prop · FX0338 · 1974-12-31 00:00:00 — Ansvarigheten omfattar inte bara skada orsakadav olycka som äger ram inom anläggningen utan under vissa förutsättningar ävenskada orsakad av atomsubstanser under transport till eller från anläggningen.Principen att ingen annan än anläggningens innehavare skall vara ansvarig har emeUertidinte kunnat genomföras till fuUo i dessa fall på grand av att ansvarighet kanföreligga enligt äldre intemationeUt fördrag på transporträttens område.Uppkommer atomskada i samband med transport av atomsubstans kan således förutom anläggningens innehavare även transportören bli ansvarig för skadan. Den17 avslutades vid en diplomatisk konferens i enkonvention om skadeståndsansvar vid sjötransport av atomsubstans. Dennakonvention iimebär all endast innehavare av atomanläggning skall vara ansvarigför skada som uppkommer vid sådana transporter. Iföreliggande promemoria föreslås att tillträder konvention.Samtidigt framläggs förslag till vissa ändringar i alomansvarighetslagen somföranleds av elt svenskt tillträde tUl konventionen. Nordiskaöverläggningar i ämnet har hållits i . Därvidhar i allt väsentligt uppnåtts enighet om innehållet i lagstiftningen. Lagförslagetsaml konventionen i de engelska och franska versionerna jämte inomjustitiedepartementet utarbetad översättning tUl svenska har fogats vid dennapromemoria som bilagor 1 och 2. 'Lagförslaget i bilaga 1, som bortsett från ett par obetydliga redaktionella ändringaröverensstämmer med förslaget i denna proposition, har här utelämnats. 1974: 38 13 2 Det internationeUa konventionsarbetet Undersenare bedrevs inom organisationen för ekonomisktsamarbete (OEEC) numera ochutveckling () arbete på alt åstadkomma en västeuropeisk konventionangående skadeståndsansvar på atom-energiområdet. Detta samarbete ledde tUl attPariskonventionen öppnades för undertecknande . Som nämnts idet föregående syftar denna konvention endast tUl en regional reglering av alomansva-righetsfrågoma.Det stod emellertid tidigt klart att det förelåg behov av en världsomfattandekonvention om skadeståndsansvar för atom-olyckor. I slutet av 1950-laletpåbörjades därför inom det intemationella atomenergiorganet (lAEA) arbetet påen sådan konvention. Detta arbete ledde tUl att antogs vid endiplomatisk konferens . i dess ursprungliga lydelseoch Wienkonvenlionen överensstämmer beträffande de grundläggande principernaoch i allt väsentligt beträffande utformningen av de enskilda bestämmelserna.På vissa punkter förelåg dock skUlnader. För alt så långt som möjligt bringaPariskonventionen i överensstämmelse med Wienkonvenlionen antogs den 28januari 1964 ett tUläggsprotokoll tUl Pariskonvenlionen. Med Pariskonventionenavses i fortsättningen konventionen i dess genom tUläggsprotokolländrade lydelse. Som ett komplement tillPariskonventionen avslutades i en konvention omsupplerande statsansvar. Även deima konvention, den s. k. tUläggskonventionen,har reviderats genom ett tUläggsprotokoU . Pariskonvenlionen trädde ikraft den 1 aprU 1968. Den har numera ratificerats av nio stater, nämligen,förutom av , av , , , , , ,och . TiUäggskonventionen har tUlträtts av fem stater,nämligen , , , och . Den träder ikraft när den har ratificerats av sex signatärstater. Tilläggskonventionen förväntasträda i kraft . Wienkonvenlionen, som ännuinle har trätt i kraft, har undertecknats av nio stater. Varken ellernågot av de andra nordiska länderna har undertecknat konventionen. Den harratificerats av fyra signatärstater, , , FUippinerna och Kuba.Tre stater, , samt , har anslutit sig tillkonventionen. För ikraftträdande krävs ratifikation av fem signatärstater. 'TiUäggskonventionen har undertecknats av , , , , , , , , , ,, och . ' harundertecknats av , , , , , ,, och . 1974: 38 14 Detär f. n. inte möjligt att föratsäga när Wienkonvenlionen kommer att träda ikraft. Pariskonventionenoch tUläggskonventionen i de franska och engelska versionerna samtöversättningar tiU svenska finns intagna i prop 1968: 25 med förslag tUlatomansvarighetslag m. m. i de franska och engelskaversionerna samt översättning till svenska finns intagen i en inomjustitiedepartementet utarbetad promemoria Atomansvarighet III (SOU1966: 29). BådeParis- och bygger på principema att ansvarighet för atomskadaskall åvUa innehavaren av en atomanläggning oberoende av vållande samt attingen annan än anläggningsinnehavaren skall kunna göras ansvarig för sådanskada. Den senare principen brukar kallas kanalisationsprincipen eftersom deninnebär att allt skade-deståndsansvar som kan uppkomma vid en alomolyckakanaliseras tiU innehavaren. ArUäggningsinnehavarens ansvarighet omfattar inleendast skada orsakad av olycka som ägt rum inom anläggningen utan under vissaförutsättningar även skada som orsakats av atomsubslanser som transporteras tUleUer från anläggningen. Det var emellertid nödvändigt att i bådePariskonventionen och göra undanlag från kanalisationsprincipensåvitt avser ersättningsanspråk som grandas på sådant intemationeUt fördrag påtransportväsendets område som var i kraft eller öppet för undertecknande,ratifikation eUer anslutning den dag då Paris- resp. Wienkonvenlionenavslutades. Detta undantag medför all ansvarighet kan uppkomma både föratomanläggningens innehavare och för den som utför transport av atomsubstans tUleUer från anläggningen. Dennadubbla ansvarighet har lett till att det inte sällan varit svårt alt få redareatt åla sig sådana sjötransporter av atomsubstans på vilka Pariskonvenlionen ärtillämplig. Del har nämligen ofta förekommit, att redare inte ansett sig kunnaåta sig att ulföra dylika transporter annat än om anläggningsinnehavarenutfärdat en ansvarsförbindelse antingen ulan beloppsbegränsning ellerbegränsad till mycket hÖgt belopp för det skadeståndsansvar redaren kankomma all åläggas eiUigt sjörättshga konventioner. En sådan ansvarsförbindelsehar ansetts nödvändig på grund av all del för redarna inte' varit möjligt atterhålla försäkring tUl täckning av ansvar för alomolycka. EnligtParis- och Wienkonventionerna har redaren visserligen rätt tiU återkrav motanläggningsinnehavaren för vad han kan ha utgivit enligl sådan konvention.Detta har dock inle ansetts utgöra tUlräcklig garanti. Från redarehåll har hävdalsatt anläggningsinnehavarens rätt till ansvarsbegränsning enligt konventionernakan medföra att redaren inte kan få ersättning av denne för hela det belopp hansjälv nödgals utge. Detta har ansetts gälla särskUt i de fall då redaren inlehar rätt att begränsa sin ansvarighet för den skada som orsakals av den transpor- I ett flertal fall har redarens krav på säkerhet kunnattillgodoses endast genom all regeringen i den stat där anläggningen är belägenhar garanterat all staten kommer att hålla redaren skadeslös för den ersättninghan kan bli ålagd all utge. I de faU då vederbörande regering inte har varit viUigall ge sådan garanti har det enda allemalivet varit all ulföra transporten medkrigsfartyg eller med annat transportmedel än fartyg. Delär inle enbart när det gäller sjötransport av alomsubslans som dubbelansvarighet kan uppkomma. Även sådana bestämmelser i äldre konventioner somreglerar ansvarigheten vid luft-, landsvägs- eller järnvägstransporter kankomma att tUlämpas jämsides med alomansva-righetskonventionerna. Denomständigheten all atomansvarighelskon-ventionerna inte heller när del gällersådana transporter utesluter ansvarighet för annan än anläggningsinnehavarenhar emellertid hittUls inte medfört några praktiska olägenheter av betydelse. DåParis- och Wienkonvenlionema utarbetades torde man ha utgått från all problemetmed den dubbla ansvarigheten skulle komma alt lösas genom en ändring av deäldre transporträttsliga konventionerna. Delta visade sig dock inle varamöjligt. Som ovan anförts har den dubbla ansvarigheten medfört särskUda problemvid sjötransport av alomsubslans. Denna fråga logs därför upp till behandlingav (), internationella atomenergiorganel (lAEA) ocb Mellanstatligarådgivande sjöfartsorganisationen (IMCO). Inom dessa organisationer utarbetadeselt konvenlionsulkasl som blev föremål för behandling vid en diplomatiskkonferens i . Konferensen ledde lUlanlagandel av en dagtecknad konvention omskadeståndsansvar vid sjötransport av alomsubslans, i del följande benämnd"konvention". Denna konvention möjliggör i princip ettfullständigt genomförande av kanalisering av ansvarigheten för atomskada somuppkommer i samband med sjötransport. 1971års konvention, som ännu inte trätt i kraft, har undertecknats av följande tolvstater: , , , , , , , , , , och Sverige.För ikraftträdande fordras att den tillträds av fem stater. harkonventionen tUlträtts av endast en stat, FrankrUce. Delkan slutligen nämnas alt frågan om ansvarighet för skador orsakade avatomfartyg regleras i en i avslutad konvention omskadeståndsansvar för innehavare av atomfartyg. Denna konvention har ännu inleträtt i kraft. Prop.1974: 38 16 3 Huvuddragen av de internationella atomansvarighetskonventionerna Paris-och Wienkonventionerna reglerar ansvarigheten för skador som uppkommer genomdrift av landbaserade alomanläggningar. Båda konventionerna bygger på fyra gmndläggandeprinciper: 1) ansvarigheten skall åvila innehavare av alomanläggning oberoendeav vållande, dvs. på objektiv gnmd; 2) ansvarigheten skall enligl Pariskonvenlionenoch kan enligl Wienkonvenlionen begränsas till visst belopp för varje skadeorsakandehändelse; 3) ansvarigheten skall vara läckt av försäkring eller annan ekonomiskgaranti; 4) ansvarigheten kanaliseras till vederbörande aiUäggningsiimehavare,dvs. i princip skall ingen annan än denne kunna åläggas ersättningsskyldighet.I fråga om konventionernas närmare innehåll hänvisas till prop. 1968: 25 s. I det följande lämnas en redogörelse för de bestämmelser i konventionernasom är av betydelse för förståelsen av konvention. Innehavareav alomanläggning svarar enligt Pariskonvenlionen oberoende av vållande förperson- eller egendomsskada orsakad av en alomolycka vid vUken medverkatatombränsle eller radioakliv produki som fanns i hans anläggning (art. ).iMotsvarande bestämmelser finns i Wienkonvenlionen (art. ll.l.a.). Frånanläggningsinnehavarens ansvarighet undantas skador på s. k. "on-site-properly",dvs. skador på själva anläggningen och på egendom som fanns inom dess områdeoch användes eller var avsedd all användas i förbindelse med anläggningen (art.3.a.ii.l. IV.5.a.). Innehavaren är inle heller ansvarig för skador iföljd av krigshandling och vissa därmed jämställda handlingar eller, om inteanläggningsstatens lag föreskriver annat, av en allvarlig naturkatastrof avosedvanlig art (art. 9. resp. art. IV.3.a. EnliglPariskonvenlionen skall anläggningsinnehavarens ansvarighet vara begränsad(art. 7.a. Ansvarsbeloppet skall utgöra 15 mUj. betalningsenheler (ca75 milj. för varje olycka. Konventionsstat kan dock genom nationell lagfastställa ett högre eller lägre belopp, dock lägst 5 milj. betalningsenheler(ca 25 mUj. innehåller inle någon regel om obligatoriskansvarsbegränsning men ger staterna rätt att begränsa ansvarigheten till lägst5 milj. doUar (ca 22 milj. per olycka (art. V.). Innehavarensansvarighet omfattar också skada i följd av atomolycka under transport avatomsubstans till eller från anläggningen (art. 4.a. och b. resp. art. Il.l.b.och c). Bestämmelserna om innehavares ansvarighet under transport innebär ihuvudsak följande. Vid transport mellan alomanläggningar i konvenlionsslaternaär den avsändande anläggningsinnehavaren ansvarig tUl dess ansvarigheten enhgt 1I fråga om innebörden av begreppen atomolycka, atombränsle och radioaktiv produkthänvisas tiU konventionstextema. 1974: 38 17 skriftiigtavtal mellan avsändare och mottagare övergår på den sistnämnde. Finns ingetsådant avtal, övergår ansvarigheten på mottagaren när denne övertar ämnena. Vidtransport till atomreaklor som har infogals i transportmedel upphör avsändarensansvarighet, när innehavaren av transportmedlets reaktor övertar ämnena. Skertransport till mottagare i icke-konventionsslat, upphör avsändarens ansvarighetnär ämnena lossas från det transportmedel med vUkel de anlänt till den staten.Vid transport till atomanläggning i konvenlionsstal från atomreaktor som harinfogats i transportmedel resp. från avsändare i icke-konventionsslat blirmollagaren ansvarig från del han övertar ämnena resp. från det ämnena lastas pådel transportmedel varmed de sänds från den främmande staten. I sistnämnda fallblir dock mottagaren ansvarig bara om transporten har skett med hans skriftligasamtycke. Transportansvarighetsreglernagäller också beträffande olyckor som inträffar under tUlfällig uppläggning av änuienai anslutning till transporten. Detta gäller också när uppläggningen sker i enatomanläggning. Dennas innehavare blir då inle ansvarig för en atomolycka sominträffar i anläggningen och orsakas uteslutande av de upplagda ämnena (art. S.b.resp. in fine). En konvenlionsstalkan i sin lagsliftning bestämma all fraktförare som utför en transport av alomsubslans,med samtycke av innehavaren av anläggning i den staten och under förutsättningatt han fullgör föreskriven skyldighet all teckna försäkring eller ställaannan säkerhet, skall vara ansvarig för olyckor under transporten i anläggningsirmehavarensStäUe (art. 4.d. Vidtransportolyckor är anläggningsinnehavaren inle ansvarig för skada påtransportmedlet (art. 3.a.ii.2. ), om inte annat har bestämtsi anläggningsstatens lag (art. 7.c. Somnämnts i del föregående kanaliseras ansvaret till vederbörande anläggningsuinehavare.Anspråk på ersättning för atomskada kan sålunda i princip inle riktas motnågon annan än anläggningsinnehavaren eller dennes försäkringsgivare (art. 6.a.och b. resp. art. II.5). 1960: 140 (s. 15 f) med förslag tillprovisorisk atomansvarighetslag gavs en redogörelse för de överväganden somligger bakom prinicipen om ansvarets kanalisering till anläggningsinnehavaren.I detta avseende hänvisas lUl proposition. resp. 11.5 gäller dock undanlag från konventionernas kanalisationsreglerför anspråk som grundas på sådan internationell konvention på transportområdetsom var i kraft eller öppen för undertecknande, ratifikation eller anslutningden dag vederbörande konvention avslutades, dvs. resp. den 21maj 1963. Idetta sammanhang bör även nämnas all , , och Österrikegenom reservation till Pariskonvenlionen har förbehållit sig rätt att göraundantag från kanalisationsprincipen också för frakt- 2 1974.1 saml Nr 38 1974: 38 18 föraransvarsom gmndas på bestämmelser i nationell lagsliftning, vilka i huvudsak motsvararsådant internationellt fördrag som avses i konventionens undantagsbestämmelse.Reservationen får betydelse i de fall då en stal utsträckt reglerna i en transportkonvenlionall gälla även i förhållande till stat som inle tillträtt konventionen eller enstal, ulan alt tillträda en Iransporträtlslig konvention, i sin nationellalagstiftning infört ansvarighelsregler som väsentiigen bygger på ochöverensstämmer med konventionen. Paris-och Wienkonventionerna innehåller vidare regler om ansvarighet för skada sominte omfattas av konventionens ansvarighetsregler, dvs. skada på s. k. "on-site-properly"och på transportmedlet vid trans-porlolyckor samt skador i följd avkrigshandlingar eller naturkatastrofer (art. 6.C.I. IV.7.a.). Dessaregler innebär all konventionernas kanaliseringsbestämmelser inte hindrar, attersättningsanspråk för sådan skada riktas mot fysisk person som har orsakatskadan uppsåtiigen. Pariskonvenlionenär inte tillämplig på alomolycka som inträffar eller skada som uppkommer i stalvilken inle har tUlträtt konventionen, om inte annat har föreskrivits i lagen iden konventionsstat där den ansvarige innehavarens anläggning ligger (art.2.). Av bestämmelsen kan motsällningsvis slutas att konventionen utan vidaregäller beträffande alomolyckor som inträffar i konvenlionsstal eller på elleröver del fria havet och därvid är tUlämplig på skador som uppkommer ikonventionsstat eller på eller över det fria havet. Wienkonventioneninnehåller inte några bestämmelser om det territoriella tUlämpningsområdet.Det torde emellertid vara helt klart att konventionen ulan vidare är tUlämpligpå alomolyckor som inträffar i konvenlionsstal eller på eller över det friahavet och inom denna ram gäller beträffande skada som uppkommer i konvenlionsstaleller på eller över det fria havet. Det är emellertid tveksamt om konventionengäller också beträffande olyckor och skador i icke-konvenlionsstal. I dettaavseende hänvisas till den tidigare nämnda departementspromemorian (SOU 1968:29) Alomansvarighet III s. 48 f, där denna fråga utförligt behandlas. TUläggskonventionentill Pariskonvenlionen syftar till en civilrälls-1ig reglering av frågan omsupplerande ersättning av statsmedel vid kalastrofolyckor. TiUäggskonventionenär tiUämplig bara beträffande olyckor och skador som omfattas avPariskonventionen. Enligt konventionen skall skadorna alltid i första handersättas av vederbörande anläggningsinnehavare enligt Pariskonvenlionensregler samt supplerande ersättning utgå av statsmedel i den månansvarsbeloppet enligt Pariskonvenlionen inle förslår till full ersättning.Ersättning utgår med sammanlagt högst 120 milj. betalningsenheter (ca 600 milj.kr.) vid varje olycka. 1974: 38 19 Ansvarighetenför skada som uppkommer genom drift av landbaserade alomanläggningar reglerasav alomansvarighetslagen (1968: 45) som bygger på . Lagen ärtillämplig inle endast på skada orsakad av olycka inom en atomanläggning utanunder vissa förutsättningar även på skada som orsakas av alomsubslans undertransport till eller från anläggningen. Med atomskada avses i princip skada somorsakas av radioaktiva egenskaper hos elt ämne. Beträffande lagens innehållskall här redogöras för de regler som påverkas av ett svenskt tillträde till1971 års konvention, nämligen bestämmelserna om lagens tillämpningsområde (3 §)och om ansvarskanalisering (14 §). I övrigt hänvisas till den i det föregående(avsnitt 3) lämnade redogörelsen för huvuddragen av Pariskonventionensinnehåll. Reglernaom den yttersta gränsen för atomansvarighetslagens tUl-lämpningsområde hartagils upp i 3 § första stycket. Där föreskrivs att lagen inte är tiUämplig påatomskada i följd av atomolycka som inträffat i annan stat än konvenlionsstal.I likhet med är alomansvarighetslagen inom den ram som angesi 3 § första stycket, dvs. när del gäller en olycka som inträffat i konvenlionsstaleller på eller över det fria havet, alllid tillämplig på skada som uppkommit i konvenlionsstaleller på eller över det fria havet. Med utnyttjande av den fakultativa regelni artikel 2 i har emellertid atomansvarighetslagen gjorts tUlämpligäven på skada som uppkommer i icke-konventionsslat och för vilken innehavare avi belägen anläggning är ansvarig, om olyckan inträffat här (andrastycket första punkten). Maj:l kan dock förordna alt sådan ersättning inleskall utgå i vidare mån än ersättning i sådan stal skulle utgå för atomskadasom uppkommer här (Iredje stycket första punkten). Enligt uttrycklig föreskrift(tredje stycket andra punkten) får sådant förordnande dock inte leda tUlinskränkning i ansvarighet som grundas på sådant internationellt fördrag somavses i 14 § tredje stycket och som tUlträtt. I fråga om utom riketbelägen anläggning gäller beträffande ansvarighetens utsträckning i rummet vadsom föreskrivs i anläggningssta-lens lag (andra stycket andra punkten). Alomansvarighetslageninnehåller inle någon uttrycklig bestämmelse om all lagen bara gäller då den atomanläggningvars innehavare är ansvarig för skadan är belägen inom konventionsstals område.Detta framgår emellertid indirekt av de i 1 § intagna definitionerna avbegreppen "anläggningsstal" och "innehavare avatomanläggning". Depå kanalisationsprincipen grundade reglerna finns i 14 §. Förstastycket innehåller bestämmelsen om ansvarets kanalisering till innehavare avatomanläggning. Anspråk på ersättning för atomskada får sålunda inte göras gäUandemol annan än anläggningsinnehavaren (eller Prop.1974: 38 20 Bestämmelsen är så utformad att den dels är tillämplig bådedå den ansvarige innehavarens anläggning ligger i och då anläggningenligger i annan konvenlionsstal, dels gäller oavsett om innehavarens ansvarighetskall bedömas enligt alomansvarighetslagen eller enligt motsvarandelagstiftning i annan konventionsstat. Det bör framhållas attanläggningsinnehavarens exklusiva ansvarighet bara avser atomskada som omfattasav ersättningsbestämmelserna i alomansvarighetslagen eller motsvarandelagstiftning i annan konventionsstat. Detta medför att kanalisationsprincipen inlegäller om del inle finns någon anläggningsinnehavare som är ansvarig enligl Pariskonvenlionensregler, t. ex. om olyckan inträffat utanför svenskt område under transportmellan två icke-konvenlionsstater. Iandra stycket ges bestämmelser om ansvarighet enligt andra skadeståndsreglerän atomansvarighetslagens för sådan skada för vilken anläggningsinnehavaren inleär ansvarig, dvs. dels skada orsakad av krigshandling eller liknande handlingunder väpnad konflikt, inbördeskrig eller uppror eller som orsakals avallvarlig naturkatastrof av osedvanlig art, dels skada på "on-site-properly"och dels skada som vid olycka under transport av atomsubstans uppkommer påtransportmedlet. Anspråk på ersättning för sådan skada får endast görasgällande mot fysisk person som orsakat skadan uppsåtligen. Ifråga om skada på transportmedel gäller att ansvarigheten för innehavaren aven i belägen alomanläggning även omfattar skador på transportmedletsamt all, när innehavare av alomanläggning i annan konvenlionsstal är ansvarigför en transportolycka, frågan huruvida ersättning skall utgå för skada påtransportmedlet avgörs enligl den statens lag. Pariskonvenlionen lämnar ålnationell lag all bestämma i vilken omfattning och enligt vUka grunderanläggningsinnehavaren vid en Iransportolycka skall kunna göras ansvarig enliglandra skadeståndsregler för skada på transportmedlet, om han inte gjortsansvarig för sådan skada enligl konventionens regler (art. ö.c.ii.). För sådanafall har i 14 § andra stycket andra punkten gjorts del undantaget från kanalisationsprincipenatt lagen inle inskränker den ansvarighet som anläggningsinnehavaren enligl allmärmaskadeståndsregler kan ha för skada på transportmedlet. Emellertid har samtligastater som tUlträtt Pariskonvenlionen begagnat sig av den i konventionenmedgivna rätlen alt göra konventionens regler tillämpliga på skada påtransportmedlet. Det särskilda undantaget från kanalisationsprincipen saknardärför praktisk betydelse. Tredjestycket innehåller regler om undanlag från kanalisationsprincipen när detgäller ansvarighet för atomskada i följd av atomolycka under transport av alomsubslanseller atomskada som i övrigt uppkommer i följd av begagnande av fartyg ellerannat transportmedel. 1974: 38 21 Bestämmelsernai första och andra styckena om ansvarets kanalisering till innehavare avatomanläggning resp. till fysisk person som orsakat viss skada uppsåtligenutgör i sådana fall inle hinder mol en samtidig tillämpning av äldre intemationellafördrag. Med äldre fördrag jämställs bestämmelser i nationell lagstiftning somgrundas på sådant fördrag. Maj:l har vidare räll att förordna alt deltaskall gälla även annan bestämmelse i konventionsstals lag som i huvudsak motsvararföreskrift i sådant fördrag. Jämställandet av nationell lagstiftning med äldreintemationeUt fördrag grundas på den i del föregående (avsnitt 3) nämndareservation som bl. a. har gjort tUl . De viktigasteav de konventioner som avses med undantagsbestämmelsen är konventionom fartygs sammanstötning, konossementskonvention, konventionrörande luftbefordran (Warszawakonventionen) i dess urspmngliga eller genom1955 års Haagprotokoll reviderade lydelse samt konvention ominternationell godsbefordran på väg (CMR). Reglerom rätt till återkrav har tagits upp i 15 §. Dessa regler innebär bl. a. som nödgats utge ersättning för atomskada på grand av fördrag eller bestänamelsesom avses i 14 § tredje stycket inträder i den skadelidandes rätt mol denanläggningsinnehavare som svarar för skadan enligt alomansvarighetslagen.