prop · FX0377 · 1974-12-31 00:00:00 — ADrs ordförande har framhållit att det redan meddenna sammansättning föreligger betydande svårigheter att samla erforderiigtantal ledamöter. Dessa svårigheter gör sig i särskild grad gällande när målskall sättas ut till fortsatt huvudförhandling eller till särskiltöverläggningssammanträde. En utökning av domstolen skulle givetvis öka dessasvårigheter och även i andra avseenden göra domstolen mera otymplig. En sädanutökning skulle vidare medföra inle önskvärd förskjutning i proportionen mellanämbetsmannaledamöterna och övriga ledamöter. Jag kan alltså intebiträda det av utredningens alternativ som innebär att antalet vidhuvudförhandling deltagande ledamöterökas. Detta betyder emellertid inte attjag förordar att den nuvarande ordningen skall bestå. Som jag har sagtpekar utvecklingen mot att det numera finns väsentligt mindre anledning äntidigare att lägga avgörande vikt vid om de arbetsgivar- eller arbetstagariedarnötersom deltar i avgörandet av ett visst mål är utsedda efter förslag av den enaeller den andra organisationen. kan visserligen behovet av speciellsakkunskap från det område, som ett mål härrör från, vara starkt framträdande.Ofta rör målen dock frågor som är gemensamma eller eljest av allmän betydelseför hela arbetsmarknaden, oavsett om målen kommer frän den ena eller den andrasektorn, I dessa fall synes parternas organisationstillhörighet sakna betydelseför ADrs sammansättning. Enligt min mening finns därför inte längre anledningatt behålla den nuvarande ordningen med särskilda ledamöter som inträder endasti mäl frän vissa sektorer av arbetsmarknaden. I stället bör övervägas enordning där alla ledamöter i så stor utsträckning som möjligt deltar i dendömande verksamheten. Härigenom kan domstolen i de mål, som är av allmänbetydelse för förhållandena pä arbetsmarknaden, fl den allsidiga sammansättningsom därvid är önskvärd. kan ledamöterna bibringas den erfarenhet avAD:s dömande verksamhet som är nödvändig för att de skall kunna fylla sinfunktion som domare i domstolen. Genom denna ordning befrämjas ävenkontinuiteten i domstolens arbete. När det gäller tvister som mera exklusivtberör ett visst avtalsområde, främst mälom tolkning av kollektivavtafärdet emellertid befogat med en förstärktrepresentation för organisationerna på det berörda området. I dessa fall föreliggernämligen i regel behov av särskild sakkunskap från just detta område. Enligt min mening bör ensammansättning inom ramen för sju deltagande ledamöter alltså variera mellan enallmän sammansättning i mäl som har betydelse utöver den sektor avarbetsmarknaden från vilken det kommer och olika särskilda sammansättningar imål som huvudsakligen har betydelse endast för det berörda förhandlingsomrädet.I den allmänna sammansättningen bör delta ledamöter som utsetts efter förslagav envar av SAF, de offentliga arbetsgivarna, . 1 den senare typen avmål bör sammansättningen bestämmas med utgångspunkt från vilka ledamöter somfrämst företräder sakkunskap från detta område. Det synes emellertid inte varanödvändigt att tynga lagtexten med särskilda bestämmelser härom. Det bör varatillräckligt att i lagen tas in en bestämmelse om att AD, liksom f n., ärdomför med ordförande och fyra ledamöter samt att lika många ledamöter skalldelta för vardera arbetsgivar- och arbetstagarsidan. Närmare riktlinjer försammansättningen i olika fall synes med fördel kunna fastställas i eninstruktion för domstolen, I sista hand bör det ankomma på domstolen själv attbestämma om sin sammansättning i det enskilda fallet. Jag återkommer tilldessa frågor i specialmotiveringen. I avsnitt 5,1 har jagförordat att vissa överklagade mål skall kunna avgöras pä handlingarna avdomstolen i en mindre sammansättning. Enligl utredningens förslag skalldomstolen vara domför i denna sammansättning även i andra fall, när ett målavgörs utan huvudförhandling eller när beslut skall fattas som inte angårsjälva saken utan exempelvis innebär prövning av ett interimistiskt yrkande.Till detta förslag, som i huvudsak godtagits under remissbehandlingen, kan jagansluta mig. En särskild fräga är hurdenna mindre sammansättning bör utformas. Enligt utredningens mening bör domstolendärvid bestå av tre ledamöter, nämligen ordförande samt en ledamot för varderaarbetsgivarsidan och arbetstagarsidan. Detta förslag har inte kommenterats avnägon remissinstans. I likhet med utredningen anser jag det vara av värde attde ledamöter som representerar parterna på arbetsmarknaden deltar i allaavgöranden som domstolen fattar. Jag biträder alltså utredningens förslag idenna del. Som utredningen framhållit bör arbetsgivar- och arbetstagarsidan idetta fall representeras av den ledamot, vilken företräder detförhandlingsområde som tvisten rör. En särskild bestämmelse härom bör tas in iden förut nämnda instruktionen. Enligt utredningensförslag kan en ordförande inte ensam avgöra ett mål vid ,'\D, Däremot skallordförande kunna ombesörja de handläggningsålgärder som måste vidtas i målenliksom leda muntlig förberedelse vid domstolen. Sädana åtgärder skall även päordförandens uppdrag kunna utföras av annan lagfaren tjänsteman vid domstolen,om denna funnit honom lämplig härför. Under remissbehandlingen har förslaget idenna del i allmänhet AD:s ordförande anser dock att en ordförande bör vara behörig attfatta vissa avvisningsbeslut. För egen del ansluter jag mig till utredningensuppfattning att en ordförande inte bör ensam kunna avgöra något mäl vid AD utanatt de ledamöter som representerar parterna på arbetsmarknaden bör ta del ialla slutliga avgöranden som domstolen fattar. Med hänsyn tiil att domstolentorde komma att sammanträda tämligen regelbundet i den mindre sammansättningensynes det inte heller kunna medföra några större olägenheter att ordförandeninte kan fatta beslut om t. ex. avvisning. Jag biträder ävenutredningens förslag i övrigt i denna del. Omdet vid överläggning till dom eller beslut visar sig föreligga majoritet för enmening, som avviker frän domstolens tidigare praxis, skall frågan enligtutredningens förslag kunna hänskjutas till avgörande av domstolen i plenum,varvid samtliga ledamöter eller ersättare för dem skall närvara. Detta förslagtillstyrks av LO och lämnas utan erinran av övriga remissinstanser. Även jagfinner förslaget lämpligt. Härigenom undviks att AD i sina olikasammansättningar blir alltför bunden av avgöranden som domstolen harfattat. av AD som jag nu har behandlat ställer givetvis krav på ökadeekonomiska resurser för AD, Jag vill därför i korthet beröra vilka kostnadersom kan uppkomma på grund härav. 1 det föregående har jag framhållit aU det börslås fast att antalet heltidsanställda ordförande skall vara högst tre ochantalet vice ordförande likaledes högst tre. Som jag har sagt synesdet emellertid f n, tillräckligt med två heltidsanställda ordförande och tvåvice ordförande. Vid min kostnadsberäkning, som avser /75, utgärjag därför från att AD t, v, bör tillföras ytterligare en heltidstjänst somordförande och ytterligare en tjänst som vice ordförande. Vidare bör, som förutnämnts, antalet övriga ledamöter fördubblas. De nu nämnda utökningarna börenligt min mening också föranleda att domstolens kansli förstärks med bl.a.två heltidstjänstgörande sekreterare. Mot denna bakgrund räknar jag med attomorganisationen medför ett ökat medelsbehov av ca . Under elftehuvudtiteln har för /75 anvisats ett förslagsanslag av 752 000kr, till AD:s löner och omkostnader. Jag avser att senare föreslå Kungl. Maj:tatt ställa de ytteriigare medel, som behövs till följd av omorganisationen,till AD:s förfogande genom medgivande att överskrida detta anslag. Beträffandeavtalsbara anställnings- och arbetsvillkor avser jag att ge statens avtalsverkdet förhandlingsuppdrag som behövs, 5,5Rättegångsförfarandet vid arbetsdomstolen Bestämmelsernai LAD om förfarandet vid AD utgär frän att om rättegängen vidtingsrätt i dispositiva tvistemål i princip skall tillämpas även på rättegångenvid AD, Sålunda skall talan vid AD väckas genom stämningsansökansamt målen förberedas innan de avgörs efter huvudförhandling. Bestämmelsernainnehåller dock vissa avvikelser från , vilka har föranletts av ÄD:sställning som specialdomstol och av att domstolen på grund av sinsammansättning har behov av friare arbetsformer än de allmänna domstolarna. Enligt utredningensförslag skall grunden för förfarandet vid AD, liksom , utgöras av RB:sbestämmelserom rättegången i dispositiva tvistemål. Utredningen framhåller dockatt AD bör lämnas relativt stor frihet att anpassa rättegängen efter målensbeskaffenhet och de särskilda förhållanden under vilka domstolen arbetar. RB:sregler har därför i vissa hänseenden modifierats för ÄD:s del. 1 lagtekniskthänseende har rättegängsbestämmelserna utformats sä att de ger en översiktligbild av rättegängens förlopp både när AD är första domstol och när AD fungerarsom fullföljdsinstans, medan beslämmelser angående frågor som är gemensamma förförfarandet vid AD i häda dessa funktioner förts samman till en särskildavdelning. Beträffande förfarandetvid AD som första domstol skall enligt utredningens förslag i princip menmed vissa avvikelser tillämpas de bestämmelser som gäller om rättegängen itingsrätt. Talan vid AD skall väckas genom skriftlig ansökan om stämning. Dennaansökan skall innehålla i stort sett samma uppgifter som föreskrivs i RB.Avvisas inle ansökan, skall domstolen utfärda stämning pä svaranden att svarapå käromålet. Därefter skall förberedelse äga rum i målet. Till skillnad fränvad som gäller enligl RB kan AD efter omständigheterna bestämma i vilken månförberedelsen skall vara muntlig eller skriftlig. Sedan förberedelsenavslutats, skall målet företas till avgörande så snart det kan ske. Någonmotsvarighet till bestämmelserna i om avgörande av mål under förberedelsenföreslås inte för AD:s del. Däremot kan AD i dessa fall avgöra målet utanhuvudförhandling, 1 övrigt skall målet avgöras efter huvudförhandling.Skyldigheten för part eller ställföreträdare för part att inställa sigpersonligen vid huvudförhandling är något uppmjukad i förhållande till vad somgäller enligt RB, Sådan skyldighet skall nämligen föreligga bara om partenseller ställföreträdarens närvaro behövs för utredningen. Uppskjuteshuvudförhandlingen, kan AD fortsätta huvudförhandlingen även sedan längre tidhar förflutit än som är medgivet enligt RB. Slutligen saknas motsvarighet tillreglerna i RB om ett särskilt tredskoförfarande vid parts utevaro frän sammanträdeför muntlig förberedelse eller huvudförhandling. Utredningens förslag idenna del har pä nägot undantag när, som jag återkommer till ispecialmoliveringen, godtagits under remissbehandlingen. Även jag finnerförslagel lämpligt. De avvikelser frän bestämmelserna i som förslagetinnehåller motsvarar i stort sett dem som gäller f n, och motiveras av ADrs ställningsom enda domstol för vissa specialmål och de särskilda förhållanden under vilkadomstolen i övrigt arbetar. Såvitt känt har några olägenheter av dessaavvikelser inle gett sig till känna. Det rör sig ju i huvudsak inteheller om några avsteg från de grundläggande principersom RB bygger på. 1fråga om förfarandet vid AD som fullföljdsinstans skall enligl utredningensförslag tillämpas de bestämmelser som gäller om rättegången i hovrätt.Härifrån föreslås dock motsvarande undantag, som för rättegången i AD somförsta domstol uppställts beträffande skyldigheten för part eller partsställföreträdare att inställa sig personligen vid huvudförhandling ochbeträffande skyldigheten att hålla fortsatt huvudförhandling inom viss kortaretid. Som nämnts i avsnitt 5.1 skall vidare enligt utredningens förslag ettöverklagat mäl kunna avgöras pä handlingarna, om inle muntlig bevisning ellereljest särskilda skäl föranleder annat. Detta undantag från de allmännarättegångsreglerna har jag tidigare tillstyrkt. Jag biträder även de andraföreslagna undantagen, vilka lämnats utan erinran vid remissbehandlingen. Närdet gäller frågor som är gemensamma för förfarandet vid AD som första domstoloch som fullföljdsinstans behandlar utredningen vilka möjligheter domstolenbör ha att självmant infordra bevisning samt vilket material som bör läggastill grund för domen. Vidare berör utredningen vissa frågor om omröstning, ommeddelande av dom och om rättegångskostnad. Utredningens förslag i dessa delarhar mött viss kritik under remissbehandlingen, och jag tar därför upp dessafrågor till närmare behandling. Ifräga om möjligheten att självmant infordra bevisning gäller f n, en skillnadmellan rättegången i AD och i de allmänna domstolarna. Enligt LAD har ADnämligen rätt att självmant meddela föreläggande om företeende av skriftligtbevis, en rätt som de allmänna domstolarna saknar. Vidare kan AD i motsats tillallmän domstol självmant inkalla vittne som inte förut har hörts på parts begäran,om detta är påkallat med hänsyn till avgörandets betydelse utöver målet, Iutredningens förslag har någon motsvarighet till dessa bestämmelser inte lagilsmed. Utredningen anser nämligen det från principiella synpunkter mötabetänkligheter mot att tillerkänna AD större möjligheter alt självmantinfordra bevisning än som är medgivet enligl RB, 1 ett hänseende anserutredningen det dock vara riiotiverat med ett avsteg från principen omparternas frihet att disponera över processmaterialet. Liksom bör ADnämligen ha möjlighet att självmant bereda parter som slutit ett kollektivavtaltillRille ati yttra sig sä snart ett mål gäller innebörden av ett annat avtalsom hämtat sitt innehåll frän kollektivavtalsparternas avtal. Utredningenföreslår därför en särskild bestämmelse härom. Underremissbehandlingen förordar SAF att AD Iir behälla den möjlighet att självmantinfordra bevisning som domstolen f n, har. Även juridiska fakulteten vidUppsala universitet anser att AD bör ha denna möjlighet när den är förstadomstol. Föregen del finner jag det uppenbart att AD inte som fullföljdsinstans börtillämpa andra regler om infordrande av bevisning än som gäller förtingsrätterna. Skall den nuvarande bestämmelsen i LAD behällas, bör den alltsågälla endast när AD är första domstol. Emellertid synes det inte tillfredsställande,om AD skulle tillämpa olika regler i detta hänseende som första domstol och somfullföljdsinstans. Nägot egentligt behov av den nuvarande bestämmelsen i LADsynes inte heller föreligga. I de fiesta fall torde del vara möjligt för AD attinom ramen för den processledning som skall iakttas enligt RB animera parternaalt åberopa den bevisning som kan fordras för ett riktigt bedömande av målet. 1själva verket synes det främsta skälet till den nämnda bestämmelsen i LAD havarit ett annat än att ge AD möjlighet att självmant infordra bevisning. Genomdenna bestämmelse har man nämligen velat göra det möjligt för domstolen attbereda parterna i ett branschavtal eller liknande avtal tillfälle att framläggasina synpunkter på tolkningen av en i målet omtvistad avtalsbestämmelse, somvisserligen inte gäller deras eget avtal men likväl har beröring meddetta (såsom fallet är när en oorganiserad arbetsgivare träffat ett s, k.hängavtal, dvs, ett avtal som genom hänvisning till ett branschavtal hämtarsina bestämmelser frän ett sådant avtal). Detta önskemål tillgodosesemellertid genom den av utredningen föreslagna nya bestämmelsen. Jagtillstyrker denna bestämmelse med en viss redaktionell ändring och finner iövrigt inte anledning att införa nägon motsvarighet till bestämmelsen i LAD. Åvenbeträffande frågan vilket material som fär läggas till grund fördomen gäller fn. skilda regler för AD och de allmänna domstolarna. Vid rättegången i allmändomstol får domen grundas endast pä vad som har förekommit vidhuvudförhandling, AD får emellertid till grund för domen lägga också andraomständigheter som har förebragts i målet. Enligt utredningen bör dettaundantag från de allmänna rättegångsreglerna i princip gälla även ifortsättningen men ges en något annan utformning. Utredningens förslag innebäratt domen alltid skall grundas pä vad som har förekommit vid huvudförhandlingoch vad handlingama i målet innehåller. Detta förslag kritiseras av vissaremissinstanser. Några anser att den bestämmelse som gäller för ADrs delinte bör ändras. Ändra menar däremot att de allmänna rättegångsreglerna börgälla även vid rättegången i AD. Slutligen framhåller ett par remissinstanserattAD inte bör vara ovillkorligen skyldig att beakta allt som handlingarna i mälelinnehåller. Enligtmin mening kan det i vissa fall vara lämpligt att AD har möjlighet att beaktaockså andra omständigheter än som har förebragts vid huvudförhandling. Bl, a.bör en sådan möjlighet finnas, om det vid överiäggning till dom skulleframkomma att visst material, som åberopats vid förberedelsen, av förbiseendeinte har redovisats vid huvudförhandlingen eller att vi.ssa kompletterandeuppgifter behövs för domsskrivningen. I mänga fall synes det vara onödigt meden fortsatt huvudförhandling för att AD skall kunna beakta även dessaomständigheter. En särskild bestämmelse som gör detta möjligt bör därföruppställas för ADrs del. Den bestämmelse som gäller i detta hänseende synesemellertid föra för längt. Det bör inte komma i fräga att AD tar hänsyn tillandra omständigheter än sådana somframgår av ingivna handlingar eller eljest av akten i målet. Givetvis skallomständigheterna även ha åberopats av nägon av parterna för att kunna läggastill grund för domen. Enligt min mening bör bestämmelsen ha det innehållet, attdomen vid AD får grundas endast pä vad som har förekommit vid huvudförhandlingoch vad handlingama i målet innehåller. Denlid inom vilken dom eller slutligt beslut skall meddelas har för AD:s del f n,inte fixerats i vidare mån än att detta skall ske sä snart som möjligt efterhuvudförhandlingens avslutande. Den i RB uppställda tvåveckorsregeln gälleralltså inte för AD. Enligl utredningen är det med hänsyn till ÄD:s arbetsformeruppenbart att AD inte heller i fortsättningen bör bindas av några snävatidsmarginaler i detta hänseende. Jag delar denna uppfattning, som har lämnatsutan erinran under remissbehandlingen. Enligt utredningens förslag skall vidAD inte heller gälla det i RB uppställda kravet att parterna vidhuvudförhandling skall underrättas om tiden och sättet för domens meddelande.Som LO framhållit under remissbehandlingen är det emellertid intetillfredsställande för parterna alt inte alls veta när dom kommer alt meddelasi målet. Enligt min mening bör del vara möjligt för AD att redan vidhuvudförhandlingen åtminstone preliminärt fastställa en tidpunkt när domen äratt vänta. Skulle det sedermera visa sig att den angivna tiden ärotillräcklig, finns ju möjlighet att förlänga . Jag anser alltså attdet är varken lämpligt eller nödvändigt att uppställa nägot undantag från deallmänna rättegångsreglerna i detta hänseende. Närdet gäller omröstning till dom eller slutligt beslut gäller f n. för AD:s deltvä undantag från bestämmelserna i , Fördel förslaär AD inte bunden av RB:sreglering av ordningen för omröstningen, utan domstolen fär själv bestämma ivilken ordning omröstning skall äga rum. Detta undantag har behållits iutredningens förslag, Nägon erinran häremot har inte framställts underremissbehandlingen. Det andra undantaget från RBrs omröstningsregler innebäratt särskild omröstning inte skall ske i AD beträffande olika omständighetersom var för sig är av omedelbar betydelse för utgången i målet (s, k,relevanta omständigheter). Enligt utredningen bör detta undantag iprincip gälla för AD:s del även i fortsättningen. Utredningen föreslär dock denjämkningen, att särskild omröstning skall ske i dessa fall, om det är påkallatpä grund av yrkande om mellandom. Utredningen föreslår vidare att särskildomröstning inte skall ske i AD beträffande rättegångskostnad. Någraremissinstanser vänder sig mot utredningens förslag i dessa delar. AD:s ordförandeoch anseratt särskild omröstning bör ske i fråga omrättegångskostnad. Juridiska fakulteterna vid och Uppsalauniversitet menaratt något undantag frän om särskild omröstningöverhuvudtaget inle bör uppställas för AD:s del. Ilikhet med utredningen anser jag att AD även i fortsättningen skall kunnabestämma i vilken ordning omröstningen skall ske. jaginte utredningens uppfattning i fråga om behovet av undantag från RB:s reglerom särskild omröstning beträffande omständigheter som var för sig är avomedelbar betydelse för utgången i målet. När AD nu får ställning även somfullföljdsinstans kan detta undantag svårligen behållas. Det är nämligen intelämpligt, om olika omröstningsregler kan komma att användas i samma mål iskilda instanser. En sådan ordning skulle kunna få till följd att en överklagaddom ändras i AD trots att rösterna fördelat sig pä samma sätt som itingsrätten. Omröstningsreglerna bör vidare vara lika för AD både som förstadomstol och som fullföljdsinstans. AD bör alltså i fortsättningen tillämpaRB:s reglerom särskild omröstning i det nu behandlade fallet. Som framhållitsunder remissbehandlingen bör särskild omröstning i AD ske även i fräga omrättegångskostnad. Beträffandefördelningen av rättegångskostnaderna mellan parterna gäller lör både AD ochallmän domstol som huvudregel att part som förlorar målet skall ersättamotparten hans rättegångskostnad, om inte annat är föreskrivet. Vissa undantagfrän denna regel finns dock. Utredningen föreslär del ytterligare undantagetall vardera parlen skall svara för sina kostnader, om den part som förloratmålet hade skälig anledning att 11 tvisten prövad. Denna undantagsregel, somhar förebild i LAD, gäller vare sig del är arbetsgivaren eller arbetstagarensom står på den förlorande sidan. En liknande regel återfinns även i 41 iilagen om anställningsskydd. Denna bestämmelse tar dock sikte endast på detfallet att det är arbetstagaren som har föriorat mälel, I detta fall kan rättenförordna att vardera parten skall svara för sina kostnader, om arbetstagarenhade skälig anledning att få tvisten prövad. Enligt utredningen bör dennabestämmelse inte rubbas av den motsvarande bestämmelsen som i övrigt skallgälla i arbetstvister, I sistnämnda bestämmelse har därför ett undantag gjortsför den härifrän avvikande bestämmelsen i lagen om anställningsskydd. Underremissbehandlingen godtas i allmänhet den föreslagna bestämmelsen i lagen omrättegängen i arbetstvister att vardera parten skall svara för sina kostnader,om den part som föriorat målet hade skälig anledning att fä tvisten prövad.Juridiska fakulteten vid avstyrker dock denna bestämmelse.Ett par remissinstanser är vidare kritiska mot det föreslagna undantaget fränbestämmelsen beträffande tvister om tillämpning av lagen om anställningsskydd.Enligt dessa remissinstanser bör detta undantag utgå. Enligtmin mening bör AD i en arbetstvist kunna förordna att vardera parten skallsvara för sina kostnader, om omständigheterna är sädana att den förlorandeparten haft skälig anledning att få tvisten prövad. När parterna utgörs avorganisationer är avsikten med deras talan ofta att få till stånd ettvägledande avgörande. Att i dessa fall strikt hålla fast vid principen att denförlorande parten skall ersätta motparten hans kostnader synes inte befogat.Beträffande enskilda parter kan denna princip medföra all den alltför starktpåverkar dem att inte inlåta sig pä rättegäng vare sig som kärande ellersvarande. Den kan nämligen ibland leda till ett resultat somframstår som alltför hårt mot den föriorande parlen. Omständigheterna kan havarit sädana att hans talan ingalunda har tett sig obefogad. Utgången kan haberott på omständigheter som frän början varit okända för honom. Rättslägel kanocksä ha varit mycket svårbedömt, Visseriigen finns en bestämmelse i RB sominnebär att parterna skall svara för sina egna kostnader, om den omständighetvarav utgången berodde inte var känd för den förlorande parten och han inteheller hade bort känna till den. Denna bestämmelse läcker dock inte alla desituationer som åsyftas med den av utredningen förelslagna bestämmelsen. Jagbiträder alltså denna bestämmelse, som bör kunna tillämpas av AD både somförsta domstol och som fullföljdsinstans.