemellan avtala om avvikelse frånreglerna om hur del inbördes ansvaret skall fördelas. En uttrycklig bestämmelsehärom har upptagits i paragrafen. Bestämmelsen behövs i och för sig inte medhänsyn till den utformning som 5 § fåll i departementsförslaget. Den kan dockfiäna till upplysning och har därför tagits med. Denna paragraf innehåller i första stycket en regel omfraktförares möjlighet att, när annan fraktförare med stöd av 45 § framställerregresskrav, invända att betalning till varuhavaren erlagts utan laga grund. 1andra stycket har tagits upp en föreskrift om tiUämpligheten avpreskriptionsbestämmelserna i 41 §. Bestämmelserna överensstämmer med art. 39första och fjärde styckena CMR. Paragrafen motsvarar 49 § första och tredjestyckena utredningsförslaget. Som framgår av 45 § första stycket gäUer att reglerna omansvarets fördelning mellan fraktförarna endast avser ersättning somfraktförare erlagt "enligt denna' lag". En fraktförare kan såledesmot en regressö-kande fraktförare invända att denne utgivit ersättning tillvaruhavaren utan laga grund. 1 denna paragraf föreslås en bestämmelse somreglerar denna fråga. Bestämmelsen i första stycket innebär att fraktförare motvilken framställs krav med stöd av 45 § i vissa fall inte kan göra gällande attden fraktförare som framställer kravet inte varit skyldig att betala det belopphan erlagt till varuhavaren. Bestämmelsen vinner tillämpning om ersättningenfastställts av domstol och den fraktförare mot vilken kravet riktas blivitbehörigen underrättad om rättegången och fått tillfälle att inträda i denna. Vid tillämpningen av bestämmelsen bör iakttagas att, omden förste fraktföraren gentemot avsändaren åtagit sig att svara enligt längregående ersättningsregler än lagen föreskriver men efterföhandefraktförare inte senast vid övertagandet av godset och fraktsedeln fåttkännedom om dessa regler, varuhavaren kan åberopa de avtaladeersättningsreglerna endast gentemot den förste fraktföraren, medan han enligt43 § är hänvisad att gentemot övriga fraktförare åberopa lagens regler eller, iförekommande fall, de andra villkor som framgår av fraktsedeln. Har avsändareni detta läge vänt sig mot den förste fraktföraren och fått denne förpliktad attbetala den högre ersättningen, kan denne fraktförare inte regressvis ta ut meraav den slutligen betalningsskyldige fraktföraren än vad denne skuUe haförpliktats att utge i ersättning, om vamhavaren fört lalan direkt mot honom.Utredningen har i sitt förslag till lagtext tagit upp en uttryckhg erinran omdetta fall. Motsvarande bestämmelse finns inte i CMR. 1 departementsförslagethar denna erinran utelämnats då den bedömts som överflödig. Några särskilda forumregler gäller inle vid regresstalan.Talan skall alltså väckas vid domstol som är behörig enhgt allmännaregler. I andra stycket har tagits upp en särskild föreskrift ompreskription av regressanspråk meUan fraktförare i anledning avgenomgångsbefordran, vilken innebär att preskriptionsreglerna i 41 § skall hamotsvarande tiUämpning. Utgångspunkten för preskriptionstidens beräkning skalldock bestämmas på annat sätt. Preskriptionstiden räknas sålunda från den dag dådom, varigenom ersättning till den skadelidande fastställts, vann laga krafteller, om anspråket inte fastställts av domstol, från den dag när betalningskedde. Bestämmelserna i andra stycket, vilka överensstämmer medutredningens förslag, har under remissbehandlingen kritiserats av som uttalat att lagen inte bör innehålla några preskriptionsreglermed avseende på genomgångsbefordran över huvud tagel. 1 andra hand föreslårförbundet att särskilda preskriptionsregler skall införas förgenomgängsbefordran. Jag kan inle dela speditörförbundets uppfattning att ilagen inte skall tas upp preskriptionsbestämmelser för genomgångsbefordran. Deav utredningen föreslagna preskriptionsreglerna innebär enligt min mening enändamålsenlig reglering. Jag kan inte heller finna att det just för de inrikestransporternas del skulle föreligga något skäl att på denna punkt avvika från konventionensregler. Jag vill i detta sammanhang påpeka att utredningen diskuterat huruvida,i fall då ersättningen bestämts av domstol, utgångspunkten förpreskriptionstiden bör vara den dag då domen vann laga kraft, vilketutredningen för sin del förordat. Diskussionen föranleds av att ipropositionen till CMR-lagen i samband med redogörelsen för innebörden av art.39 angivils att utgångspunkten bör vara "den dag då dom som har vunnitlaga kraft meddelades". Som utredningen påpekat uttalade lagrådet att sakligaskäl talade för att preskription skall börja löpa från den dag dä laga kraftinträtt. Jag vill erinra om att föredragande departementschefen anslöt sig tilllagrådets uttalande och att den till CMR-propositionen fogade svenska översätt- ningen av konventionstexten ändrades i överensstämmelsemed den tolkning lagrådet förordade (jfr prop. 1968:132 s. 134). 1utredningens förslag till lagtext har inte direkt angivits attpreskriptionstiden skaU räknas från den dag domen vann laga kraft. 1departementsförslaget har detta dock angivits uttryckligen. 1 denna paragraf har tagits upp en erinran om attsärskilda bestämmelser gäller för atomskada. Paragrafen har ingen motsvarigheti utredningsförslaget. Enhgt atomansvarighetslagen (1968:45) kanaliseras anspråkpä ersättning för atomskada till atomanläggningens innehavare. Detta gälleräven när atomskada uppkommit tiU föhd av atomolycka under transport avatomsubstans. Att ansvaret kanaliseras till atomanläggningens innehavareinnebär att i frakträttslig lagstiftning givna regler om fraktförarens ansvarinte skall tillämpas på atomskada. För all klargöra delta har särskildabestämmelser införts i bl. a. sjölagen och järnvägstrafikstadgan. Enmotsvarande bestämmelse bör tas upp i lagen om inrikes vägtransport.