prop · FX0377 · 1974-12-31 00:00:00 — Lika litet förenligt med sädan självständighet är att fråganom fortsatt tjänstgöring i en domstol skall kunna påverkas av organisationer,vilka själva uppträder som parter vid domstolen. 1 sammanhanget bör beaktas,alt AD enligl del föreliggande förslagel kommer alt överta rätlskipningsuppgiftersom hitintills ankommil pä de allmänna domstolarna och förvaltningsdomstolarna.Parter som valt att stå utanför de stora organisationerna och som stundom ståri skarp motsatsställning till dem kan bli hänvisade att söka sin rätt vid ettforum där dessa organisationer är företrädda men inga andra. Inte minst avhänsyn till parter som här avses bör ordföranden i domstolen tillförsäkras en sädanställning att han ej kommer i beroende av de organisationer som är representeradei domstolen. Slutligenanför regeringsrättens ledamöter att ett genomförande av utredningens förslagmedför konsekvenser för högsta domstolen och regeringsrätten. Regeringsrättensledamöter anför därvid i huvudsak samma synpunkter som högsta domstolensledamöter, JKoch anser att de skäl som utredningen har anfört för sitt förslagi förevarande del inte är bärande. Enligt JK:s mening är förslaget inteacceptabelt vare sig från högsta domstolens och regeringsrättens synpunkteller frän mera allmänna synpunkter. Det är dessutom helt överflödigt. Ingenordförande i har skilts från sitt förordnande pä grund av mistalförtroende och ingenting talar för att sådant kommer att inträffa i framtiden.Detta är emellertid inte avgörande. Även om en sädan oförmodad händelse skulleinträffa kan med visshet förutsägas all arbetsgivaren bereder vederbörande enfrän skilda synpunkter godtagbar placering. Anställningstryggheten kan alltsåomöjligen åberopas som ett argument för utredningens förslag. Den föreslagnaordningen är uppenbarligen inte nödvändig för att markera AD:s ställning. Inteheller kan titelfrågan motivera en lösning i enlighet med utredningens förslag.Ingenting hindrar att domare i AD i den föreslagna lagen eller i instruktiontilläggs lämpliga titlar. JK kan inte heller finna att allmänna principer orndomares anställningsform kan åberopas. Ett genomförande av förslaget kandessutom leda till att krav pä en motsvarande lösning framställs även frånandra häll, t. ex. frän . Debåda högsta domstolarna har intagit en särställning pä del sättet attde bestått uteslutande av ordinarie domare. Enligt JK:s mening bör justitierådoch regeringsråd visseriigen kunna beviljas tjänstledigt, exempelvis för attsnabbi kunna utföra ett utredningsuppdrag, men även i fortsättningen bör denprincipen gälla att vikarie inte kan förordnas. Om den av utredningenföreslagna ordningen genomförs kan det befaras att denna princip inte längrekan uppehållas. De nu anförda synpunkterna äger bara delvis tillämpning pådomartjänster i andra domstolar än högsta domstolen och regeringsrätten.Eftersom överstatföring av den som innehar arvodestjänst i AD inte torde varamöjlig innebär utredningens förslag emellertid även i dessa fall nackdelar, bl,a, med långa kedjor av vikariat, DONoch domarutredning päpekar att genom en överstatföring av justitie-eller regeringsråd som blir ordförande i skulle man visserligen kunna undgåatt öka antalet tjänster på stat för justitie- eller regeringsråd. Därmedförsvinner emellertid inle svårigheterna. Inleds en sådan praxis, uppkommer enbetydande risk för att antalet överstatförda justitie- eller regeringsråd efterhand blir avsevärt, AD kan få behov av fler ordförande. Del kan krävas att viceordförandena rekryteras på samma sätt. framhåller också attförslaget strider mot vad domarutredningen kommer att föreslå, nämligen attordinarie domartjänster i princip skall uppehållas av den ordinarieinnehavaren av tjänsten och att regler skall införas som i hög grad begränsarmöjligheterna till tjänstledighet utom domstolsväsendet. Juridiskafakulieten vid vänder sig mot kravet i 3 kap. 2 iiförsta stycket att ordförande i "skall" ha ordinarie domarljänsl iannan domstol. Fakulteten ifrågasätter lämpligheten av att detta krav ärovillkorligt. Därigenom avskärs möjligheten att till befattningen utse, t. ex.en framstående rättsvelenskapsman som har domarerfarenhet. 1fråga om parisrepresentationen hos AD anför en minoritet inom . KFO och SAC att även andra organisationer än de somnu är företrädda i AD skall få bli representerade i domstolen. Sålunda anserminoriteten inom Svenska kommunförbundets styrelse att i mål som berör den egnaorganisationen skall samtliga pä arbetsmarknaden för'ekomniande fackligahuvudorganisationer ha rätt att vara företrädda i .\D. Det torde inte kunnahävdas att men inte t. ex. SAC har behov av representation, dä domstolenbehandlar mål som rör den egna organisationen. KFO anser att utrymme bör finnasför en representation frän den kooperativa sektorn. Även SAC begär att fa blirepresenterad i domstolen när mål som rör syndikalistiskt organiserade arbetarebehandlas, AD:s ordförande anser däremot alt det är lika angeläget som någonsinatt de stora organisationerna - på arbetstagarsidan torde hit få räknas LO, TCOoch - är representerade i AD, Närdet gäller pa rts represen t a t i one n i det enskilda må-1 et. SFOoch juridiska jakidteien vid klart ställningför alternativ 1 i utredningens betänkande. ansluter sig tillalternativ I med den reservationen att del inle borde vara omöjligt alt inomramen för ledamotsantalet sju tillgodose olika berättigade önskemål, .4D:sordförande förordar friare regler för domstolens sammansättning i del enskildamålet som nuvarande sammansättning bibehålls. En lösning i sammariktning föresläs av en majoritet inom Svenska kommunförbundets styrelse. Alternativ2 tillstyrks av TCO, , och samt av JK, Luleåtingsrätt, SA V. postverket, minoriteten inom . Juridiskafakulteten vid och SJ avvisar båda alternativen ochförordar i stället någon av de lösningar som utredningen redovisat på s. 117 ibetänkandet. 1 andra hand tillstyrker fakulteten alternativ 1. Godlas inte enökning från sju till nio ledamöter förordar ocksä SAV den lösning som anges pä s.117 i betänkandet och som innebär att AD skulle bestå av tre ämbetsmannaledamötersamt en representant för SAF, en för de offentliga arbetsgivarna, en för LO ochen för TCO. Etttiotal remissinstanser, bl.a, arbetsrättskommittén och ,tar inte ställning i frågan om partsrepresentationen. Blandde remissinstanser som förordar alternativ 1 anför LO alt LO:s främstaanmärkning mot alternativ 2 är den otymplighet som en sådan lösning skulleinnebära i själva handläggningen. Denna skulle ovillkoriigen komma att ta långtid, både med hänsyn till de administrativa rutinernas omfattning ochsvårigheten att fl till stånd huvudförhandlingar med fullt antal ledamöter.Utökningen av AD har pä bl. a, sådana grunder av AD:s dåvarande ordförandeavstyrkts såväl 1947 som 1965. Men även ytterligare skäl talar emot en utökningav domstolen på sätl alternativ 2 innebär. Vid betraktandet av det antal målsom avgjorts i AD 19661973 kommer sä många frän LO-SAF-omrädetsom frän tjänstemannasidan. Ännu större är differensen om man enbart hällersig till den privata sektorn. Om den representation som alternativ 2 innebärskulle genomföras leder det till en absolut överrepresentation i domstolen förden organisation, som f n. har särskilda ledamöter där. Att någon anmärkningsvärdförskjutning i mältypen skulle vara att förvänta visar utvecklingen inga teckenpä. Nämnas kan i detta sammanhang att av de mänga mål angående tillämpningen avden s, k. äldrelagen endast ett fätal varit ijänstemannamäl. Inte minst böruppmärksamhet vidare riktas mot hur domförhetsreglerna i de olika alternativenutformats. Enligt alternativ I är domstolen domför med fyra ledamöter plusordföranden även om den sammansättningen ej kommer att bli regel medansammansättningen, enligt alternativ 2 i huvudförhandling alltid skall påbörjasmed nio ledamöter i normalfallet, med en undantagsregel för förfall underhuvudförhandlingen. Nägra förslag till lösning av domförheten i andra fall ges inlei motiven till alternativ 2 och del torde ocksä vara svårt att hitta lämpligasådana regler.Den kontinuitet som de som står bakom alternativ 2 i förslagel understrykervikten av torde till fullo upprätthållas genom den sammansättning somalternativ 1 innebär. förtjänar påpekas att inom LO-kollektivetnumera finns ca 175 000 tjänstemän varigenom domstolen även av LO-representanterkan inhämta erfarenhet frän tjänslemannaomrädet, AD:sordförande betonar att de administrativa besvär som alllid föreligger när eltbeslutande organ består av många ledamöter ökar väsentligt ju fler ledamötersom skall delta. Redan med domstolens nuvarande sammansättning föreliggerbetydande svårigheter att samla erforderligt antal ledamöter. En utökning av ledamotsanlalelskulle allvarligt försvåra dessa problem. En utökning av antalet organisalionsledamölerbegränsar möjligheterna att kunna behandla ett ökande antal mål i AD ulan attdomstolens hittillsvarande karaktär går förlorad. AD:s ordförande ställer sigav administrativa skäl tveksam till alternativ 2. Han anser dock inle att dennuvarande ordningen är i alla avseenden tillfredsställande. AD:sordförande betonar på samma sätt som utredningen alt arbetsgivar-och arbetstagariedamöternadeltar i den dömande verksamheten av två skäl, nämligen för att dels beredadomstolen sakkunskap om avtalsförhållanden och synsättet pä arbetsmarknaden i arbelsrättsligafrågor i allmänhet, dels förankra domstolens verksamhet hos de storaorganisationerna på arbetsmarknaden. Enligt AD:s ordförande pekar denutveckling som har skelt på arbetsmarknaden sedan AD kom till mot alt detnumera finns väsentligt mindre anledning än tidigare att lägga avgörande viktvid om de organisalionsledamöler på arbetstagarsidan som deltar i avgörandetav visst mål är utsedda pä förslag av den ena eller den andraarbetstagarorganisationen. Med nägot friare regler för AD:s sammansättning idet enskilda målet skulle förslagsvis i lagen inte behöva ges andra regler i frägaom organisationsledamöterna än att domstolen alllid skall ha lika antalledamöter frän arbetsgivar- och arbetstagarsidorna. Måhända bör därutöveranges i lagen att i mål från LO-omrädet alltid skall ingå minst en ledamot somär utsedd pä förslag av LO och i mäl frän tjänstemannaområdet utanför LO minsten tjänstemannaledamot. Motsvarande regler skulle kunna införas i fräga om arbetsgivarledamölernai domstolen. Det skulle därutöver ankomma på AD själv att i arbetsordning eventuellt mot bakgrunden av uttalanden i lagmotiven - dra upp närmareriktlinjer för hur domstolen skall sammansättas. Majoriteteninom Svenska kommunförbundets styrelse anser att såväl alternativ 1 somalternativ 2 är välgrundat och tjänligt som underiag för lagstiftning. Ettviktigt skäl mot alternativ 2 är emellertid riskerna för att AD:sverksamhetsformer och administrativa förfarande betungas. Enligt styrelsemajoritetensmening talar dock ocksä starka skäl för den utökning av antalet ledamöter somalternativ 2 innebär. Åtminstone för avgörandet av allmänna mäl av principiellbetydelse borde en utökning vara till fördel. Styrelsemajoriteten finner detönskvärt att man noga prövar möjligheterna attta till vara de fördelar som alternativ 2 erbjuder beträffande denna typ avavgöranden inom ramen för en lösning där del övervägande antalet fall kanbehandlas av en domstol begränsad till den omfattning som alternativ 1 innebär. TCO anför som stöd föralternativ 2 att de nuvarande sammansättningsreglerna inte motsvarar deförhållanden som råder på den svenska arbetsmarknaden. Såväl relativt somi absoluta tal har förhållandet mellan tjänstemän och övriga anställda minskat.Antalet kollektivavtal har ökat kraftigt på tjänstemannaområdet ocharbetsvillkoren i vid bemärkelse är gemensamma för flertaletarbetstagare. Traditionellt betingade olikheter på arbetsmarknaden utmönstrasockså mer och mer. I viktiga avseenden, t. ex. i fråga om anställningstrygghet,arbetsmiljö och medinflytande, pågår via lagstiftning en rättsutveckling varsprinciper kommer att gälla lika för hela arbetsmarknaden. Detta har naturligenlett till en strävan från TCO:s sida att rasera de i länga stycken föriegadeoch följaktligen knappast meningsfulla försöken till åtskillnader elleruppdelningar av olika kategorier av arbetstagare. Om det alltså enligt TCO:suppfattning inte finns anledning att söka dela in arbetstagarna i olikakategorier, är det obestridligt att nära nog hälften av landetsarbetstagare betecknas som tjänstemän och representeras av egnaorganisationer. Mot bakgrund av löntagarorganisationernas medvetna strävandenatt åstadkomma för fiertalet arbetstagare väsentligen likartade villkor iarbetslivet ter det sig orimligt att i arbetsrältsliga sammanhang hälla fastvid en skiktning av löntagare i olika kategorier som löntagarorganisationernasjälva fäster föga eller ingen vikt vid. Enligt TCO:s mening ärfrågan om ÄD:s sammansättning av stor principiell betydelse för utformningenav rättspraxis pä arbetsrättens område och för kontinuiteten i AD. En tjänstemannarepresenlanlsom endast har att inträda i vissa speciella mål erhåller knappast den kännedomom AD:s praxis och arbetssätt som är önskvärd för domstolens arbete. Enordning, där en ordinarie ledamot utsedd av TCO endast inträder i ijänstemannamältillsammans med en ledamot, utsedd efter förslag av LO, skulle inte heller varatillfredsställande från rättstillämpningssynpunkt. Det torde nämligen inlekunna bestridas alt förslaget ökar domstolens totala kompetens genom att dentillförs permanent sakkunskap och erfarenhet från tjänstemanna-sektorn. Euargument som anförts emot en utökning av antalet ledamöter i AD är att domförhetsreglernaskulle komma att förorsaka speciella problem genom alt domstolen inte skullekunna sammanträda med färre ledamöter än nio. Farhågorna för en sädanutveckling är emellertid överdrivna. Det är mycket sällsynt att domstolensammanträder med färre ledamöter än sju. Av de ca lOOdomarsom avkunnades underåren 19701972 förekom det således endast i två fall att domstolen hade ensammansättning av fem resp. sex ledamöter. Det finns ingen grundad anledningförmoda att detta förhållande radikalt skulle förändras om TCO bereds enpermanent plats TCOframhåller vidare att den finska arbetsdomstolen har nio ledamöter och enligtvad TCO har sig bekant har antalet ledamöter i domstolen inte inneburit någrapraktiska olägenheter för domstolens arbete. Även den danska arbetsdomstolenkan sammanträda med nio ledamöter. Det är även ett rättvisekrav att TCO -särskilt med hänsyn till de mänga nya typer av mål som kommer alt aktualiserasi domstolen genom lagförslaget kan medverka vid hela prejudikatsbildningen idomstolen. 1 detta sammanhang vill TCO även hänvisa till vad organisationenanfört om den stora ärendeökning som kan förväntas enbart på läraromrädet omutredningens förslag genomförs. För en enhetlig bedömning i AD som rör tillämpningenav den nya lagstiftningen är det således absolut nödvändigt att TCO bereds enpermanent plats i domstolen. Omen utökning av antalet ledamöter i AD enligt alternativ 2 inte ansesgenomförbar, kan TCO som ett altemativ länka sig att nuvarande antal ledamöterbibehålls, dock under den absoluta förutsättningen att en av ar-betslagarrepresentanternautses efter förslag av TCO och inträder i samtliga mål, oavsett vad målet rör. anser att del finns starka skäl för en utökning av antalet tjänslemannaledamötertill tre, varav tvä frän TCO och en frän . Givetvis måsle då motsvarandeökning ske av antalet arbetsgivarrepresentanter. Juridiskafakulteten vid anser alt de på s, 117 i belänkandetangivna lösningarna medför avgjorda fördelar framför utredningens bådahuvudförslag. De senare präglas i viss mån av att utredningen inte ifrågasätteren tillämpad grund för domstolens sammansättning i dessa delar,nämligen organisationstillhörigheten för de parter tvisten gäller. Del finnsemellertid anledning ifrågasätta om detta är en rationell grund i alla mål. framhåller rör ett stort antal av de tvister domstolen behandlarfrågor med betydelse för hela arbetsmarknaden. Detta är naturiigtvis i förstahand fallet i fråga om mål som rör lagtillämpning, t, ex. tillämpning avsemesterlagen, kollektivavtalslagen och lagen om anställningsskydd. För sådanamåls vidkommande är det svårt att se skäl varför just parternasorganisationstillhörighet skall ha betydelse för domstolens sammansättning.Tvärtom synes med fog kunna göras gällande att, med hänsyn till frågornasallmänna karaktär, en mera allsidig sammansäUning av domstolen voreändamålsenlig. Därmed skulle vinnas att sakkunskap från alla huvuddelar avarbetsmarknaden fanns alt tillgå inom domstolen. AD:s avgöranden kan i häravsedda tvister få återverkningar över hela arbetsmarknaden, och det är dåönskvärt att konsekvenserna för även andra områden än de i det enskilda falletberörda organisationernas kan tas i beaktande. Enligt del nu fördaresonemanget synes det mest lämpliga i mål av angivet slag således vara enallsidig sammansättning av AD:s partsrepresentation. På arbetstagarsidan bördå finnas en representant för LO ochen för TCO, medan arbetsgivarsidan bör bestå av en representant för kommunernaoch en för SAF, För att bereda staten och en mer permanent representationbör dessas representanter ges ställning av förste ersättare. När däremot frägaom tvister som mera exklusivt berör visst avtalsområde, främst mäl om tolkningav kollektivavtal, synes intresset av en förstärkt representation förorganisationerna pä det berörda området vara mer beaktansvärt, framför allt medtanke pä behovet av sakkunskap. En allsidig representation av den nyssföreslagna arten skulle dä inte komma i fråga, utan i stället talar ganska godaskäl för en ordning med exklusiv partsrepresenlation. Regler sådana som de nuskisserade kan givetvis leda till gränsdragningsproblem, men dessa synes intebehöva vara av mer allvariig beskaffenhet. Domstolen i en normalsammansättning(eller eventuellt enbart ämbetsmannaledamöterna) kunde ha att besluta hurarbetsmarknadsparterna skulle vara företrädda i domstolen i det enskildafallet efter någon enkel regel, t, ex. att domstolens sammansättning skullebestämmas av vad som framstod som den huvudsakliga tvisten, 1 de fall därparter i en tvist hade särskilt intresse av att se en exklusiv parisrepresentalioni domstolen, t.ex. i viktigare tvister om tolkning av det egnakollektivavtalet, kunde de se till alt tvisten var renodlad och inte kumuleradeller eljest sammankopplad med annan tvist. Fakulteten förordar i första handatt AD:s sammansättning utformas i enlighet med de angivna riktlinjerna. Utredningens förslag tilldo m förhetsregi e r i AD möter i allmänhet inga erinringar blandremissinstanserna. Kritiska synpunkter på reglerna i 3 kap, 10 ii anförs dockav Juridiska fakuheten vid . Fakulteten finner detoacceptabelt att syn skall kunna hällas enligt regeln i 3 kap, 10 ii i denmindre sammansättningen, I övrigt synes man böra göra skillnad mellan mål somAD upptar som första instans och mäl som fullföljs dit, 1 det senare falletfinner fakulteten skäligt all jämföra med domförhetsreglerna för hovrätt. Dä nui hovrätt alla beslut, som inle endast avser måls beredande ellerprövningstillstånd, skall fattas pä fullsutten avdelning, synes det fakultetenfrån rättssäkerhetssynpunkt betänkligt att AD skulle kunna fatta motsvarandebeslut i den mindre sammansättningen. I fråga om avgöranden som fattas av ADsom första instans kan man väl i viss mån jämföra med domförhetsreglerna itingsrätt. Dock föreligger den skillnaden, alt avgörandena inte kan överklagas.Beträffande de interimistiska besluten är fakulteten tveksam. En viss, meninte fullständig garanti ges parterna av bestämmelsen i 10 ii fjärde stycket.Då emellertid vissa interimistiska beslut, t, ex. om kvarstad, kan vara mycketkännbara för part som utsätts för dem och då RB på grund härav ger part rättatt föra talan mot beslutet särskilt, synes det fakulteten tillrådligt, att ADi sin ordinarie sammansättning tar ställning till sådana beslut. Införsen ordning med prövningstillstånd bör enligt fakulteten och AD:s ordförandeprövning av tillståndsfrågan kunna ske i den mindre sammansättningen. AD:sordförande anser att det vidare finns anledning att till- erkännaordföranden behörighet all fatta vissa avvisningsbeslut. Ordföranden skullehärigenom fä möjlighet att ensam avvisa mål, om saken är uppenbar och del inteheller i övrigt finns skäl att hänskjuta avgörandet till domstolen i annansammansättning. Del finns därutöver vissa nya situationer där del ter sigbesvärande att ett avvisningsbeslut ej kan ges vid ettförberedelsesammanträde, t. ex. vid tillämpning av bestämmelsen i 9 ii sistastycket lagen om arbetsgivares kvittningsrätt. Också de av utredningenföreslagna kumulationsbestämmelserna blir svärtillämpade, om ordföranden saknarbehörighet att avvisa yrkande i tvist som ligger utanför domstolenshuvudsakliga behörighet utan måste hänskjuta frågan till annan sammansättning. Förslagetatt AD skall kunna sammanträda i plenum godtas allmänt av remissinstanserna. LOutgär frän att denna möjlighet utnyttjas i avsevärd utsträckning. hovrättoch arbetsrältskommittén anmärker att lagtexten i 3 kap, 12 § bör ändras sä attersättare skall kunna delta i plenum vid förfall för ledamot. ,och finner det ofrånkomligt all den vän-lade ökningenav AD:s arbetsbelastning ocksä skall medföra behov att fö r -stärka personalenvid domstolens kansli. Denna fråga har inle tagits upp till närmare behandlingav utredningen. Den bör dock prövas i samband med att beslut fattas om attutvidga AD:s verksamhet, Deremissinstanser som behandlat utredningens förslag till reglerom rättegängen iAD ställer sig i stort positiva till förslaget. På olika punkter förekommerdock påpekanden och förslag till andra lösningar. vidStockholms universitet anför som allmän synpunkt att det självfallet ärönskvärt att de bestämmelser som gäller förde allmänna domstolarna i alltväsentligt tillämpas även vid AD, Föreskrifter som avviker från RB bör såsomutredningen framhåller förekomma endast när det av särskilda skäl ärnödvändigt. Pä nägra punkter synes emellertid förslaget enligt fakultetensmening avvika frän denna princip. Ifräga om processförutsättningarna när det gäller fö r fa randel vid AD somförsta instans tar nägra remissinstanser upp föreslagna bestämmelser i 4 kap, 6ii om tåler ät t till behandling. och SR påpekar att utredningen föreslåratt även förening som vid det aktuella tillfället inte slutit kollektivavtalmen som brukar sluta sådant skall kunna föra lalan i AD. Organisationernaförutsätter att 4 kap. 6 ii inte bara är tillämpligt på det fall att tvistuppkommer då avtalen har löpt ut och parterna förhandlar om nyautan också i det fall att parterna inte slutitkollektivavtal, men avtalet tillämpas de facto på dess medlemmar. a.denna bakgrund ställer sig organisationerna tveksamma till att man ispecialmotiveringen till paragrafen säger attbestämmelserna inte skall gälla för det fall att kumulation enligt I kap, 1 iiandra stycket överenskommes. Det är inte motiverat att den processekonomi som kumulationenger skall förloras i dessa fall samtidigi som man knäsätter en princip om attäven en för tillfället icke kollektivavtalsknuten part skall kunna föra talani AD. 1 denna förutsättning angående tillämpningen av paragrafen ingår enligtorganisationerna ocksä att tolkningsförhandlingar skall kunna föras. SAF framhåller att påolika sätt i motivuttalandena kommer till uttryck att förening, som slutiteller brukar sluta kollektivavtal som reglerar anställningsförhållandet, harrätt att väcka talan för medlemmens räkning oavsett vilken inställningmedlemmen själv intar till saken. Detta skulle för övrigt, såsom en konsekvensav 1 kap. I ii i förslaget, gälla även anställ-ningsfrägor som ligger helt ochhållet utanför kollektivavtalsförhållandet. En sädan ordning står enligt SAF istrid med medlemmens egen bestämmanderätt och är inte möjlig att upprätthälla.De nämnda molivutlalandena bör rättas till i det fortsattalagstiftningsarbetet.