prop · FX0377 · 1974-12-31 00:00:00 — Om undantag integörs för dessa tvister antingen i de bestämmelser som reglerar förfarandet ihyres- resp, arrendetvister eller i den nu föreslagna lagen, uppstår alltså enkonkurrens mellan de båda regelsystemen. Detsamma gäller beträffande andraarbetstvister som skall handläggas enligt särskilda processuella regler, t, ex,patenttvister, militära tvistemål, sjörätts-mål. Enligt utredningen bör sädanamål som nämnts inte behandlas annorlunda än andra specialmäl bara därför attparterna står i ett anställningsförhållande till varandra. Jag delar dennabedömning, som lämnats utan erinran vid remissbehandlingen. Dessa mål bördärför undantas från lagen om rättegången i arbetstvister, I den mån ett sådantmäl på grund av siirskild föreskrift undantagits frän de speciella reglernadärför att tvisten rör kollektivavtal, kommer det emellertid att prövas päsamma sätt som andra arbetstvister. Sädana särskilda föreskrifter gäller f n,för hyrestvister. Beträffandetvister om fordringar som bevakats i konkurs föreligger spe- För fastställande av en borgenärs rätt till utdelning för fordrani konkurs gäller ett särskilt förfarande inom konkursens ram. Sedan enkonkursfordran bevakats, kan annan borgenär som bevakat fordran i konkursenliksom konkursförvaltaren och konkursgäldenären därefterframställa anmärkningar mot den bevakade fordringen. Dessa anmärkningarbehandlas vid ett föriikningssammanträde. Träffas inte förlikning vid dettasammanträde, skall bevakningen hänskjutas till prövning av rätten (s. k.jävsprocess). 1 denna process tillämpas i olika avseenden andra regler än desom gäller för rättegäng i allmänhet. Bl, a. avgörs genom domen i processenendast den rätt som tillkommer fordringen i konkursen. Domen har med andra ordinte rättskraft utom konkursen. Eftersom en bevakad fordran mänga gånger intekan utgå med fullt belopp, har det ansetts att en bevakande borgenär inte skallbehöva lägga ned mer arbete och kostnader på målet än som motsvarar vad hankan vinna i konkursmålet. Vill parterna fä en fullständigare prövning avfordringen, kan de vid sidan av konkursen inleda särskild rättegång härom.Därvid har konkursdomslolen att fastställa borgenärens rätt i konkursen tilldet belopp som kan komma att bestämmas i den särskilda rättegången, finns del mot denna bakgrund inte nägon anledning att tvister somföranleds av konkurs skall, när det gäller en fordran av arbetsrättslig natur,handläggas i den särskilda ordning som föresläs gälla för arbetstvister iallmänhet, I utredningens förslag har därför ett undantag gjorts för sädanatvister. Detta undantag har mött viss kritik under remissbehandlingen. Därvidframhålls att dessa tvister ofta inrymmer arbetsrättsliga frågor avprincipiellt intresse som helsl bör avgöras av AD som sista instans. Ävvad jag fÖrut har sagt framgår att bestämmelserna i lagen om rättegängen iarbetstvister inte kan ta över de bestämmelser som skall iakttas när enarbetsrättslig fordran handläggs i jävsprocess. Att helt undanta sädanafordringar frän konkurslagens regler om jävsprocess för att i stället låta demprövas i samma ordning som andra arbetstvister är emellertid uppenbarligen intelämpligt. Inte heller synes det mig vara någon framkomlig väg att låta AD vare sigsom första domstol ellersom fullföljdsinstans handlägga dessafordringar i konkursdomstolens ställe men i övrigt med tillämpning av de förjävsprocess gällande reglerna. Något undanlag från dessa regler bör alltså integöras för fordringar av arbetsrättslig natur. Om tvistiga fordringar i konkursinte heller undantas från lagen om rättegången i arbetstvister, uppståremellertid den förut diskuterade konkurrensen mellan olika regelsystem. Å enasidan skall fordringen enligt konkurslagen prövas i jävsprocess, Å andra sidankan konkursdomstolen inte självständigt pröva borgenärens rätt i dennaprocess, om tvist om fordringen skall handläggas enligt lagen om rättegången iarbetstvister. Motsvarande problem föreligger , om tvisten rör enfräga som AD enligt 11 ii LAD eller andra bestämmelser är ensam behörig attpröva. Dessa bestämmelser innehållernäm-ligen inte något undantag förfordringar som skall prövas i jävsprocess. Problemethar i rättstillämpningen lösts pä så sätt att konkursdomstolen hänvisatparterna i jävsprocessen att inleda särskild rättegång om tvistefrågan i AD,varefter ADrs dom litt bli bestämmande för utgången i jävsprocessen. Dennalösning synes emellertid knappast lämplig i forisättningen, när allaarbetstvister skall handläggas i en särskild processuell ordning med tingsrättsom första instans för vissa arbetstvister. En enligt min mening bättre lösningär att i enlighet med utredningens förslag ta undan alla tvistiga fordringar ikonkurs frän lagen om rättegängen i arbetstvister. Härigenom blir konkursdomstolenoförhindrad att i jävsprocessen pröva även arbetsrättsliga fordringar. Villparterna fl en fullständigare prövning i den ordning som föreskrivs i lagen omrättegängen i arbetstvister, kan de inleda särskild rättegång om fordringenenligt denna lag. I jävsprocessen får fordringen då enligt 109 ii konkurslagenfastställas till det belopp som kan komma att bestämmas i den särskildarättegången. Problemav liknande slag som de jag nu har berört kan uppkomma även i andrakonkursrältsliga sammanhang. Exempelvis kan i ell konkursan-sökningsmäl tvistuppkomma, huruvida konkurssökanden - en arbetstagare har den fordran somåberopas som grund för arbetsgivarens försättande i konkurs. Eftersom en sädantvist skall handläggas enligt lagen om rättegången i arbetstvister, skullekonkursdomstolen inte självständigt kunna pröva denna fräga utan vara tvungenatt hänvisa tvisten till särskild rättegång i den ordning som föreskrivs idenna lag. Detta är dock uppenbarligen inte någon tillfredsställande lösning.På grund härav bör elt särskilt undantag uppställas för alla mäl som skallhandläggas av tingsrätt med tillämpning av konkurslagen, Samma undantag böräven uppställas för mäl som skall handläggas enligt ackordslagen, eftersommotsvarande problem kan uppkomma även i dessa mål. förslag skall skadeståndsanspråk som grundas på ett anställningsförhållandehandläggas i samma ordning som andra arbetstvister. Detta gäller ävenskadestånd i anledning av brott. Ett undantag föresläs dock för det fall alttalan förs tillsammans med åtal för brottet. Detta undantag har inte möttnågon erinran under remissbehandlingen. Däremot anser några remissinstanser attlagen över huvud taget inte skall tillämpas pä talan om skadestånd i anledningav brott. För egen del finner jag det emellertid uppenbart att det inte gåralt uppställa ett generellt undantag för tvister om ersättning för skada somuppkommit genom brott. 1 den män den skadegörande handlingen utgör eltkontraktsbrott, synes det inte tillfredsställande att frågan om påföljden fördetta kontraktsbrott inte kan avgöras i samma ordning som i övrigt gäller förbrott mot anställningsavtalet. Ett sådant undantag skulle vidare skapasvårbemästrade problem i forumhänseende. Frågan om lagens tillämpning skullenämligen dä bli beroende av om den skadegörande handlingen oavsett om ätalväcks eller inte dessutom utgör brottslig gärning. 1 likhet med utredningenanser jag därför att lagen i och för sig bör tillämpas på varjeskadeståndsanspråk som grundas påeu anställningsförhållande, Lagen bör dock givetvis inte gälla, om talan omsådant anspråk förs i samband med åtal för brott. 1 så fall skall bestämmelsernaom rättegängen i brottmål i stället tillämpas, 1 praktiken torde de flestaanspråk pä skadestånd i anledning av brott komma att handläggas i dennaordning. Nägon risk för att AD med den nu förordade lösningen skall tillföraselt flertal skadeståndsmål föreligger därför knappast. Enremissinstans har ifrågasatt om inte ett undantag bör göras för mål som avseråterkrav av felaktigt utbetald lön. Jag kan emellertid inte finna att sådanamål pä något avgörande sätt skulle skilja sig från andra arbetstvister. Jag äralltså inte beredd alt uppställa ell särskilt undantag för mål av dennabeskaffenhet. Som utredningen utanerinran frän remissinstanserna föreslagit bör däremot mäl om ersättning föryrkesskada undantas frän lagens tillämpning. Sådana mål har knappast någotarbetsrättsligt inslag som motiverar specialbehandling. Vidare är målen oftautredningsmässigt svårbemästrade. Regleras ersättningsfrågan i kollektivavtal,bör tvist om kollektivavtalets rätta innebörd dock prövas i samma ordning somandra arbetstvister. Undantaget för mål om ersättning för yrkesskada bör alltsåbegränsas till sädana fall när tvisten inte rör kollektivavtals rätta innebörd. Som utredningen framhållituppkonimer särskilda problem när det gäller arbetstagare i offentligverksamhet. De undantag från lagen som kan behöva uppställas för sädanaarbetstagare behandlas i avsnitt 5,7, Någraandra undantag utöver dem som har genomgåtts har jag inte funnit anledningatt uppställa. I övrigt bör lagen alltså vara tillämplig på alla tvister somrör förhällandet mellan arbetsgivare och arbetstagare. Enligt utredningensförslag skall härvid som arbetstagare anses även s, k. beroende uppdragstagare,dvs. sådana som utan att anställningsförhållande föreligger utför arbete förannans räkning och därvid till denne intar en beroende ställning av väsentligensamma art som en arbetstagares till arbetsgivaren. Detta förslag harkritiserats av några remissinstanser, som anser att lagens tillämpningsområdehärigenom blir för vagt och dessutom onödigt vidsträckt. Jag har förståelseför denna kritik. Visserligen skall tvister mellan uppdragsgivare och beroendeuppdragstagare f n, prövas av AD, om tvisten rör kollektivavtal eller tillämpningav lagen om förenings- och förhandlingsrätt. Någon ändring på denna punkt börgivelvis inte ske. Om även andra tvister mellan sädana parter förs in underlagen föreligger emellertid en risk för att AD kommer att tillföras tvister därrättsfrågan är av annan än rent arbetsrättslig natur. Exempelvis tordehandelsresande, agenter, distributörer etc. i vissa fall kunna betraktas somberoende uppdragstagare, och tvister rörande förhällandet mellan dessa ochderas uppdragsgivare kan givetvis komma att innefatta frågor av utpräglathandelsrättslig natur. Som påpekats under remissbehandlingen skulle vidarebegreppet beroende uppdragstagare kunna ge upphov till svårigheter när detgäller att avgöra om lagen är tillämplig på en viss tvist eller inle, Lagen bördärför inte tillämpas påtvister mellan uppdragsgivare och beroende uppdragstagare i andra fall än närtvisten rör kollektivavtal, föreningsrätt eller förhandlingsrätt. Fränsettsistnämnda undanlag bör tvister som inte grundar sig på ettanställningsförhållande i princip inte kunna handläggas enligt den föreslagnalagen. Under remissbehandlingen har visserligen ifrågasatts om inte lagen börgöras tillämplig även pä tvister mellan en förening av arbetsgivare ellerarbetstagare å ena sidan och medlemmar eller förutvarande medlemmar i sädanförening ä andra sidan. Jag anser dock inte att detta skulle vara lämpligl.Även om frågor med arbetsrättslig anstrykning skulle kunna uppkommaockså i sådana tvister, är dessa dock generellt sett av ett annat slag äntvister rörande anställningsförhållanden. De bör därför även i fortsättningenhandläggas vid allmän domstol. förslag kan lagen om rättegången i arbetstvister under vissaförutsättningar tillämpas även på tvister som inte utgör arbetstvister.Utredningen framhåller att det ibland kan vara lämpligt från processekonomisksynpunkt att en tvist mellan arbetsgivare och arbetstagare, som inte angåranställningsförhållandet mellan dem, får handläggas gemensamt med enarbetstvist mellan dessa parter. Pä grund härav föreslär utredningen enbestämmelse,enligt vilken sådan gemensam handläggning(s. k, kumulation) kan skeom parterna är överens orn det och dessutom rätlen med hänsyn till utredningenoch övriga omständigheter finner denna handläggning lämplig. Underremissbehandlingen har detta förslag utsatts lör viss kritik. Juridiskafakulteten vid anser bestämmelsen mindre lämplig ochförordar att den utgår, SAF, AD:s ordförande och juridiska fakulteten vidStockholms universitet anser att något krav på att parterna skall vara överensom gemensam handläggning inte bör uppställas. Övriga remissinstanser lämnarbestämmelsen utan erinran. Jagdelar uppfattningen att det mänga gånger kan vara lämpligt att parterna i enarbetstvist kan få alla sina rättsliga mellanhavanden behandlade i sammarättegång, även om vissa tvistefrågor inte hänför sig till derasanställnings-förhällande, I och för sig kan det sägas ligga en riktig tanke iatt ingen skall kunna tvingas få en tvistefråga prövad i en annanrättegångsordning än som egentligen gäller för den. Något ovillkorligt krav päatt parterna skall vara överens för att gemensam handläggning skall kunna skebör dock inte uppställas. Ett sådant krav skulle i vissa fall kunna begränsamöjligheterna till sädan handläggning i alltför hög utsträckning. Särskilt närfrågan har ett sådant samband med anställningsförhållandet, att det ter signaturligt och ändamålsenligt att den behandlas med arbetstvisten,synes detta krav inte vara nödvändigt, I stället bör det läggas på domstolenatt med hänsyn till samtliga föreliggande omständigheter avgöra om gemensamhandläggning är lämplig och därför bör tillåtas. Därvid utgör naturligtvisparternas inställning till denna fräga en viktig omständighet. Med dennajämkning kan jag alltså tillstyrka utredningens förslag, Ävallmänna regler följer att tvister .som skall handläggas enligt lagen omrättegängen i arbetstvister i stället kan genom avtal hänskjutas till avgörandeav skiljemän, I utredningens lagförslag har tagils in en erinran om detta.Utredningsförslaget innehåller emellertid även tvä undantag härifrän. Det enaundantaget avser tvister rörande förklaring enligt 7 i; lagen (1928:253) om kollektivavtalatt kollektivavtal inte skall gälla eller att part skall vara befriad frånförpliktelse enligt sådant avtal. Detta undantag, som hämtats frän 11 ii andrastycket LAD, har allmänt godtagits vid remissbehandlingen. Även jag finnerdetta undantag vara lämpligt. Det andra undantaget gäller tvister rörandeföreningsrätt. Som SAF och AD:s ordförande framhållit bör emellertid dettaundantag, i överensstämmelse med . '\D:s praxis, begränsas till avtal omframtida tvister rörande föreningsrätt. Slutligen har TCO föreslagit att ettundantag bör uppställas även för tvister rörande trakasserier av skyddsombudoch tvister rörande fackliga förtroendemäns ställning pä arbetsplatsen. Dettaförslag är jag emellertid inte beredd att biträda. Vad beträffar tvisteromskyddsombuds rätt till skadestånd av arbetsgivaren framhölls vid tillkomsten avarbetarskyddslagen (1949:1), att hinder inte bör föreligga att genom avtalhänskjuta sädan tvist till avgörande av skiljemän (prop. 1948:298 s. 240), Detförslag till bl.a. lag om facklig förtroendemans ställning pä arbetsplatsen,som kommer att anmälas (prop. 1974:88), utgär frän sammauppfattning beträffande tvister om tillämpning av denna lag. Jag finner inteanledning all i förevarande lagstiftningsärende inta en annan ståndpunkt. 5.3Gränsdragningen mellan arbetsdomstolens och tingsrätternas behörighet Enligtnuvarande behörighetsregler skall AD pröva mäl om kollektivavtal. Härmedförstås enligt 11 ii LAD tvister om kollektivavtals giltighet, bestånd ellerrätta innebörd, tvister huruvida visst förfarande strider mot kollektivavtaleller mot föreskrift i kollektivavtalslagen samt tvister om påföljd av sådantförfarande, AD är vidare behörig att pröva mäl om tillämpning av vissa lagar -t, ex, semesterlagen - om tvisten rör arbetstagare vars anställningsförhållandereglerasav kollektivavtal. Enligt andra lagarankommer det på AD att ta upp ochavgöra vissa mäl, oavsett om ett kollektivavtalsregleratanställningsförhållande föreligger eller inte. Sålunda skall AD enligt lagen omförenings- och förhandlingsrätt döma i alla mäl som avser tillämpningen avdenna lag. Slutligen gäller enligt lagen om anställningsskydd att mål omtillämpning av denna lag prövas av AD, om tvisten rören organiseradarbetstagare eller en arbetstagarorganisation som för talan för egen del omskadestånd på grund av lagen. Arbetstvister som inte skall prövas av ADhandläggs vid allmän domstol. Utredningensförslag innehåller vissa avvikelser från de nu gällande behörighetsreglerna,Enligl huvudregeln i förslaget är AD behörig att pröva tvister omkollektivavtal och andra tvister mellan arbetsgivare och arbets- tagarevilkas anställningsförhållande regleras av kollektivavtal. Utredningenframhåller att denna regel innebären förenkling jämfört med de nuvarande ganskainvecklade behörighetsreglerna i 11 ii LAD. Regeln syftar vidare till att istörre utsträckning än f n. göra det möjligt att alla tvistefrågor i ett ochsamma anställningsförhållande handläggs i samma rättegång. Den förordadehuvudregeln kompletteras i utredningens förslag av en tilläggsregel -som tarsikte på tvister avseende tid dä avtalslösl tillstånd har rätt. Enligt dennaregel är AD behörig att pröva även tvister mellan arbetsgivare och arbetstagarevilkas anställningsförhållande brukar regleras av kollektivavtal. Från dessaregler föreslår utredningen vissa undantag. Ett undantag avser tvister omturordning vid uppsägning, vid permittering, vid återintagning eflerpermittering eller vid ny anställning till vilken arbetstagare har företrädesrätt.Sädana tvister skall prövas exklusivt av AD, även om anställningsförhållandetvarken regleras eller brukar regleras av kollektivavtal och även såvitt gälleroorganiserade arbetstagare. Däremot skall tvister som rör frågan om enarbetstagare över huvud taget har företrädesrätt till ny an-stiillning prövasenligt huvudregeln. Ett annat undantag gäller tvister om tillämpning av bl, a.lagen om förenings- och förhandlingsrätt, 1 likhet med vad som gäller f n. skallsådana tvister alltid tas upp av AD, Ett iredje undantag föresläs beträffandetvister om tillämpning av lagen om anställningsskydd (1974:12), Enligt dettaförslag skall talan om skadestånd, som en arbetstagarorganisation utför föregen del, prövas av AD oavsett om organisationen är eller brukar vara bunden avkollektivavtal, Tvister mellan arbetsgivare och arbetstagare prövas däremotenligt den förut nämnda huvudregeln. Sädana tvister skall alltså tas upp av ADendast om anställningsförhållandet regleras eller brukar reglerasavkollektivavtal, Tvistersom inte skall prövas av AD enligt de nu nämnda reglernaskall tas upp av tingsrätt. Underremissbehandlingen har de föreslagna forumreglerna i allmänhet godtagits ellerlämnats utan erinran. Några remissinstanser framhåller dock att reglerna ärkomplicerade och kan ge upphov till tillämpningssvårigheter. Fleraremissinstanser vänder sig särskilt mot regeln att AD är behörig att prövatvister mellan arbetsgivare och arbetstagare vilkas anställningsförhållandenbrukar regleras av kollektivavtal, Äv dessa remissinstanser anser vi,ssa attdenna regel är för obestämd föratt kunna användas som forumregel, medan andramenar att bestämmelsen måste omarbetas sä att den ger klart uttryck åt vad denär avsedd att täcka. Ett par remissinstanser kritiserar även den föreslagnaforumregeln for tvister om tillämpningen av lagen om anställningsskydd. Enligtdessa remissinstanser bör denna forumregel vara sä utformad, att talan som enorganisation utför för egen del och talan som förs för en medlem iorganisationen alltid kan tas upp av samma domstol. framhållit är det givetvis angeläget att reglerna om gränsenmellan AD:s och tingsrätternas behörighet blir sä enkla och lättillämpade Dessutom bör eftersträvas att alla tvistefrågor som uppkommer i ettoch samma anställningsförhållande kan handläggas vid samma domstol. Den avutredningen föreslagna huvudregeln tillgodoser båda dessa önskemål. Genom detilläggs- och undantagsregler som utredningen föreslagit geremellertid hela regel komplexet intryck av att vara ganska svårtillämpat, ochsom utredningen själv framhållit kan de föreslagna reglerna även leda tillmindre tillfredsställande resultat i vissa fall. Eftersom de olika reglernauppbärs av skilda syften är det visserligen naturligt, att de har tätt en olikautformning i olika fall. Olägenheterna härav bör inte heller överdrivas. a, AD:s ordförande framhållit skulle dessa troligen inte i praktiken kommaatt bli särskilt framträdande. Emellertid bör del enligt min mening varamöjligt att åstadkomma enklare regler utan att de krav som i övrigt kan ställaspä regleringen behöver efterges. Vid fördelningen avarbetstvister mellan AD och tingsrätterna bör givetvis en ledande tanke varaatt till AD hänföra i huvudsak endast tvister som är av principiell betydelsefrån arbetsrättslig synpunkt. Som jag har nämnt bör ju tyngdpunkten iADrs dömande verksamhet ligga på sådana tvister. Mot denna bakgrund synes migen naturlig utgångspunkt vara att skilja mellan sädana fall, när förhandlingarrörande tvistefrågan kan påkallas enligt lagen om förenings- ochförhandlingsrätt, och sådana fall när detta inte kan ske. I enlighet med mittförslag skall ju sädana förhandlingar normalt ha ägt rum, innan en tvist färkomma under AD:s bedömande. Som jag förul har angett har delta krav uppställtsför alt AD skall komma all tillföras endast väl förberedda tvister av meraprincipiell karaktär. Rätt att påkalla sädana förhandlingar föreligger pä heladen organiserade sektorn av arbetsmarknaden beträffimde alla tvistefrågor somkan uppkomma i förhällandet mellan arbetsgivare och arbetstagare. Undantaggäller endast i vissa fall på det offentliga området. Detta återkommer jag tilli avsnitt 5,7, I övrigt synes del från den nu anlagda synpunkten inte föreligganågol hinder mot att göra AD till behörig domstol för alla tvister mellanorganiserade parter. Huruvida anställningsförhållandet regleras avkollektivavtal eller ej saknas däremot betydelse från denna synpunkt, I tvistermellan oorganiserade parter saknas å andra sidan sädan förhandlingsrätt. Dessatvister bör därför inte tas upp av AD utan först behandlas vid tingsrätt.Fördelningen mellan AD och tingsrätterna synes alltså böra ske på så sätt altAD blir behörig domstol lör mål som rör organiserade parter, medan övrigatvister hänförs till tingsrätt. En sådan regel, som har förebild i 42 ii lagenom anställningsskydd, är enkel att tillämpa och medger att alla tvistefrågor iett anställningsförhållande kan tas upp av sanmia domstol. Regeln innebärvidare att tvister som hänför sig till tid då avtalslöst tillstånd har råttalltid kan prövas av AD. Regeln löser även det problem beträffande tvister omtillämpning av lagen om anställningsskydd, som några remissinstan.ser har pekatpä. Vadjag nu har sagt tar främst sikte på sädana fall när talan vid AD förs av enorganisation för egen del eller - med stöd av den talerättsregel somjag har förordat - för en medlems räkning. En fråga för sig är om ävenen medlem, vars organisation undandrar sig att föra hans talan, skall ha rättalt föra talan vid AD, 1 detta fall föreligger en risk för att målet inte päsamma sätt som när en organisation för medlemmens talan kommer att varaförberett genom förhandlingar mellan parterna. Rätt att påkalla förhandlingenligt lagen om förenings- och förhandlingsrätt tillkommer nämligen inteenskilda medlemmar utan endast deras organisationer. Del tidigare förordadekravet att förhandling skall ha ägt rum, innan tvisten tas upp till prövning avAD, kan därför inte upprätthällas i detta fall. Med hänsyn härtill skulle detkunna te sig följdriktigt att enskilda medlemmar som saknar stöd av sinorganisation inte tilläts väcka talan vid AD utan i stället får vända sig tilltingsrätt. Under remissbehandlingen har i några yttranden förordats en sädanbestämmelse, I likhet med utredningen anser jag emellertid inte påkallat attnu göra någon ändring i de regler om enskild medlems rätt att väcka och ulföratalan i AD som gällt alltsedan domstolens tillkomst. De fall när en medlem intenöjer sig med organisationens beslut att målet ej bör prövas i AD torde, somhittills, bli rätt fåtaliga.