prop · FX03168 · 1974-12-31 00:00:00 — Förbundet framhåller att rörelsen fortfarande ihuvudsak är inriktad på lantbmkskrediter och att dess totala andel avjordbmkskrediterna ökat . Förbundet erinrarockså om att de likviditetskrav som gäller på grundval av enöverenskommelse med avser centralkassorna sammantagna. Enligt min mening bör också i fortsättningen hänsyntas tUl att en regional utjämning av den saralade jordbrukskasserörelsens resurserkan ske på det sätt sora jag har angett. Mot bakgrund av att den nyalagstiftningen bl, a, syftar tUl att göra reglerna enklare än vad f, n, ärfallet, förordar jag att likviditetskraven också vid en direkt tiUämpning avlagen skall kunna gälla för centralkassorna som en enhet. Detta behöver dockenligt min mening inte uttryckligen anges i lagtexten. Reglerna härom börlämpligen ingå bland de föreskrifter som meddelar. Jag övergår härefter till att behandla frågan om ensärskild regel bör gälla för och vidberäkningen av likviditetskvot. Vid beräkningen av likviditetskvot enligtUkviditets- och kassakvotslagen skall från de likvida tUlgångarna, inräknatfordringar på annat bankinstitut, dras bl, a. skuld till annat sådant institut.Regeln medför att en bank inte kan höja sin likviditetskvot genom att ta upplån i annan bank. Från regeln finns ett undantag, som tar sikte på SparbankernasBank och . I fråga om kreditinrättning, vars förbindelserhuvudsakligen utgörs av inlåning från en särskild grupp av kreditinrättningar,behöver nämligen sådan inlåning dras av från de likvida tillgångarna endast iden mån bland dessa ingår tillgodohavande hos inrättning inom gruppen. Specialregelnraedför att de stora nettoskulder som och Jordbrukets Bankhar till sparbanker resp. centralkassor inte minskar summan av likvidatillgångar utan ingår tillsammans med bl. a. inlåning från allmänheten blandförbindelserna i likviditetskvotens nämnare. Motivet för denna specialregelvar att såväl Sparbankemas Banks som Jordbrukets Banks nettosläll-ning motandra banker annars skulle vara negativ och att inlåningen från sparbankerresp. centralkassor kunde jämställas med andra bankers inlåning frånallmänheten. Utredningen anser att sparbankernas ochcentralkassornas inlåning i resp. centraUnstitut inte kan jämställas medallmänhetens inlåning i af- färsbankerna.Enligt utredningen är det rimligt att de medel som en sparbank ellercentralkassa sätter in i centralinstitutet där balanseras av likvidatillgångar. Utredningen belyser hur en viss inlåningsöknmg i sparbankerna ledertill att det faktiska likviditetskravet på ökningen minskar väsentligt försparbankssektom som helhet, om den del av inlåningsökningen som sparbankemaraåste redovisa som likvida tUlgångar placeras i centralinstitutet. Genomspecialregeln behöver nämligen centralinstitutet inte hålla likvida tillgångarsom svarar mot hela det från sparbankerna mottagna beloppet utan detta kandelvis användas för en utlåningsökning. Detta förhållande utgör enligtutredningen ett incitament för sparbankerna att hålla sina likvida medel iform av fordringar på centralinstitutet framför att köpa t. ex. statspapper.Utredningen anser att specialregeln ger en konkurrensfördel försparbankssektorn resp. jordbrukskasserörelsen som är oförenlig med denkonkurrensneutralitet som den nya banklagstiftningen åsyftar. Utredningenföreslår därför att specialregeln avskaffas. Riksbanksfullmäktige (majoriteten) delarutredningens uppfattning i denna fråga. Enligt fullmäktige står det klart attlikviditetskvotssystemets effektivitet har skadats av specialregeln.Bankinspektionen är däremot kritisk mot förslaget och anser att det motbakgrand av de särskilda förhållanden som kännetecknar sparbanks- ochjordbrukskasserörelsen inte är oförenligt raed principen orakonkurrensneutralitet, om specialregeln får vara kvar. a. att varje institut inom de båda rörelserna måste hålla viss egenkassalikviditet vilket leder till ett totalt sett större likviditetsbehov änora rörelsen drivits i ett enda institut samt att centralinstitutet raåstehålla en hög Ukviditetsbe-redskap för att kunna raöta de anspråk som kan riktasmot centralinstitutet från sparbankerna resp. centralkassorna. Enligtinspektionen synes det inte vara möjligt att undvara specialregeln.Inspektionen anser dock att de faktiska omständigheterna motiverar ett högrekvotkrav än för de båda centralinstituten. Slopas specialregeln blirkvoten f. n. negativ, vilket även vid ett relativt lågt likviditetskrav skulletvinga fram en omstrukturering av verksamheten med följd att centralinsUtutensförmåga att fullgöra sina centrala uppgifter skulle rabbas. De remissinstansersom representerar sparbanksrörelsen resp. jordbrakskasserörelsen avstyrkerförslaget att ta bort specialregeln. och Sparbankernas BankframhåUer att i motsats till övriga affärsbanker inte kanhålla en likviditetskvot i nära anslutning till den krävda kvoten utan bankenmåste på gmnd av sin ställning som centralinstitut hålla en väsentligt högrebetalningsberedskap. I övrigt anför de två remissinstanserna bl. a. följande.Beträffande utredningens uppfattning att specialregeln kan ge sparbankerna ettincitament att favorisera placeringar hos framför t. ex.köp av statspapper är att raärka, att vid övergången tilllikviditetskvoter för sparbankernaskapades i saraförslånd raed en särskilt för-raånliginlåningsräkning för sparbankerna för att dessas likviditetsuppbyggnad skulleunderlättas. De raedel sora tUlförs placeras för övrigt istor utsträckning i statspapper. Dessa svarade raot av förbindelserna vidutgången av och mot därav vid utgången av , under det attraotsvarande kvottal för övriga affärsbanker sararaantagna kan uppskattas till14 resp. . Med tUl-lämpning av gällande beräkningsregler var den faktiskalikviditetskvoten för vid utgången av mot detav stäUda kravet på . Görs en beräkning utan tUlärapning avspecialregeln blir kvoten negativ, . Detta innebär att banken skullebehöva öka sina likvida tillgångar raed ca 785 mUj. för att kunna uppfylladet likviditetskrav på sora f. n. gäller för provinsbankerna och raedytterligare drygt 100 raUj. för att håUa en raargi-nal ora raedanledning av bankens uppgift som centralinstitut. Följden skulle därmed bli attbanken av den totala utiåningen ora ca 1 625 railj. till allmänheten skullebehöva omvandla drygt 900 raUj. tUl likvida tillgångar. Mot bakgmnd av attutlåningen till bostadsbyggandet svarar för av bankens utlåningraåste en oraläggning av beräkningsreglerna därför utsträckas under raånga år.Eftersom avkastningen av de tillkommande likvida tillgångarna kan väntas bliminst lägre än räntan på utlåningen, medför en sådan omläggning att bankensårsinkomst kan minska med ca 18 milj. kr., vUket bör jära-föras raed attbankens vinst före skatter och avsättningar för uppgick till knappt 28railj. I själva verket innebär förslaget att sparbankernas raöjligheteratt konkurrera på lika villkor raed affärsbankerna rainskar. En sådankonkurrens förutsätter att sparbanksrörelsen har tUlgång tiU ett geraensaratinstitut av Sparbankernas Banks karaktär för att de nackdelar som följer avsparbanksstrukturen skall kunna överbryggas. Ett slopande av specialregelnskulle rycka undan grunden för Sparbankernas Banks möjligheter att fullgörasina uppgifter som centralinstitut. och Sparbankernas Bankfrarahåller vidare att har raöjlighet att hmdra att specialregelnutnyttjas för en icke önskvärd utlåningsökning från . Enraöjlighet är att införa ett tUlfälligt utlåningstak för banken och en annan äratt föreskriva ett högre likviditetskrav för banken. och Jordbrukets Bankkritiserar utredningsförslaget på denna punkt med liknande argument somanförts från sparbankshåU. Vissa uppgifter om Jordbmkets Banks rörelse läranasav dessa remissinstanser. Bankens genomsnittliga, faktiska likviditetskvotligger i regel ca 2,5 gånger högre än det gällande kvotkravet på ochuppgick . Detta anges visa att den inlånings-ökning somskett hos inte medfört en kreditexpansion av det slag sorautredningen utgått från i sht räkneexerapel. Bankhar ett betydande innehav av statspapper. Vid utgången av motsvarade dessaca av bankens inlåning från centralkassorna. För helajordbrukskasserörelsen utgjorde placeringarna i statspapper avförbindelserna. Mot bakgrund av jordbrukskasserörelsens uppgift att tillgodosejordbrukets kreditbehov anser de två remissinstanserna att det inte är rimligtatt kräva en ökning av bidraget lill den statiiga upplåningen. Enligt nuvarandeberäkningsregler var bankens likviditetskvot vid utgången av motkrävda , Slopas specialregeln skulle kvoten bli negativ eller . Föratt uppnå en likviditetskvot på , vilket är nödvändigt med hänsyn tillalt banken förvaltar centralkassornas likviditetsreserv, skulle två tredjedelarav bankens utlåning behöva omvandlas till likvida medel. Därigenom skulle det bl.a. bli svårare att tillgodose det behov av större krediter på en hand som finnshos bl. a. jordbrukets ekonomiska föreningsrörelse. För egen del vill jag anföra följande. Jag har idet föregående anslutit mig till utredningens principiella uppfattning att densamordning som skett av de olika bankgruppernas rörelseregler motiverar attäven reglerna i den kreditpolitiska lagstiftningen utformas likformigt försaratiiga bankinstitut. Jag har också understrukit att, i den mån väsentligaskillnader finns mellan olika institut i fråga om verksamhetsinriktningen,detta får beaktas av i samband med att banken utfärdar föreskrifternaom tillämpningen av ett kreditpolitiskt instrument. Reglerna i likviditets- och kassakvotslagen är, somframgår av det föregående, i princip så utformade att andra likvida tUlgångarän värdepapper, t. ex. tillgodohavanden hos annan bank, beräknas netto för atten bank inte skall kunna påverka sin faktiska likviditetskvot genomtransaktioner med andra bankinstitut. Detta innebär att en banks skulder tillannan bank måste balanseras av Ukvida medel. Som en följd av att den nyalagstiftningen avses bli utformad som en ramlagstiftning kommer lagregler härominte att finnas i fortsättningen. Det kan dock förutsättas att riksbankensföreskrifter i detta avseende kommer att utformas i enlighet med nu gällanderegler. Den nu gällande undantagsregeln för och JordbruketsBank innebär att inlåningen från sparbanker resp. centralkassor inte behöverbalanseras av likvida tillgångar utan atl den delvis kan användas för utiåningtUl allmänheten. Även om en inlåningsökning från sparbanker resp. centralkassori praktiken inte fullt ut kan användas för en ökad utiåning tiU allmänheten,kan man dock utgå från alt, om specialregeln behåUs, ett likviditetskravskulle, relativt sett, slå mindre hårt på sparbanks- ochjordbrukskassesektorernas kredilgivningsförmåga. Företrädare för sparbanks- ochjordbrakskasserördserna har anfört att resp. Jordbrukets Bankmåste hålla en stor marginal till ställda likviditetskrav för att kunna mötaanspråk från Med anledning härav vill jag framhålla att vid en tillämpningav huvudregeln sådana anspråk torde kunna tillgodoses även när den faktiskalikviditetskvoten ligger nära det fastställda rainimikravet. Om det särskildaberäknragssättet för och slopades ,skulle de båda bankerna emellertid ändå ställas inför allvarliga problem. Deskulle sålunda tvingas att omvandla en väsenllig del av utiåningen tillallmänheten tUl likvida tUlgångar, En övergångsperiod skulle därför under allaomständigheter vara nödvändig. Betydande olägenheter skulle emellertid uppkommaför sparbanks- och jordbrukskasserörelserna även på lång sikt genom att de bådabankernas uppgift att verka som centralinstitut i olika hänseenden skuUeförsvåras. Enligt min mening föreligger därför starka skäl för att beräkningenav likviditetskrav för och sker enligt enbesläraraelse raotsvarande den f. n. gällande specialregeln. Jag anser att ensådan bestämmelse bör tas in i lagen. Vad utredningen och riksbanksfullmäktigeanfört om att likviditetssystemets effektivitet skadats genom specialregeln kani tUl-lämpningen beaktas på så sätt att likviditetskravet för de båda centralinstitutensätts högre än för övriga institut. En sådan lösning har också föreslagits avbankinspektionen. För att markera lämpligheten av en sådan åtgärd förordar jagatt i lagen öppnas möjlighet för att vid fastställande avlikviditetskrav för och överskrida detföreslagna maxiraikravet på , Alltsedan år 1937 har det funnits lagstiftning soragett möjlighet att i penningpolitiskt syfte ålägga affärsbankerna att hållaviss del av kas-samedien bundna på räkning i . Det kreditpolitiskainstrumentet för att uppnå detta syfte är kassakvot. Kassakvoter eller enligtutredningens terminologi kassakrav används sålunda, i likhet medlikviditetskrav, för att påverka bankernas kredilgivningsförmåga på ettsnabbare och mera direkt sätt än som kan ske genom t. ex. marknadsoperationer.Under det att likviditetskrav har till syfte att binda även bankernas sekundäralikvida tillgångar så att de inte kan bUda underlag för utlåning, tar kassakravsikte enbart på att binda en del av bankernas kassa. Hur effektivt ettkassakrav blir hänger sararaan med vUka möjligheter bankerna har att motverkakravet genom att oravandla kortfristiga tUlgångar till kassaraedel. kandet därför vara befogat att använda en korabination av likviditets- ochkassakrav, I ett läge raed balans på kredit- och kapitalraarknaderna och raeden begränsad likviditet hos bankerna kan det dock vara raotiverat att användaett systera raed enbart kassakrav. Kassakravtillhör den grupp kreditpoUtiska instruraent sora riksban- kenmera normalt kan behöva utnyttja för att styra kreditutvecklingen. Sedanaugusti 1969 har förordnande om kassakrav enligt likviditets- ochkassakvotslagen gällt för affärsbankerna. Kassakravet har också tillsammansmed andra åtgärder använts för att stoppa ett icke önskvärt kapitalutflöde. Såskedde i aprU 1974 då kassakravet i samband med en räntehöjning och andraåtgärder höjdes från tUl . Användningen av kassakvoter var också avsedd att bidra till att motverka envalutautströmning. Utredningen föreslår att bestämmelser om kassakravskall finnas även i den nya lagstiftningen. Även jag anser att förordnande omkassakrav skall kunna meddelas med stöd av ny lagstiftning och förordar attregler härom tas in i den nya lagen. I likviditets- och kassakvotslagen anges kassakvotsom förhållandet vid viss beräkningstidpunkt mellan kreditinrättnings påcheckräkning i innestående medel och inrättningens samtligaförbindelser med de undantag som gäller för likviditetskvotens nämnare.Anledningen tUl att enbart tillgodohavande i och inte inneliggandekassa kom att inräknas i kassakvoten var, att det därmed skulle bli lättare attdag för dag fastställa täljarens storlek. En följd av kassakvotens nuvarandekonstmktion har blivit att bankerna strävat efter att håUa sedelinnehavet påså låg nivå som möjligt. Utredningen påpekar att detta lett till från allmänsynpunkt meningslösa transaktioner och en mängd sedeltransporter med stora säkerhetsrisker.För att tillmötesgå önskemålen om färre antal värdetransporter föreslårutredningen därför att det i fortsättningen skall finnas möjlighet förriksbanken att föreskriva att också inneliggande kassa skall räknas in ikassakvotens täljare. Förslaget, som inte mött någon erinran underremissbehandlingen, är enligt min mening väl motiverat, och jag ansluter migtill det. Jag tillstyrker vidare utredningens förslag attkassakvoten också i fortsättningen skall fastställas av och att kvotenskall kunna sättas till högst , Vidare bör de möjligheter tilldifferentiering mellan olika institut som föreslagits beträffandelikviditetskrav finnas också i fråga om kassakrav. Vid tiUkomsten av likviditets- och kassakvotslagenavvisades i propositionen (prop. 1962: 52) att i lagen skulle tas in enbesläraraelse som gav bankerna rätt till ränta på de raedel som med anledningav kassakrav sätts in på räkning i . anser att en regelom sådan räntegottgörelse motsvarande diskontot bör införas i den nya lagen.Jag finner dock, lika litet nu som vid tillkomsten av gällande lag, det varabefogat att skriva in en sådan regel i lagen. Enligt likviditets- och kassakvotslagen kanförordnande om kassakvot enbart avse affärsbankerna. Som skäl för att inte låtasparbanker och centralkassor för jordbrukskredit omfattas av reglerna omkassakvot anfördes vid lagens tillkorast, att kravet riktar sig enbart raottillgodoha- vandeni och att dessa institut av tradition inte håller någon kassa iriksbanken utan i stället reglerar sitt kassabehov genom insättningar iSparbankernas Bank resp, , Det framhöUs vidare att dessa bådainstilut i sin egenskap av bankaktiebolag kunde omfattas av kassakrav. Utredningen föreslår att även sparbanker ochcentralkassor skall kunna bli föremål för kassakrav. Utredningen framhåller attkassakravets funktion är att påverka hela banksystemets kassalikviditet. Särskiltnär kassakrav används som ett led i en mera långsiktig åtstramningspolitik ärdet enligt utredningen rimligt även med hänsyn tagen tUl de skillnader som nufinns mellan de olika bankgruppernas verksamhet att låta kassakravet omfattasamtliga bankinstitut. och jordbrukskasseförbundetsamt och avstyrker den föreslagnavidgningen av kretsen av institut som skall kunna träffas av kassakrav. Enligtdessa remissinstanser äger de skäl som föranledde att sparbanker och centralkassorundantogs från kassakravet i likviditets- och kassakvotslagen alltjämtgiltighet. Det framhålls också att sparbanker och centralkassor räntabilitetsmässigtkan komma att drabbas hårdare än affärsbankerna. I enlighet med min principiella uppfattning bör denkreditpolitiska lagstiftningen utformas enhetligt för samtligabankinstitutsgrapper. Endast cm det av någon särskild anledning framstår somuppenbart att ett visst kreditpolitiskt instrament inte bör användas på ettbankinstitut eller en grupp av sådana institut bör undantag från lagen elleren begränsning av bestämmelserna särskilt kunna ske. Jag anser i likhet medutredningen alt det kan finnas lägen, då det kan vara befogat att tillärapakassakrav även på sparbanker och centralkassor. Hänsyn bör även tas tUl att iframtiden kassakrav kan komraa att spela en större roU än f, n, under det attinstrumentet likviditetskrav träder i bakgrunden. Jag tillstyrker därför attreglerna ora kassakrav skall avse saratUga grupper bankinstitut. Ett sätt attlösa de tekniska svårigheter sora kan uppkomma vid en tillämpning av kassakravpå sparbanker och centralkassor är, som utredningen påpekat, att de berördainstituten utnyttjar resp. för attverkställa föreskrivna insättningar i , I likhet med utredningen anser jag att entillärapning av kasssakrav på sparbanker eller centralkassor bör leda till attkassakraven på och inte ställs raot inlåningenfrån sparbanker resp, centralkassor. Ett viktigt led i en effektiv kreditpolitik utgörregleringen av bankinstitutens kreditutbud. De penningpolitiska rayndighetemakan reglera dettautbud indirekt genora att påverka bankernas likviditetssituation med sådanatraditionella raedel som marknadsoperationer och likviditets- och kassakrav.Genom att dessa medel har en indirekt karaklär kan emellertid effeklerna av dembli mycket fördröjda och få alltför osäkra verkningar på kreditutbudet. I tidermed kraftig kreditefterfrågan kan bankerna sålunda öka sin kreditgivning trotsatt deras likviditet alltmer försämras. Erfarenheterna både i ochutomlands visar klart att det är svårt att via likviditetspåverkande medelsnabbt nå önskad effekt på kreditutbudet, särskilt i tider med kraftigkredilefterfrågan. Det har därför blivit nödvändigt att kunna påverka bankernasutlåning på ett mera direkt sätt. I de flesta västeuropeiska länder har depenningpoliliska myndigheterna utnyttjat möjligheten att åläggabankinstituten att hålla sin utlåning under en viss fastställd nivå. I Sverigehar sådan utiåningsreglering eller utlåningstak utnyttjats under åien 19551957samt 19691970. Dessa åtgärder baserades helt på rekommendationer frånriksbanken och överenskommelser med bankinstituten. 1 den nuvarande kreditpoliiiska lagstiftningenfinns inga bestämmelse! En sådan reglering innebär attett högsta belopp fastställs för bankernas utiåning. I syfte att inordna deolika kreditpolitiska medlen inom lagstiftningens ram föreslår utredningen attbestämmelser om utlåningsreglering tas in i den nya lagen. Enligt utredningentalar både svenska och internationella erfarenheter för att det i vissa lägenkan vara nödvändigt med en direkt maximering av bankernas utlåning för att medönskvärd snabbhet kunna nå en tillräcklig begränsningseffekt på kreditutbudet.En direkt reglering av bankernas utlåning innebär emellertid en drastiskåtgärd, som bör utnyttjas endast i lägen där de likviditetspåverkandeinstrumenten inte är tillräckliga. Erfarenheterna av utiåningsreglermg visarenligt utredningens uppfattning på vissa ölägenheter vid ett alltför långvarigtanvändande. Vid ett genereUt utlåningstak, dvs. med samma bestämmelser församlliga institut, kommer de olika institutens relativa position att frysastill vad den var för utlåningstakets införande. Konkurrensenmellan de olika instituten kommer därigenom att sättas ur spel. Vid lägen medmycket kraftig kredilefterfrågan, då ett utiåningstak kan vara befogat, kommeren maximering av bankernas kreditgivning att resultera i att denna efterfrågansöker andra finansieringskällor. Enligt bl, a, de svenska erfarenheternaagerar bankema själva i viss utsträckning som låneförmedlare i en sådansituation, vilket utvecklingen av deras garantiförbindelser visar. Det är bl,a. mot denna bakgrund som utredningen föreslår att även bankernas garantiförbindelser,i den mån förbradelserna är knutna tiU en kreditgivning, skaU kunna maximeras. Utredningens förslag i fråga om utiånmgsreglerraghar med få undantag fått ett positivt mottagande vid remissbehandlragen. stanserser förslaget som en kodifiering av en redan förekoramande praxis. Det ansesdärför väl motiverat att införa bestämmelser om utlåningsreglering i denkreditpolitiska lagstiftningen. Reraissinstansema delar också i stort settutredningens synpunkter på för- och nackdelar med utlåningsreglering. Någrainstanser som sparbanksföreningen, jordbrukskasseförbundel och HSB accepterarutiåningsreglering som ett extraordinärt kreditpolitiskt instmraent, som böranvändas endast om synnerliga skäl föreligger och bl.a. för att inte minska konkurrensmöjligheterna raeUan bankinstituten. Mestkritisk mot utredningsförslaget är bankföreningen, sora avstyrker de föreslagnabestämmelserna om utlåningsreglering. kan utlåningsregleringliksom eraissionskonttoll ra. kreditpoUtiska instmraent inte användas utanatt väsentliga värden offras i raarknadsekonomin genom instrumentensbiverkningar. De negativa effekterna av en utlåningsreglering är enligtbankföreningen framför allt att konkurrensen meUan kreditinstituten sätts urspel och att kreditgivning uppstår på en icke organiserad marknad utanförriksbankens kontroll. Tillräckliga möjligheter saknas att skilja meUan raer ochraindre angelägna kreditbehov. De raindre företagen drabbas oproportionerligthårt av ett drastiskt kreditstopp i förhållande till de större, vilka vanligenhar högre likviditet och alternativa låneraöjligheter. För egen del kan jag liksom de flestaremissinstansema i allt väsentligt ansluta raig till utredningens synpunkteroch förslag. Bestämraelser om s. k. utlåningstak saknas f. n. i denkreditpolitiska lagstiftningen. Detta instmraent har eraellertid använts i vårtland, 1970, i förra av rekomraendationer från ochöverenskoraraelser med bankerna. Erfarenheterna både i och utomlandsvisar tydligt att det i vissa lägen är nödvändigt att på ett direkt och effektivtsätt kunna påverka bankernas utlåning. I de flesta västeuropeiska länder harockså utlåningsreglering blivit ett viktigt led i kreditpolitiken. Desseffektivitet torde, som riksbanksfullmäktige påpekat, bero på attkonstruktionen överensstäraraer raed bankernas interna styrraedel. Jag är ensemed utredningen om att en utlåningsreglering har vissa nackdelar bl. a. förkonkurrensen mellan de olika bankinstituten.