prop · FX0395 · 1974-12-31 00:00:00 — Under överläggningarna har i stället förordats all deolika ländema var för sig utarbetar ersättningsbestämmelser, vilka inbördesöverensstämmer i sak. Även om den närmare regleringen av ersättningensberäkning bör ske i särskild kungörelse, bör i vittnespliktslagstiftningenanges att ersättningen skall innefatta gottgörelse för resekostnad och kostnadför uppehälle samt ersättning för tidsspillan. Ersättning till nordiskt vittne och förskott på sådanersättning bör enligl promemorian alltid utgå av allmänna medel. Frågan omåtergäldande till statsverket bör bestämmas enligt de interna reglerna i varjeland. Även ett vittne som genom försumlighet orsakat särskUda kostnader skall ersättasi vanlig ordning. En annan sak är alt vittnet kan komma all förpliktas att iskälig omfattning ersätta part eller statsverket den rättegångskostnad somvittnet orsakat. Förskott till vittne av rese- och traktamentsersättningutgår enligl RB endast på begäran. 1 utbetalas vanligen förskottet ulansärskild begäran i samband med kallelsen. Under de nordiska förhandlingarna harförordats en sådan ordning i fråga om nordiskt vittne och målsägande.Förskottsbetalning bör därvid, när della bedöms lämpligl, kunna ske genomöversändande av färdbiljett. 1 promemorian framhålls att ersättningsbestämmelsernaskall tillämpas endast när vittnet kallats till domstolen med stöd avviitnesplikisreglerna. Inställer han sig utan kallelse från rätten, bör ersättningenbestämmas helt i enlighet med vad som gäller för sådana fall i domstolslandet. Hovrätten över och framhåller att det ärsvårt för den myndighet som utfärdar kallelsen att räkna ul och tillhandahållaförskottet. Detta bör i stället göras av den myndighet som delger kallelsen.Hovrätten hänvisar i detta hänseende till 1968 ärs cirkulär till de allmännadomstolarna och åklagarna. Promemorieförslaget föranleder vidare endast Köpingstingsrätt att anmärka alt det bör anges, då varje land skall utarbeta inbördesöverensstämmande ersättningsregler, i vad mån vittnet är skyldigt ellerberättigat att anlita flyg. Tingsrätten ifrågasätter vidare om det är lämpligtatt för- skottsbeloppettillställs vittnet direkt, därest man har särskild anledning misstänka tredskafrån vittnets sida. 1 sådant faU kunde tänkas en omväg via myndighet ibosäliningslandet. JK kritiserar denlagtekniska utformningen och anser all tillräcklig anledning saknas att skiljamellan kallade och inle kallade vittnen och målsägande. Ätt viitnesersällningenligl den föreslagna lagen endast skall tillerkännas den som inställer sigefter kallelse framgår redan av 6 §. Del förefaller därför som om 8 § skullekunna utgå hksom orden 'efter kallelse' i 7§. Efler orden 'vid kallelsen' i I §första stycket bör i så fall tilläggas 'eller, i fall då kallelse ej skett, vidtidpunkten för inresan till etc' Även hovrätten över och Blekingeanser att 8 § kan utgå. anmärker att enär 8 § endast synesåsyfta bestämmelserna i 4 och 7 §§, hänvisningen bör begränsas till dessalagrum. 6.10Ansvaret för osann och ovarsam utsaga Detfår enligl promemorian anses vara en naturlig konsekvens av en utvidgadvittnesplikt att domstolarna i de nordiska länderna kan inskrida med sanktionermot osann vittnesutsaga vid domstol i annat nordiskt land. Den utvidgadevitlnesplikten skulle annars lätt kunna förlora i värde. En sådan utvidgning avstraffbarheten torde kräva en uttrycklig lagbestämmelse såviti avser svenskrätt. Somtidigare nämnts utgör ed eller försäkran en förutsättning för straffansvarenligt svensk rätt men inte i de nordiska länderna i övrigt. Enbart enutvidgning av tiUämpningen av 15 kap. 1 och 3 §§ BrB till att gälla ocksåuppgifi som lämnats vid domstol i annat nordiskt land får begränsad verkan medhänsyn till att vittnen hörs utan ed i och i viss utsträckning också iNorge. Vid sådant förhällande torde det vara nödvändigt alt inskrida medsanktioner mol den som lämnar oriktiga uppgifter, alldeles oavsett om utsaganlämnats under ed respektive försäkran eller inte. För en utvidgning avstraffansvaret bör därför inte krävas att vittnesförhöret vid domstol i annatnordiskt land hållils under ed eller försäkran. Straff bör i stället kunnautdömas så snart någon vid vittnesförhör inför domstol i annat nordiskt landlämnar osann uppgifi eller förtiger sanningen. När det gäller påföljdenför osann utsaga framhålls i promemorian all det knappast kan komma i frågaannat än att låta varje land tillämpa de straffsatser som gäller förmotsvarande broll som begåtts inom det landet. Dessa bestämmelser är ettuttryck för hur allvarligt man i det landet ser på osanna vittnesuppgifter.Straffsatserna torde visserligen för svensk rätts del ursprungligen hainfluerats av att utsagan alltid har avgetls under ed. Delta bör emellertid inte utgöra hinder för att tillämpasamma straffsatser även då utsagan avgivits utan ed, när sådan inle förekommeri det land där villnesutsagan avgetls, som är fallet i . Närvittnesförhöret skett i eller bör naturligtvis hänsyn tas till omutsagan lämnats ulan ed. I dessa fall bör straffet inom de vida latituder somgäller sällas lägre än om osann uppgift lämnats under ed eller försäkran. Bestämmelsernai 15 kap. 4 § BrB bör också ha motsvarande tillämpning vid osann vittnesutsagai annat nordiskt land. Det innebär att det inte skall dömas till ansvar, omutsagan är utan betydelse för saken. Delsamma gäller om den osanna uppgiftenrör förhållande som vittnet inle hade behövt yttra sig om och omständigheternainnebär skälig ursäkt för honom. I 15 kap.14 § BrB finns också beslämmelser om verkan av frivillig rättelse och liknandeåtgärder. Enligl 15 kap. 15 § BrB är förberedelse till mened och sådanstämpling till mened som innebär att någon söker anstifta sådan gärningstraffbara. Försök till mened är däremot inte straffbart. Dessa bestämmelserbör också äga motsvarande tillämpning när del är fråga om vittnesutsaga viddomstol i annat nordiskt land. Medanledning av vad som anförts förordas i promemorian en ordning som innebärall bestämmelserna i 15 kap. I, 3, 4, 14 och 15 §§ BrB skall äga motsvarandetillämpning om någon hörs som vittne inför domstol i , , Islandeller , och detta även om han hörs utan ed eller försäkran. En ordningsom innebär att osann vittnesutsaga i nordiskt land bhr ett brott enligt svensklag, medför enligt promemorian inle behov av någon ändring i 2 kap. BrB. Efleren gjord ändring i 2 kap. 5 § andra stycket BrB (SFS 1971 r964) kanåtal väckas utan särskilt förordnande av Kungl. Majrt eller den Kungl. Majrtbemyndigat därtill, bl.a. om brottet förövats i , , ellerNorge. Flertalet remissinstanser godtar i huvudsak förslaget omutvidgat straffansvar för osann och ovarsam utsaga eller lämnar det utanerinran. Vissa remissinstanser framför dock kritik mot innehållet i denföreslagna bestämmelsen och andra ifrågasätter lämpligheten av densamma. Ävnågra remissyttranden kan utläsas att osäkerhet råder vad gäller det avseddatillämpningsområdet för det utvidgade straffansvaret. RAefterlyser en särskild undantagsbestämmelse beträffande personer som avses i 36kap. 13 § första stycket 2 och andra stycket RB. Enligt RÅ synes vidareutvidgningen av straffansvaret inte bli begränsad till att gälla förhörsulsagoravgivna enligl vitlnespliklslagen. RÅ har ingenting alt erinra häremot menmenar att särskild föreskrift lorde erfordras om en sådan tillämpning inteanses önskvärd. RÅ anmärker vidare att eftersom straffmaximum för osann partsutsaga ligger avsevärt undervad som gäller för mened hänvisning bör ske i lagtexten även till 15 kap. 2 §BrB. Hovrätten för utgår däremot i sin bedömning från all denföreslagna bestämmelsen endast avser vittnen m.fl. som hörs enligtviltnespliktslagen, och anser att detta bör komma till klart uttryck. Hovrättenanmärker vidare alt i promemorian inle beaktats huruvida den osanna utsaganskolat medföra straff enligl lagen i det land där brottet begicks. Enliglhovrättens mening kan det inte gärna komma i fråga alt som menedsbroll enliglsvensk lag anse gärning, som inle är brottslig enligl lagen i det land därgärningen företogs. Hovrätten hänvisar härvid bl.a. till att i prop. 1972r98har föreslagits införande i BrB av en allmän regel om dubbel straffbarhet somfömtsättning för svensk lags tillämplighet på broll som begåtts utom riket (senumera SFS 1972r8l2). Även erinrar om kravet på dubbel straffbarhet i nyssnämnda proposition. Enligl hovrättens uppfattning bör vidvitlnespliktslagens utformning hänsyn tas till de i propositionen angivnaprinciperna. framhåller all del i och för sig skulleframstå som orikligt att göra skillnad mellan nordiskt vittne enligl denföreslagna lagen och annat vittne när det gäller möjligheten att här ädömastraff för osann utsaga i annat nordiskt land. Med hänsyn till den omfattning,som straff-stadgandet bör ha, framstår det emellertid som mindre lämpligt alluppta det i en lag av sådan speciell natur som den förevarande. En sådanutvidgning av området för lillämpningen av aktuella bestämmelser i 15 kap. BrBbör vidare föregås av mera omfattande överväganden än dem som skett i dellasammanhang. Mot den föreslagna bestämmelsen kan dessutom i sak invändas alt delinte ter sig tillfredsslällande att döma en person för 'mened' även om han inleavlagt någon form av ed eller försäkran. Del kan över huvud ifrågasättas omBrBrs bestämmelser om osann utsaga i förevarande hänseende är så koncentreradealt de utan ändring lämpar sig för tillämpning utanför svenska förhållanden.Tingsrätten anser på grund av del anförda all den föreslagna bestämmelsen börutgå. Enligl tingsrättens mening utgör denna inte heller en ovillkorligförutsättning för reglerna i övrigt om nordisk vittnesplikl. Kvar står jumöjligheten för domstolslandet alt beivra osann utsaga där. delar de synpunkter på den föreslagnabestämmelsen som anförts av lingsrätl och anser i likhet medtingsrätten att hithörande frågor förtjänar ytterligare övervägande. Delförhållandet all straffbestämmelserna för osann utsaga utformats olika i denordiska länderna medför även andra mindre tillfredsställande konsekvenser. Ienlighet med vad som uttalats i promemorian skall sålunda svensk domstolbeträffande en i utan ed lämnad osann utsaga tillämpa sammastraffsatser som för mened men däremot, om sådan utsaga avgivits i Finlandeller med hänsyn till all i dessa länder lägre straffsatser gäller förosann vittnesutsaga som lämnats utan ed bestämma straffet Enligl förslaget kommer vidare domstolen att fåbedöma osann utsaga av part eller målsägande olika beroende på i vilket landgärningsmannen är bosatt. Så länge straffbestämmelserna i de nordiska ländernaär så olika utformade som f.n. är fallet förefaller det hovrätten tveksamt omdet alls är lämpligt att införa en bestämmelse som den föreslagna. Såsom ipromemorian framhålls skulle visserligen den utvidgade vittnespliklen kunnaförlora i värde om inte möjlighet fanns att inskrida med sanktioner mol osannutsaga vid domstol i annat nordiskt land. Del kan emellertid ifrågasättas ominle i de jämförelsevis få fall, där en straffsanktion kan bli aktuell, brottkan beivras i annan ordning. Under den fortsalla utredningen bör därförundersökas om det är möjligt att införa en särbestämmelse i den nordiskautlämningslagen som medger ett utlämningsförfarande i dessa speciella fall. Länsåklagaren i ifrågasätter om inte detutvidgade straffansvaret rätteligen borde intas i BrB. Denna uppfattning delasav länsåklagaren i , som vidare framför att straffbestämmelsendärjämte i likhet med vad som gäller i övriga nordiska länder lorde kunnautsträckas att omfatta alla vittnesutsagor inför svensk domstol oavsett om edeller försäkran avlagts. Mot bakgrunden av den föreslagna utvidgningen avstraffansvaret bör även tillses all domstolarna i de nordiska ländernaföreskrivs skyldighet att alllid upplysa vittnen om påföljderna för osannautsagor. Beträffande sistnämnda fråga framförs liknande synpunkter avlänsåklagaren i . anser att den kallade isamband med kallelsen bör erinras om de påföljder han riskerar vid osann utsagaliksom om äventyr för utevaro. Hovrätten över och , som i huvudsak inle harnågot alt anföra mot den föreslagna bestämmelsen, erinrar om att viitnesedenhar avskaffats i och inle heller i eller används i sådanutsträckning som i . Del kan övervägas om inle eden bör anses varaföråldrad. Vittnet bör på lämpligt sätt få klart för sig all han lämnaruppgifter under ansvar. Hovrätten föreslår därför att en särskild utredninggörs om avskaffande av ed och försäkran inför domstol. Vid överläggningarna har övervägts om en allmän nordiskeditionsplikt borde införas som ell komplement till vitlnesplikten. För ensådan lösning talar det nära sambandet mellan vittnespliklen ochedilionsplikten. Någol starkare behov av en sådan ordning lorde emellertid inteföreligga. De nuvarande möjligheterna att åstadkomma edition med hjälp avbestämmelserna om bevisupptagning vid utländsk domstol synes i allmänhet varafullt tillräckliga. Under de nordiska överläggningarna har emellertidförordats en begränsad editionsplikl för nordiska vittnen. Den innebär enligtpromemorian all sådant vittne skall kunna föreläggas all la med skriftligadokument till domstolen och förete dem där. Skyldigheten begränsas på sammasätl som skyldigheten att vittna. En sådan ordning lorde innebära praktiskafördelar bl.a. genom att man undviker två skilda förfaranden i de fall då densom skall höras som vittne också är skyldig att förete handlingar i målet. Denbegränsade editionsplikl som förordats omfattar endast den som faktiskt hörssom vittne eller målsägande. Nära anhörig som utnyttjar sin rätt all intevittna, kan alltså inle åläggas all förete de handlingar som han innehar. Äveni andra fall kan frågan om edition avgöras först sedan det bestämts omvittnesförhör skall äga rum och vad detta skall omfatta med hänsyn tillförekommande tystnadsplikt eller andra begränsningar, eftersom edilionspliktenbegränsas också av bestämmelserna om förbud att höra vittne och rätt för vittneatt vägra yttra sig. I 38 kap.RB finns särskilda regler som inskränker edilionsplikten. De anknyter i saktill motsvarande beslämmelser i vittneskapitlet. Den föreslagna bestämmelsenom begränsning av edilionsplikten för nordiskt vittne bygger enligt promemorianemellertid formellt sett inle på bestämmelserna i 38 kap. RB ulan harkonstruerats på annat sätl. Detta hänger delvis samman med alt vittnesförbuds-och villnesbefrielsereglerna i det land där vittnet är bosall skall kumulerasmed motsvarande beslämmelser i domstolslandet. Ett annat skäl är att reglerna i38 kap. RB syftar på innehavaren av en handling, oavsett om han är vittne ellerinle. När det gäller nordiska vittnen bör föreskrivas att editionsplikten inlegäller i fråga om handling vars innehåll är sådant all ett vittne inte fårhöras eller kan vägra att yttra sig över det. En sådan lösning torde inteinnebära någon saklig skillnad jämfört med reglerna i 38 kap. RB, när det ärfråga om företeende av handling som innehas av vittne eller av målsägande somhörs i anledning av åklagarens talan. Ipromemorian framhålls att när domstol kallar nordiskt vittne domstolen kan isamband med kallelsen förelägga honom att förete sådan skriftlig handling somkan antas ha betydelse som bevis. Edilionsföre-läggande kan också utfärdas vidannat tillfälle. Föreläggandet bör innehålla uppmaning all la med handlingenvid inställelsen för att förete den vid förhandlingen. Föreläggandet kanutfärdas vid vite. Försiktighet bör iakttas i sådana fall där den kallade harrätt att vägra vittnesmål. Innan handlingen företes inför domstolen skallinnehavaren få yttra sig. Han får därigenom tillfälle att åberopa tystnadsplikteller annat skäl för att slippa förete handlingen. Det avgörande är därvidhandlingens innehåll. Det kan givetvis hända all den som kallats anses skyldigatt vittna men slipper all förete handtingen. Ett generellt undantag från editionspliklen bör gälla förminnesanteck- ningaroch andra uppteckningar för personligt bruk. Detta överensstämmer med gällandesvensk rätt. Undantaget motiveras av att sådana uppteckningar i regel är avsträngt personlig karaktär och att upptecknaren därför bör få avgöra om de skaUlämnas ut. Vid synnerliga skäl bör han emellertid vara skyldig att lämna utanteckningarna. Det kan exempelvis vara fråga om ett avgörande vittnesmål i ettgrövre brotlmål, där vittnet säger sig stödja sin berättelse på sådanaanteckningar. Ifråga om ersättning till vittne för kostnader och besvär som orsakals genomedilionsföreläggandel, avses domstolslandets lag bli tillämplig. För svensk delfinns bestämmelser i 38 kap. 7 § RB om rätt till skälig ersättning. Dennaskall utges av enskild part, om parlen påkallat editionen. I annat fall utgårersättningen av allmänna medel. Vadpromemorian i denna del innehåller lämnas utan erinran. Hovrätten för ÖvreNorrland anser dock att lydelsen av den föreslagna lagtexten kan erbjudatolkningssvårigheter i fråga om målsägande som vägrar yttra sig. 1lagen (1964r543) om vissa begränsningar i svensk lags tillämplighet och svenskdomstols behörighet föreskrivs att, om någon efter kallelse inrest i riket föratt inställa sig vid domstol som tilltalad, vittne eller sakkunnig i brottmål,skall i fråga om svensk lags tillämplighet och svensk domstols behörighet gällade begränsningar som med avseende på honom föreskrivs i bl.a.brotlmålskonventionen. Konventionen innehåller i art. 12 en immunitetsregel somalltså gäller som svensk rätt. Enligt denna artikel får vittne eller sakkunnig,som på kallelse inställer sig vid judiciell myndighet i det ansökande landet,inte på dess område lagforas eller fängslas eller på annat sätt underkastasfrihetsinskränkning på grund av gärning eller dom från tiden före avresan tilldomstolslandet. Detta gäller oavsett vilken nationalitet den kallade har. Sammaimmunitet åtnjuter tilltalad i fråga om sådan till tiden före avresan hänförliggärning eller dom som inte avses med kallelsen. Immuniteten är tidsbegränsad.Om vederbörande frivilligt stannar kvar i inställelselandet under ensammanhängande lid av efter det hans närvaro inte längre påkallasupphör immuniteten. Detsamma gäller om han efter att ha lämnat landetåtervänder dit. Immunitetsreglerfinns också i 12 § lagen (1957r668) om utiämning för brott och i 7 § lagen(1959r254) om utiämning för brott till , , och . Dehar karaktären av villkor för att utlämning skall medges. Vidde nordiska överläggningarna har rått allmän enighet om att en särskildimmunitetsregel bör tas in i vittnespliktslagstiftningen och att den tillinnehållet bör nära ansluta sig till immuniletsregeln i brotlmålskonventionen. För svenskt vidkommandegäller visserligen att immunitetsreglerna i brotlmålskonventionen genom 1964års lag införlivats med den interna lagstiftningen. Immuniteten enligt dennalag avser emellertid endast brotlmål. De nordiska vitinesreglerna gällerdäremot också kallelse av vittne i tvistemål. Under överläggningarna har ocksåförelegat enighet om att immuniletsregeln bör innehålla uttryckhgt förbud motutiämning till tredje land. Utformningenav den föreslagna bestämmelsen om immunitet kritiseras av någraremissinstanser. Andra åter tar upp frågor rörande personer som förbjuditsinresa i riket eller vars inresa är beroende av särskilt tUlstånd. RÅ anser alt tillförebyggande av tolkningssvårigheter regeln bör utformas i närmare anslutningtill art. 12 i brotlmålskonventionen på så sätl all orden 'åtalas ellerstraffas' utbyts mot 'lagfors eller fängslas eller på annat sätt underkastasfrihetsinskränkning'. Överåklagaren i anför liknandesynpunkter men anser att tillägg bör göras med innehåll att stämning i brottmålinle får delges vederbörande. Stämningsansökan till domstol i sådana mål bördock rimligen inte hindras på grund av alt vederbörande av här aktuella skälbefinner sig i riket. Att bestämmelsen om immunitet även gäller vid frivilliginställelse bör anges i lagtexten. Hovrätten för påpekar att denföreslagna immunitetsregeln inte torde gälla den som efter förvisning återvänttill för att höras enligt viltnespliktslagen. Problemet synes inte hauppmärksammats i samband med tillkomsten av motsvarande bestämmelse i 1964 årslag om vissa begränsningar i svensk lags tillämplighet och svensk domstolsbehörighet. Det är enligl hovrättens mening självklart, att utlänningslagen(I954rl93) inte bör vara tillämplig, om någon åtminstone efter domstolskallelse inställer sig för alt höras som vittne eller motsvarande viddomstol, och ett tillägg av denna innebörd bör i samband med tillkomsten avvitlnespliklslagen tillfogas utlänningslagen. tillägger attdet åtminstone i motiven borde utsägas att sådan inresa inte kan föranledapåföljd. Speciellt i dessa fall verkar dock immunitetsperioden onödigt lång. Statens invandrarverkframhåller all särskilda problem kan uppslå vid kallelse av utiänning som ärförvisad eller utvisad från eller som inle ulan visering äger inresa iSverige. Beslut om förvisning eller utvisning innehåller alltid förbud förutiänningen alt återvända till . Önskar utlänningen under förbudelsgiltighetstid återvända till måste han i förväg inhämta särskilt tillstånd därtill. Tillstånd förkort besök i riket för angelägenhet av synnerlig vikt meddelas av Kungl. Utlänning, som är viseringspliktig, får inte inresa iSverige förrän han erhållit visering. Detta gäller även utiänning som medgiltigt uppehåUstiUslånd vistas i annan nordisk stat. Visering meddelas avinvandrarverket eller under vissa omständigheter av vederbörande svenskabeskickning. berörda problem bör beaktas i förevarande lagstiftningsarbete.Även och Föreningen framför liknandesynpunkter. Förhör med målsägande utgör i brotlmål en viktigupplysningskälla. I och hörs också målsäganden som vittne. Även iFinland och fyller målsägandeförhöret ofta en roll som i betydelse kanjämställas med vittnesförhöret. Del kan enligt promemorian knappast komma ifråga all lämna målsägandeförhöret utanför en nordisk lagstiftning omvittnesplikt. Vid de nordiska överläggningarna har därför enighet rått om attinföra skyldighet för målsägande att inställa sig för förhör vid domstol iannat nordiskt land. Med hänsyn till den olikartade nationella regleringen avmålsägandeförhöret blir vissa särbestämmelser nödvändiga. I fråga om målsägande som är bosatt i och hörs iSverige inställer sig inte några problem, eftersom hans ställning i bådaländerna är densamma. När det gäller en målsägande som är bosatt i och hörs vid svensk domstol uppkommer frågan om han skall höras somvittne, eftersom en sådan ordning gäller i hans hemland, eller om han skallhöras enligt RBrs ordning. Övervägande skäl talar för att han hörs enligt denordning som gäller i fråga om svensk målsägande. Den syn på målsägandensställning i processen som ligger till grund för RB bör ha giltighet även ifråga om målsägande som kallas enligt vitlnespliklslagen. I fråga om en person som är bosatt i eller Finlandoch som skall höras vid domstol i eller , framhålls i promemorian,att det skulle framstå som stötande att en målsägande, som i sill hemland intelämnar sin berättelse under straffansvar, i ett annat land skall tvingas yttrasig under hot om straff för osann utsaga eller att han skall kunna förmås attyttra sig under hot om häkte eller annan sanktion. Däremot synes hinder inteböra möta mot sädana tvångsmedel som endast syftar till att få målsäganden altinställa sig. Målsägande hörs i och utan ed ellerförsäkran och menedsbestämmelserna är därför inte tUlämpliga på honom. IDanmark och hörs målsäganden däremot som vittne under straffansvar. dansk och norsk sida har man förklarat sig beredd att ilagen ta in bestämmelser av innebörd att den som är bosatt i ellerSverige och enligl reglerna i dessa länder är att anse som målsägande skallhöras ulan ed eller försäkran och ulan all riskera någon straffsanktion förosann utsaga. Påtryckningsmedel i syfte att få honom att yttra sig skall inteförekomma. Promemorians förslag lämnas ulan erinran av flertaletremissinstanser. Hovrätten för anmärker dock all i enlighet medvad tidigare anförts målsägande i i vissa frågor kan höras undersanningsförsäkran.