prop · FX0320 · 1974-12-31 00:00:00 — Av deremissinstanser som uttryckligen yttrar sig över förslaget tillstyrker en del 1 saml Nr 20 medan vissa andra har invändningar att framföra. Deremissinstanser som är negativa tUl förslaget hävdar i huvudsak attisoleringsstraffet bör kunna slopas helt men att man däremot bör bibehållamöjligheten att låta misskötsamhet medföra senareläggningav tiden för villkorlig frigivning och övergång till värd utom anstalt. Varjekriminalvårdsanstalt utgör ett kollektiv i vilket ingår både människor somtvångsvis berövats friheten för undergående av viss påföljd och sådana som bl.a. har till uppgift att se till att denna påföljd blir verkställd. Ettutmärkande drag hos dem som tagits in i anstalt är ofta att de Inte har kunnatanpassa sig i annan kollektiv verksamhet. 1 den tvångssituation som de befinnersig i under anstaltsvistelsen har de också ofta särskilt svårt att känna någonsolidaritet med omgivningen. Alla dessa förhållanden gör att det ianstaltslivet relativt lätt kan uppstå ordnings- och disciplinproblem av delvisannat slag än som förekommer i andra kollektiv. För attanstaltstillvaron skaU kunna fungera på ett för alla berörda tillfredsställandesätt är det nödvändigt att viss kontroll utövas över de intagna. Utan sådankontroll skulle sannolikt outhärdliga förhållanden uppstå för såväl intagna sompersonal. För att kontrollen skall bli verksam behövs i vissa fall tillgångtill disciplinmedel som kan tillgripas mot dem som bryter mot de regler avolika slag som gäller för dem som är intagna i anstalt. När detgäller att ta ställning till hur man skall utforma reaktionssystemet viddisciplinförseelser bör till en början framhållas att det under den dagligatillvaron och verksamheten i anstalterna sannolikt uppstår många situationer ivilka de intagnas beteende och uppförande påkallar anvisningar ellertillsägelser frän anstaltspersonalens sida. Det mesta av vad som därvidförekommer torde falla utanför ramen för vad man i egentlig mening kan betecknasom indisciplinärt beteende och bör pä grund härav inte heller föranleda någraytterligare åtgärder. Har å andra sidan den intagne betett sig på sådant sättatt han kan sägas ha direkt brutit mot anstaltsordningen eller mot särskildaregler som gäller för honom föreligger visserligen i formell mening en klardisciplinär förseelse. Även i sädana fall kan emellertid förhållandena intesällan vara sådana att det kan finnas anledning att låta det inträffade berovid en tillsägelse under hand. Ett sådant förfaringssätt torde ofta varatillräckligt och inte sällan det smidigaste sättet att lösa uppkommandekonflikter av mindre allvarlig natur. En sådan ordning synes dessutom vara välförenlig med den allmänna målsättningen för anstaltsvården. Det bör i dessasammanhang också beaktas att en förseelse ofta kan ha sin bakgrund i denintagnes rent personliga problem. I den män åtgärder kan vidtas för att lösadessa problem torde detta ofta vara det mest adekvata sättet att kommatillrätta med den intagnes svårigheter i disciplinärt hänseende. Emellertidmåste man räkna med fall när en intagen bryter mot anbefalld ordning ellereljest beter sig klandervärt och det av hänsyn till ordningen och säkerheteninom anstalten är nödvändigt att inskrida med särskilda disciplinmedel mot denfelande. Sä kan vara fallet när han inte rättar sig efter anvisningar eller tillsägelser eller närgärningen är av sådan beskaffenhet att den inte rimligen kan lämnas obeivrad.Som föreslås i promemorian bör i lagen tas in bestämmelser som anger attdisciplinär bestraffning får förekomma i dessa fall. En sädan regleringöverensstämmer i princip med vad som gäller f. n. När det gäller att bedöma vilken eller vilka former avdisciplinär bestraffning som skall kunna åläggas den felande bör tUl en börjanbeaktas att varningsinstitutet är en form av disciplinmedel som ingår i vissareaktionssystem på andra lagstiftningsområden. Detta är fallet bl. a. viddisciplinär bestraffning enligt statstjänstemannalagen (1965:274) och vid s.k.tillrättavisning enligt lagen (1973:18) om disciplinstraff för krigsmän. Somframhållits i promemorian talar starka skäl för att varning skulle kunna varaen ändamålsenlig reaktionsform även vid indisciplinärt beteende av den som ärintagen i kriminalvårdsanstalt, nämligen som ett alternativ till en mer ingripandeåtgärd. 1 likhet med promemorieförslaget som i denna del lämnats i stort settutan erinran under remissbehandlingen anser jag därför att varning skallkunna åläggas som disciplinär bestraffning av intagen. 1 de fall där varninginte kan anses innefatta en tillräcklig reaktion på gärningen eller där ensädan åtgärd framstår som helt meningslös synes ett kortvarigt isoleringsstraffinte kunna undvaras: Detta straff bör emellertid som föreslagits i promemorianunder alla förhållanden maximeras . Genom att uppställa varningsom ett alternativ till isoleringsstraff torde användningsområdet för dettastraff kunna reduceras. Kriminalvårdsberedningens förslag att isoleringsstraffskaU få åläggas endast för lindrigare förseelser medan allvarligare förseelserinte skall fä föranleda annan reaktion än vissa behandlingsmässiga konsekvensersynes mindre lämpligt frän olika synpunkter. 1 stället bör som föreslagits ipromemorian den nuvarande ordningen bibehållas, nämligen att isoleringsstraffi princip skall kunna tillgripas även vid allvarligare förseelser. Allvarligare misskötsamhet, t. ex. rymning oehpermissionsmissbruk, föranleder enligt nuvarande system förutomenrumsplacering - vanligen att vederbörande övervakningsnämnd eller centralanämnd vid prövning av fråga om villkorlig frigivning eller övergång till vårdutom anstalt relativt schablonmässigt förlänger anstaltsvistelsen med viss tid.Vid villkorlig frigivning tillämpas därvid 26 kap. 7 § BrB, där det anges attvid prövning av fråga om villkorlig frigivning särskilt skall beaktas bl. a.den dömdes uppförande . Denna ordning har kritiserats intebara på grund av att den i praktiken leder till en form av dubbelbestraffningutan också med hänsyn till att frågan om en senareläggning av frigivningen pådetta sätt blir prövad utan samband med handläggningen av disciplinärendet.Denna prövning kommer kanske dessutom fill stånd först sedan läng tid förflutitfrän det förseelsen begicks och under alla förhållanden då denintagne räknar med att han snart skall få lämna anstalten. kanosäkerheten angående den exakta tidpunkten för frigivningen även försvåra elleri vart fall komplicera förberedelserna för frigivning. Dessa invändningarmot gällande system har starkt fog för sig. torde det emellertidkunna befaras att det frän disciplinär synpunkt finns behov av ytterligarereaktionsformer än varning och ett isoleringsstraff pä . För atttillgodose behovet av ytterligare en reaktionsform och undanröjaolägenheterna av gällande system föreslogs som jag nämnde i promemorianatt isoleringsstraff skall kunna förenas med förordnande om att den tid undervilken den intagne enligt beslutet skall vara innesluten i enrum inte skaUinräknas i tiden för verkställighet av den påföljd som den intagne undergår.Tanken att man sålunda i omedelbar anslutning till det aktuelladisciplinbrottet skall kunna förordna att inte skall ingå iverkställighetstiden är enligt min mening tilltalande. uppkommer dockfrågan om sådant förordnande nödvändigtvis behöver kopplas samman med åläggandeav ett isoleringsstraff pä sätt som föreslagits i promemorian. Underremissbehandlingen har bl. a. förordat att möjlighetenatt meddela förordnande om att viss del av anstaltstiden inte skall räknas in iverkställighetstiden skall kunna utnyttjas även som ett självständigtdisciplinmedel. Som skäl härför har bl. a. åberopats att det vid kollektivaaktioner från de intagnas sida, t. ex. strejker, i många fall kan visa sigpraktiskt ogenomförbart att hålla alla deltagare inneslutna i enrum. Till dettakommer enligt min mening det förhållandet att man även har anledning räkna medfall då det av psykiska eller andra skäl finns hinder eller starkabetänkligheter mot ett isoleringsstraff men där endast en tUlsägdse eller envarning framstår som en alltför lindrig reaktion. Med hänsyn härtill anser jagatt övervägande skäl talar för att sådant förordnande varom nu är fråga börkonstrueras som en självständig disciplinär påföljd som kan tillgripas antingenför sig eller i förening med elt isoleringsstraff. En sådan ordning ger utrymmeför en större flexibilitet i påföljdsvalet inte bara genom att man får ökademöjligheter att avstå från att tillgripa ett Isoleringsstraff. Eftersomsanktionen frikopplas från isoleringsstraffet bör man även öppna möjlighet attmeddela ifrågavarande förordnande än , lämpligen tiodagar. 1 överensstämmelse med vad som föreslagits i promemorian bör förordnandeav det slag som här avses få meddelas endast när det av särskilda skäl ärerforderligt med hänsyn till förseelsens beskaffenhet eller på grund avupprepad misskötsamhet. En konsekvens av den sålunda förordade lösningen börnaturligen bli att vid prövning av fråga om villkorlig frigivning ellerövergång tUl värd utom anstalt särskild hänsyn inte längre skall tas i varjefall till sädan misskötsamhet som föranlett disciplinär bestraffning. Jagåterkommer till den frågan i det följande men vill redan nu framhålla attifrågavarande konsekvens inte rimligen bör kunna föranleda några allvarligarebetänkligheter från disciplinär synpunkt. Den stora fördelen med det nyasystemet är ju att man tillgodoser både behovet av kännbaradisciplinära reaktionsformer och det rättssäkerhetsintresse som kräver attföljderna av ett indisciplinärt beteende såvitt möjligt prövas ochbeslutas i ett enda sammanhang. Enligt det anförda bör man genom det nya systemet kunnaundvika att indisciplinära beteenden nära nog regelmässigt kommer att påverkafrågan om tidpunkten för den intagnes villkorliga frigivning eller övergäng tUlvärd utom anstalt. Indisciplinärt beteende kan emellertid enligt nuvarandeordning föranleda även sådana behandlingsmässiga åtgärder som indragning ellersenareläggning av frigäng eller permission eller förflyttning till annan mersluten anstalt. Sådana från behandlingssynpunkt motiverade åtgärder, som avden intagne ofta uppfattas som repres-sivt betingade följdverkningar av detindisciplinära beteendet, lär inte heller kunna undvaras i det nya systemet,även om det framstår som angeläget att en så förhållandevis kännbar åtgärd somförflyttning tillgrips i sä hten utsträckning som möjligt. Väsentligt äremellertid att i den mån som åtgärder av nu angivet slag vidtas skälig hänsyndärtill om möjligt tas i disciplinärendet. Detta gäller tiU en början redan isamband med bedömningen huruvida det över huvud taget finns behov av att utmätanågon särskild disciplinär påföljd. Inte sällan torde sålunda åtgärder avförevarande slag i sig själv innebära en så pass kännbar reaktion för denintagne att de bör kunna göra en discipUnär bestraffning onödig. 1 sådana falldär en disciplinär bestraffning emellertid framstår som ofrånkomlig bör debehandlingsmässiga åtgärderna likväl kunna påverka bestämningen både avpåföljdens art och svårighetsgrad. Mot bakgrund härav bör i huvudsakligöverensstämmelse med promemorieförslaget i den nya lagen även tas in enföreskrift som anger att vid prövning av fråga om disciplinär bestraffning börbeaktas om förseelsen har andra omedelbara följder för den intagne, särskilt isådana hänseenden som avses med bestämmelserna om frigång, korttidspermissionoch,frigivningspermission. Av naturliga skäl kommer i detta sammanhang hänsynatt kunna tas endast till sådana åtgärder som redan vidtagits eller med fogkan påräknas för disciplinärendets avgörande. 1 allmänhet tordedet emellertid inte föreligga någon svårighet att ta ställning till förevarandefrågor senast . Frågan om beslutsfunktionen i ärenden om disciplinärbestraffning återkommer jag till i samband med att jag behandlar lagförslagetsenskilda bestämmelser. Detsamma gäller de närmare bestämmelser av huvudsakligenteknisk art som promemorieförslaget innehåller såvitt avser den disciplinärabestraffningen. Som framgår av vad som sagts behövs även enöversyn av vissa bestämmelser i om villkorlig frigivning. Enligt 26 kap. 7 § BrB skall vid prövning av fråga omvillkoriig frigivning särskilt beaktas den dömdes uppförande underanstaltstiden och sinnesriktning vid den tid då frigivningen ifrågasätts, hansberedvillighet att ersätta skada som uppkommit genom brottet samt de förhållandeni vilka han skulle komma att försättas efter frigivningen. Genom att denintagnes skötsamhet sålunda utgör en omständig- het som särskilt skall beaktas har som jag förut anfört ipraxis den principen utvecklats att allvarlig misskötsamhet i form av t. ex.rymning nära nog regelmässigt får till föhd att villkorlig frigivningsenareläggs , t. ex. eller en månad. Det system fördisciplinär bestraffning som jag föreslagit innebär emellertid att detredan vid åläggande av disciplinstraff skall kunna meddelas förordnande attviss tid, , inte skall inräknas i tiden för verkställighet avden påföljd som den intagne undergår. 1 praktiken kommer ett sådant förordnandeatt innebära att tiden för villkorlig frigivning kommer att senareläggasmotsvarande antal dagar. Flera förordnanden av angivet slag bör som föresläs ipromemorian kunna kumuleras, så att frigivningen senareläggs ellerbeträffande korttidsintagna högst . Vid detta förhållande bör det som framhållits i promemorian i samband med prövningen av frågan omvillkorlig frigivning rimligen inte kunna komma i fråga att på samma grundmeddela beslut om ytterligare senareläggning av frigivningen. Starka skäl talaremellertid för att det inte heller för de fall av disciplinförseelser somlämnats obeivrade - inte sällan under hänsynstagande till sådanabehandlingsätgärder som vidtagits i samband med förseelsen skall vara möjligtatt i efterhand och först efter en förhållandevis läng tid fattabeslut om en fördröjning av den intagnes villkorliga frigivning. Medanledning av vad kriminalvårdsnämnden anfört om att den föreslagna ändringen i26 kap. 7 § BrB bl. a. får till följd att man vid prövningen av fråga omfrigivning efter halva strafftiden kan ta någon som helst hänsyntill visat välförhållande vill jag för min del konstateraatt jag inte uppfattat att förslaget har denna innebörd. Avsikten är sålundafrämst att komma bort frän den praxis som innebär att vissa former avmisskötsamhet nära nog regelmässigt leder till enschablonartad förlängning av anstaltstiden och därigenom ofta till en form avdubbelbestraffning. Denna praxis synes ha sin grund i det förhällandet att"den dömdes uppförande " är en av de i lagtextenuppräknade faktorer som skall "särskilt beaktas" i förevarandesammanhang. När det gäller att bedöma om en övergång till kriminalvård i frihetframstår som motiverad liksom utsikterna för att åtgärden skall vara ägnad attfrämja den intagnes anpassning i samhället synes andra faktorer böra träda iförgrunden, främst dä de förhållanden i vilka han skulle komma att försättas efterfrigivningen. Därmed avses inte uteslutande frågor om bostad, arbete ellerliknande praktiska angelägenheter. Det bör vidare framhållas att enbart denomständigheten att den särskilda hänvisningen till uppförandet underanstaltstiden tas bort ur lagtexten givetvis inte betyder att det i och för sigfinns något direkt hinder mot att man i ett enskilt fall likväl fäster visstavseende vid dessa förhållanden i samband med prövningen av fråga om villkorligfrigivning. Detta torde inte bara gälla vid prövning av fråga om s. k.hälftenfrigivning. Det måste sålunda även kunna förutsättas att exempelvis enmer än vanligt omfattande misskötsamhet ibland kan kommaatt återverka också på bedömningen av förut- sättningarna för villkorlig frigivning efter 2/3 avstrafftiden. Med hänsyn til! det anförda ansluter jag mig till det ipromemorian framlagda förslaget att ändra bestämmelsen i 26 kap. 7 § BrB så attdess avfattning överensstämmer med nu angivna synpunkter. Sålunda synes intelängre böra anges att den dömdes uppförande skall"särskilt beaktas". Även i övrigt synes en omarbetning av bestämmelsenvara påkallad. 1 överensstämmelse med promemorieförslaget torde böraföreskrivas att vid prövning av fråga om villkorlig frigivning skall särskiltbeaktas verkningarna av fortsatt frihetsförlust för den dömde ochförutsättningarna för hans anpassning i samhället med hänsyn till deförhållanden i vilka han skulle komma att försättas efter frigivningen. 1 den av mig förut nämnda, av godkändapropositionen angående åtgärder mot narkotikamissbruket (prop. 1972:67)behandlades bl. a. frågan om villkorlig frigivning av lagöverträdare somundergår långvariga fängelsestraff för grov narkotikabrottslighet eller iövrigt för grova brott som utgör led i en yrkesmässigt eller pä annat sätt iorganiserade former bedriven kriminell verksamhet, ofta med internationellanknytning. Uttalandena tog närmast sikte på villkorlig frigivning efter halvastrafftiden. Det framhölls att risken för fortsatt brottslighet uppenbarligenär särskilt stor bland dem som tidigare ägnat sig åt en organiserad ochinkomstbringande grov brottslighet och att detta borde särskilt beaktas ävenvid bedömningen av förutsättningarna för en resocialisering. k. hälftenfrigivning borde därför tillämpas med största återhållsamhet ifråga om förevarande klientel. Särskilt gällde detta lagöverträdare som saknarfast anknytning till riket. Underremissbehandlingen av promemorieförslaget har kriminalvårdsnämnden anfört attden särbehandling i frigivningshänseende av vissa intagna som sker i enlighetmed dessa uttalanden bör ges uttryckligt stöd i lagen. Härom vill jag för egendel framhålla att den ifrågavarande tillämpningen har kunnat genomföras inomramen för gällande bestämmelser. Den omständigheten att bestämmelsen i 26 kap.7 § BrB ändras pä sätt jag nu förordat torde inte ändra förutsättningarna förden särbehandling i frigivningshänseende som det här är fråga om. Vid prövningav förutsättningarna för den intagnes anpassning i samhället med hänsyn till deförhållanden i vilka han skulle komma att försättas efter frigivningen kan mannaturligen inte bortse frän de risker för fortsatt brottslig verksamhet som görsig alldeles särskilt gällande beträffande ifrågavarande kategorilagöverträdare och som enligt uttalandena proposition utgör skäl förstor återhållsamhet när det gäller att bevilja dessa personerhälftenfrigivning. Jag finner därför inte skäl föreligga för införandet avsärskilda bestämmelser om villkorlig frigivning som uttryckligen tar sikte påden kategori lagöverträdare som det här är fråga om. När det gäller övergång till värd utom somundergår ungdomsfängelse eller Internering har jag tidigare uttalat att enkonsekvens av det nya systemet med bestraffning av disciplinära förseelsernaturligen bör bli att vid prövning av fråga om övergäng till vård utom anstalthänsyn inte längre tas i varje fall till sådan misskötsamhet som föranlett disciplinär bestraffning. Med anledning av vadsom uttalats under remissbehandlingen särskilt av interneringsnämnden villjag framhålla att den angivna konsekvensen otvivelaktigt aktualiserar frågan ominnebörden i de bestämmelser i 29 kap. 4 § och 30 kap. 5 § BrB som reglerarförutsättningarna för övergång till vård utom anstalt vid ungdomsfängelseresp. Den förstnämnda bestämmelsen anger att vid ungdomsfängelsebehandlingen skall fortsätta utom anstalt, när anstaltsvärden pågätt så långtid som med hänsyn till behandlingens syfte finnes erforderligt. Övergång tiilvård utom anstalt får dock inte ske innan förflutit sedan den dömdeintagits i anstalt, om inte särskilda skäl är därtill. Enligt den senare bestämmelsenskall vid Internering behandlingen, efter utgången av minsta tiden, fortsättautom anstalt, när vård i anstalt finnes inte längre vara påkallad för attavhälla den dömde från fortsatt brottslighet. har i sittremissyttrande anfört att i varje fall såvitt angår internerade den intagnesförhållande inte kan lämnas utan beaktande när frågan omövergång till vård utom anstalt prövas. Nämnden har därvid framhållit att denvid sin prövning har att ta hänsyn till alla upplysningar om den dömde. Med anledning av det anförda viU jag understryka attbestämmelserna i 29 kap. 4 § och 30 kap. 5 § BrB bl. a. innebär att man vidbedömande av förutsättningarna för övergång till vård utom anstalt bör tabetydande hänsyn till värdet från resocialiseringssynpunkt av att den intagneblir föremål för vård utom anstalt, varvid bl. a. bör beaktas de förhållandenunder vilka vården utom anstalt skall fortgå. också nödvändigheten att ta hänsyn till risken för att den intagneefter överföring till vård utom anstalt gör sig skyldig till ny mera allvarligbrottslighet. Frän dessa utgångspunkter synes man knappast kunna göra gällandeatt disciplinära förseelser i och för sig utgör sådanaförhållanden som bör tillmätas någon mera avgörande betydelse vid prövning avfrågan om tidpunkten för den intagnes Överförande till vård utom anstalt.Särskilt bör beaktas att indisciplinära yttringar oftatorde kunna föras direkt tillbaka på den situation i vilken den intagnebefinner sig till följd av frihetsberövandet och som kan innebärabetydande personliga påfrestningar för den intagne. Det torde därför med fogkunna hävdas att indisciplinärt beteende under anstaltsvistelsen i och för sigInte behöver innebära fara för att den intagne under vård utom anstalt skallbegå brott. Jag vill därför framhålla angelägenheten av att indisciplinärabeteenden under anstaltsvistelsen normalt inte kommer att utgöra en faktor somsjälvständigt får påverka tiden för övergång tUl vård utom somundergår ungdomsfängelse eller Internering. har uttalat att den i promemorianföreslagna lagstiftningen i mänga avseenden ställer krav pä personella ochekonomiska resurser som i vissa fall går väsentligt utöver de förstärkningarsom beslutats i samband med kriminalvårdsreformens antagande. Jag vill häromtill en början understryka att promemorieför- slaget i det väsentliga bygger på de riktlinjer föranstaltsvårdens utformning som avses bli förverkligade inom ramen förifrågavarande reform. 1 vissa delar kan måhända promemorieförslaget sägas haaktualiserat behovet av ytterhgare resursförstärkningar, men jag vill å andrasidan framhålla att det av mig nu framlagda förslaget innebär vissa modifieringarI förhållande till promemorieförslaget. Jag tänker härvid på bestämmelserna omfysisk träning samt om läkares medverkan i vissa ärenden. Sammanfattningsviskan jag inte finna att genomförandet av nu ifrågavarande lagstiftning kommeratt kräva resursförstärkningar utöver dem som redan har förutsatts i sambandmed principbeslutet om kriminalvårdsreformen. 1 likhetmed vad som gäller f. n. bör i administrativ ordning meddelas närmare föreskrifterför tillämpningen av den nya lagen om kriminalvård i anstalt. I detta syfteinnehåller promemorieförslaget en motsvarighet till den bestämmelse ibehandlingslagen som anger att Kungl. Maj:t eller, efter Kungl. Maj:tsbemyndigande, meddelar sädana föreskrifter som häravses. Möjlighet att i administrativ ordning meddela tillämpningsföreskrifterföreligger emellertid även utan stöd av ett i lag givet bemyndigande. Jaganser därför att en lagbestämmelse i ämnet kan undvaras. 1 promemorian har dragits upp vissa allmänna riktlinjerför i k r a f t -trädandet av den nya lagen om kriminalvård i anstalt. Därvidhar anförts att vissa grundläggande bestämmelser i den nya lagen bygger pä dennya anstaltsorganisationen, särskilt dä bestämmelserna om anstalternasIndelning i riksanstalter och lokalanstalter samt angående fördelningen av deintagna mellan olika typer av anstalter. Med hänsyn härtill och till denplanerade successiva uppbyggnaden av det nya region- och anstaltssystemet har ipromemorian antagits att en del av de allmänna bestämmelserna i den nya lagenInte kan sättas i kraft vid en för hela landet gemensam tidpunkt utan attikraftträdandet får ske successivt för olika delar av landet under enövergångsperiod.