prop · FX0370 · 1974-12-31 00:00:00 — Samma förhållandensom tidigare åberopades när det gällde frågan om ett obligatoriskt krav påkuratorsutredning visar också att det för nu avsedda fall inte heller tordefinnas något praktiskt behov av sådana särskilda grunder. Beträffande de fall åter då dst är fråga om abort efterutgången av 1 2:e men före utgången av I8:e havandeskapsveckan skulle det i ochför sig kunna göras gällande att det finns starkare skäl attuppställa särskilda indikationer för ingreppet. De förhållanden som skullekunna åberopas för en sådan ordning är bl. a. de ökade riskerna förkomplikationer och hänsynen till fo.strels utveckling. Vad gäller riskerna för komphkationervid sena aborter vill jag i detta sammanhang till en början erinra om att bl.a. under remissbehandlingen uttalat att det inte enbart avdenna orsak finns tillräcklig anledning alt ställa upp särskilda grunder försena ingrepp. Den riskökning som inträder efter 12re havandeskapsveckan börsålunda i erforderlig utsträckning kunna beaktas vid den prövning av medicinskakomplikationer, som alllid skaU föregå elt ingrepp. Jag delar dennauppfattning. Erfarenheterna från tillämpningen av lag synes gevid handen att i varje fall en indikation av innebörd att aborl skall få ske såsnart "det av annan anledning är oskäligt betungande för kvinnan atthavandeskapet fortsätter" i praktiken kan komma att åberopas i snart sagtalla fall då kvinnan är bestämd i sin önskan om aborl. Att en sådan tillämpningäven måste ha varit förutsedd av kommittén framgår för övrigt av dess i motivengjorda, återgivna uttalande. När jag här tidigare förordade en ordning som kommer attinnebära att en abort efter utgången av 12re havandeskapsveckan i princip aUtidskaU föregås av en särskild utredning framhöll jag att det för dessa fall intebara gällde att få fram ell bättre underlag för den medicinska bedömningen utanatt syftet till en del även var att om möjligt ge kvinnan ell säkrare underlagför hennes eget ställningstagande till frågan om aborl. Vid sådant förhållandeoch mot bakgrund av vad jag i övrigt anfört skulle det enligt min meninginte vara meningsfullt att vid sidan av kravel på en sädan utredning även angenågra särskilda grunder för aborl efter utgången av den 12re men före utgångenav den 18re havandeskapsveckan. 1 lagen bör sålunda även för dessa fall denhuvudregeln införas att abort skall ske på kvinnans begäran, om ingreppet intepä grund av sjukdom hos henne kan antas medföra allvarlig fara för hennes hveller hälsa. Efler utgången av 18 re graviditelsveckan skall enligt vadjag har förordat abort få utföras endast om synnerliga skäl talar föråtgärden. Innebörden härav är att kvinnan i detta skede måste ange särskildaskäl för sin begäran och att dessa skäl kommer att underkastas prövning ochjämföras med eventuella skäl mot ingrepp. All i lagtext närmare precisera deomständigheter som här kan vara av betydelse flnner jag inte nödvändigt ividare mån än jag har angett för fall då det kan befaras att fostret vidtiden för aborten är livsdugligt. Frågan hänger naturligtvis delvis samman medhur prövningsförfarandet utformas, något som jag kommer att behandla i följandeavsnitt. Slutligen vill jag i della sammanhang uppehålla mig någotvid frågan, om en lagstiftning som utgår frän principen att det är kvinnansjälv som under en del av graviditeten avgör om hon önskar avbrytahavandeskapet, kan länkas medföra alt abort blir vad kommittén kallar "enny preventivmetod", dvs. att kvinnan medvetet skulle förlita sig på möjligheten att få abort framför någon avpreventivmetoderna. En sädan utveckling skulle som kommittén ochremissinstanserna har framhållit frän många synpunkter vara olycklig. Fråganmåste naturligtvis bedömas mot bakgrund av att statsmakterna ända sedan1930-talet satsat på att icke önskade havandeskap skall förhindras med hjälp avpreventivmeloder och alt vi här i landet sedan lång lid tillbaka har en hög antikonceplionellstandard. Elom har framhållit i sitt remissyttrande torde detinte finnas anledning befara att en förändring av abortlagstiftningen i nuangiven riktning skulle få kvinnorna att i stället för att använda de mindrefarliga preventivmetoderna medvetet ta risken av en oönskad graviditet för attom den inträffar underkasta sig del mer riskfyllda och komplicerade ingrepp somabort innebär. För att ytterligare förbättra möjligheten för alla att fåpreventivmedel och alt sprida kunskaperna om deras användning kommer chefen försocialdepartementet senare denna dag att fö:reslå särskilda åtgärder i frågaom bl. a. preventivmedelsrådgivningen oirh kostnaderna för preventivmedel. Jag har i det föregående föreslagit en ordning som kommeratt innebära att aborl får utföras i)å kvinnans begäran, om ingreppet kan skeföre utgången av 12re havandeskapsveckan och utan allvarlig risk för hennes liveller hälsa. För abort efler denna tidsgräns men före utgången av 18rehavandeskapsveckan uppställs vidare ett i princip obligatoriskt krav på en särskUdutredning. Efter 18 re veckan kommer det att fordras synnerliga skäl för attåtgärden skall få företas. Abort skall dock aldrig fä ske när det kan antas attfostret är livsdugligt, såvida det inte är fråga om den nödsituationen att detföreligger allvarlig fara för kvinnans liv eller hälsa. 1 detta avsnitt avserjag att bl. a. ta upp frågan om vem som skall ta ställning till kvinnansbegäran om abort samt spörsmålet om vilken rådgivningsverksamhet som skallföregå prövningen. Av vad jag har anfört tidigare framgår att en av deallvarligare anmärkningarna mot den nuvarande lagstiftningen är atthandläggningen av abortärendena varierar rätt myckel mellan olika platser ochatt förfarandet på sina håll inle sällan blir en utdragen och omständligprocedur för kvinnan. Jag vUl redan här slå fast att en av målsättningarna förden nya lagstiftningen bör vara att handläggningen av abortärendena igörligaste mån skall förenklas och under alla förhållanden göras mera enhetlig.Förfarandet bör avdramatiseras och ges en sådan utformning alt det näraansluter till vad som (»äller för annan läkarvård. Så långt del är möjligt börett abortärende vara en angelägenhet mellan kvinnan och den läkare hon anlitar.Ett sådant förenklat förfarande står inte bara i bättre överensstämmelse medgrundtankarna bakom den förestående reformen utan bör även kunna bidra till attöka andelen tidiga aborter, en utveckling som från såväl de berörda kvinnornassom samhällets synpunkt är angelägen. Enligt lag företas prövningen om det föreliggerförutsättningar för abort antingen av två läkare, varav den ene skall vara densom utför ingreppet, eller av . Vid tillämpning av den eugeniskaindikationen och fosterskadeindikationen samt vid abort efter 20re veckan skallprövningen alllid göras av , närmare bestämt desssocialpsykiatriska nämnd. Kommittén föreslår att rätten till abort skall fastställasav särskilda nämnder bestående av en gynekolog eller kirurg, en läkare medsärskild erfarenhet i psykiatri och en lekman. Nämnden skall i ganska vidomfattning kunna uppdra ät läkare alt på nämndens vägnar bevUja abort. Kommitténs förslag har genomgående fått elt negativtmottagande av remissinstanserna. Mol det föreslagna systemet har framför alltinvänts alt det är tungrott och kan förorsaka onödiga dröjsmål samt att del kanmedföra press och obehag för kvinnan. Vidare har ifrågasatts om den i nämndeningående psykiatern och lekmannen har en meningsfull uppgift alt fylla,eftersom det förutsätts att de regelmässigt inte skall komma i personligkontakt med den abortsökande kvinnan. Frågan om vem som skall ta ställning till kvinnans begäranalt få avbryta sin graviditet hänger naturligtvis nära samman med vilkaförutsättningar som ställs upp för aborl. Kräver man som kommittén att kvinnanmåste åberopa särskilda grunder för sin ansökan, vilka skall jämföras medeventuella skäl mot ingrepp, kan detta medföra behov av ett mera omständligtprövningsförfarande. Medger man däremot i likhet med vad jag har föreslagit idet föregående att abort fram till utgången av I2re havandeskapsveckan fårutföras om kvinnan begär det och medicinska kontraindikationer saknas, kommerden bedömning som skall föregå ingreppet i princip alt avse rent medicinskafakta. Enligt min mening saknas då anledning att för denna prövning tillskapaett särskilt beslutsorgan med företrädare för olika intressegrupper. 1 ställetbör det kunna anförtros åt vederbörande läkare att själv ta ställning tillkvinnans begäran. Härigenom uppnår man den fördel som jag antydde inledningsvis,nämligen att frågan om abort liksom läkarvård i allmänhet blir en fråga mellanpatient och läkare. 1 fråga om abort efter 12re veckan men före utgången av 18:ehavandeskapsveckan har jag förordat att abort i princip får ske endast efter ensärskild kuratorsutredning. Ett av syftena med en sådan utredning är att gekvinnan ett bättre underlag för hennes eget ställningstagande till frågan omabort. Därutöver gäller det emellertid också att i dessa fall ge läkaren ettbättre underlag för hans prövning av riskerna för medicinska komplikationer ochdå särskilt av psykisk art. Vid sådant förhållande finns det inte heller förabort anledning att låta annan än läkaren ta ställning tillkvinnans begäran. Jag återkommer senare till den ordning som bör gälla efterutgången av 18:e havandeskapsveckan. Vad gäller den redan i föregående avsnitt berörda fråganom den beslutande läkarens möjligheter att konsultera annan expertis så villjag i detta sammanhang till en början konstatera att jag heltdelar den uppfattning som åtskilliga remissinstanser fört fram, nämligen att aborlärendenai detta avseende inte bör skilja sig från vad som gäller vid annan medicinskverksamhet. Läkaren har således inte bara rätt ulan också skyldighet all la dekontakter han behöver för att kunna träffa ett rikligt avgörande. Häri liggerockså en rätt för honom att när han bedömer det erforderligt remittera kvinnantill exempelvis psykiater för ytterligare undersökning. Ett sådantförfaringssätt kan vara nödvändigt t. ex. när det framstår .som osäkert omkvinnan verkligen vill ha aborl, när del kan misslänkas all hon utsatts förpåverkan av någon annan eller när hon befinner sig i ett depressivtsinnestillstånd till föhd av graviditeten. Vidare kan det tänkas finnas fallnär genelrisk expertis behöver kontaktas. Jag vill emellertid understryka att eltsådant remissförfarande inle får bli en åtgärd som tillgrips rent rutinmässigt.Annan expertis skall kopplas in endast i de fall då del föreligger särskildaproblem, som den beslutande liikaren inte anser sig kunna klara av själv.Såvitt jag kan bedöma torde det endast undanlagsvis behöva förekomma attabortsökande remitteras för ytterligare undersökning när ingreppet kan ske föreutgången av 12 re havandeskapsveckan. Några särskilda lagbestämmelser i frågananser jag inte behövliga. Den särskilda kuratorsutredning som i princip alllid skallföregå beslut om abort efter utgången av 12 re men före utgången av bör ske som en inledande åtgärd i nära anslutning till attkvinnan framställer sin begäran om abort. Det är viktigt att utredningenbedrivs snabbt och objektivt av personal som är väl utbildad och lämpad föruppgiften. 1 den mån utredningen ger anledning till remiss till annan läkare,t. ex. psykiater, bör sådan åtgärd ske utan dröjsmål. Iakttas vad som sagts nubehöver enligt min mening utrednings- och remissförfarandet vid de senaaborterna inte fördröja ärendena i nämnvärd grad. Detta är naturligtvis avsärskild betydelse i de fall graviditeten har fortgått så länge att den övretidsgränsen är nära. För det fall alt den beslutande läkaren finner att detföreligger så allvarliga kontraindikationer all: abortingrepp inte fär utföras,uppkommer frågan om kvinnan skall vara skyldig att finna sig i läkarens besluteller om hon skall kunna fä frågan överprövad. Kommittén föreslår att en sådanöverprövning skall kunna ske hos . För att inte ökapåfrestningarna för kvinnan och för att få till stånd en snabb behandling avärendena föreslår kommittén att avslagsbeslul automatiskt skall hänskjutas tillstyrelsen för prövning. Förslaget har fått ell i huvudsak positivtmottagande av remissinstanserna. Även jag ansluter mig till det. Genom ettsådant förfarande främjas en för hela landet enhetlig handläggning av aborlärendena.Del är angelägel att handläggningen hos sker snabbt. När del gäller aborl efter utgången av I8:e veckan ärsituationen en annan än vid tidigare ingrepp. 1 sådant fall bör abort enligt vad jag tidigare förordat fä äga rum endast om synnerliga skältalar för åtgärden. Det bhr alltså här fråga om en reell prövning av skälenbåde för och emot abort. Jag föreslår all avgörandet av dessa ofta kompliceradeärenden i hkhet med vad som enligt lag gäller för aborter efler 20:eveckan och i överensstämmelse med vad en stor majoritet av remissinstanser harföreslagit sker centralt för hela landet hos . Även i dessa fall bör avgörandet föregås av särskildutredning. Vidare fordras här naturligtvis en skriftlig redogörelse förresultatet av den gynekologiska undersökningen. Närmare bestämmelser ominnehållet i den särskilda utredningen och angående omfattningen av denutredning som skall tillställas vid dess prövning avabortärenden bör meddelas i administrativ ordning. Som jag framhållit i föregående avsnitt har denbetydelsefulla frågan om aborlrådgivningen, mte minst på det organisatoriskaplanet, ell visst samband med den där också behandlade frågan om abortulredning. Den kvinna som har blivit gravid men inte vill föda ellerär osäker beträffande sina möjligheter att klara av det väntade barnet befinnersig ofta i en situation där hon är i stort behov av stöd och rådgivning frånnågon utomstående. Som jag har framhållit tidigare gäller delta i särskilt höggrad den kvinna vars personliga och sociala förhållanden är komphcerade när honhar att falla sitt avgörande i abortfrågan. Det är därför av största vikt att samhäUetställer sädana resur-ser tUl förfogande alt hon ulan omgång och med minstamöjliga ekonomiska uppoffringar kan komma i kontakt med kurator, läkare ellerannan för ändamålet utbildad person med vUken hon förtroendefullt kan diskuterasina problem och som kan ge henne den information och det stöd som hon behöver.Härigenom förbättras hennes möjligheter att överblicka sin situation och attvälja en ändamålsenlig lösning på sina problem. Särskilt viktigt är del atthennes beslut att låta avbryta havandeskapet verkligen ger uttryck för hennesegen önskan. Hur denna rådgivningsverksamhet skall vara utformad tassenare denna dag upp av chefen för . Vad jag däremot villbehandla något redan här är frågan om en abortsökande kvinna inte bara skall harätt att anlita samhäUets rådgivande verksamhet utan också ha skyldighet att tasådan kontakt innan abort får utföras. Naturligtvis är det angeläget att den kvinna som övervägeratt begära abort utnyttjar de möjligheter till rådgivning som samhället ställertill hennes förfogande. Det bör därför ingå som ett naturligt led i varjeabortärende att kvinnan underrättas om sina möjligheter att få rådgivning ochatt hon bereds tillfäUe att ta del av informationen. Sådan underrättelse börsom jag har framhåUit tidigare lämnas redan när kvinnan tar den förstakontakten i aborlärendet, antingen det är med läkare, kurator eller annanpersonal som har befattning med abortfrågor. 1 de fall ingreppet skall görasefter och således i allmänhet föregås av särskild abortutredningtorde ett eventuellt behov av rådgivning kunna tillgodoses inom ramen för denkontakt med kurator som ett sådant förfarande kommer att innebära. a.socialstyrelsen, en del medicinska remissinstanser och Svensk kuratorsföreninghar framhållit bör det emellertid vara kvinnans egen önskan som blir heltavgörande för om eller i vilken omfattning hem skall söka rådgivning. Ingenkvinna skall alltså behöva inställa sig för rådgivning mol sin vilja. För densom har fattat sill beslut om aborl oi;h som inte anser sig ha behov av socialinformation eller annat stöd måste nämligen ett obligatoriskt rådgivningsförfarandeframstå som menini;slöst. 1 sådant fall bör det vara tillräckligt om kvinnanvid kontakten med läkaren får erforderliga upplysningar om självaabortingreppet. Jag föreslår därför att det inte införs någon skyldighet förabortsökande k\'inna att anlita samhällets rådgivningsverksamhet innan abortenutförs. Innebörden av detta är att en kvinna, som har upplysts om möjligheternatill rådgivning men förklarat att hon inte önskar utnyttja denna, direkt skallkunna få tid för besök hos läkare eller, om ingreppet skall företas efter 12:eveckan, hos kurator för utredning. En reformering av gällande abortlagstiftning enligt deriktlinjer i fråga om förutsättningarna för och förfarandet vid abort som jagnyss har förordat, bör komma tiU uttryck genom bestämmelser i en helt ny lag,vilken lämpligen bör ges beteckningen abortlag. Innan jag går in på de enskildabestämmelserna i lagförslaget viU jag emellertid redan nu ta upp en del ytterligarefrågor av me:r principieU karaktär. Det gäller här såväl den straffrättsligaaspekten på abort som vissa spörsmål av huvudsakligen medicinsk elleradministrativ natur. Sistnämnda frågor har tiU en del aktualiserats vidremissbehandlingen och har även tagits upp av den särskUda arbetsgruppen inomjustitiedepartementet. Straffbestämmelser om abort eller fosterfördrivning finns f.n. i både och 1938 ärs lag. Enligt 3 kap. 4 § kan densom med hjälp av invärtes eller utvärtes medel olovligen fördriver eller eljestdödar straffas för fosterfördrivning med fängelse i högst tvä år. Är detkvinnan själv som utför gärningen kan påföljden för henne efterges, omomständigheterna är mildrande. Är fosterfördrivning som förövas av annan änkvinnan att anse som grov, skall straffet bestämmas till fängelse lägst ett ochhögst . För att avgöra om brottet är grovt skaU särskilt beaktas omgärningen har skelt vanemässigl eller för skull eller om den har inneburitsärskild fara för kvinnans liv eller hälsa. Fosterfördrivning är enligt 10 §straffbar även pä försöksstadiet. Tillämpningen av stralYbestämmelsernainskränks när det gäller kvinnan själv av regeln i 11 § .ätt kvinnan fär åtalasför fosterfördrivning eller försök därtill endast orn åklagare av särskildaskäl finner åtal påkallat frän allmän synpunkt. 1 10 § lag anges vilka förutsättningar som skallvara uppfyllda för att en abort inte skall vara straffbar somfosterfördrivning. För det första måste någon av lagens fiim abortindikationerföreligga, vilket skall ha konstaterats i den ordning som lagen föreskriver, dvs.av två läkare eller av . Vidare fordras att kvinnan har samtyckttill ingreppet och att delta företas innan den övre tidsgränsen har passerats.Föreligger des.sa förutsättningar skall inte den omständigheten att andrabestämmelser lag har åsidosatts medföra att ansvar förfosterfördrivning inträder. 1 vilken omfattning straff i sådant faU kan ådömasframgår av de särskilda ansvarsreglerna i 11 15 §§. En situation som härvidhar lämnats straffri är att kvinnan själv företar ingrepp för att avbrytahavandeskapet. En sådan åtgärd har, sedan det i behörig ordning förklarats attförutsättningarna för abort föreligger, ansetts ha betydelse endast i denriktningen att den utsätter henne själv för risk tiU liv eller hälsa. Däremotinnehåller lagen i 11 § en straffbestämmelse för det fall aborten verkställs avannan, som inte är legitimerad läkare. Vidare innehåller lagen ansvarsreglerför såväl läkare som andra personer, vilka underlåter att iaktta vissaföreskrifter i lagen (1215 §§). Kommitténföreslår att det straffhot mot kvinnan som de nuvarande bestämmelserna ibrottsbalken innebär tas bort. Däremot bör straffbestämmelser alltjämt finnasbeträffande annan som utför abortingrepp ulan att vara läkare. Likaså behövsenligt kommittén vissa ansvarsbestämmelser i fråga om läkare. Kommitténsförslag har i dessa delar godtagits av flertalet remissinstanser. Kommitténhar i sitt betänkande lämnat en utförlig redogörelse för bakgrunden till denuvarande straffbestämmelserna om fosterfördrivning och för de skäl somåberopats tUl stöd för dem. Jag skall här bara erinra om att redan vid 1946 årsändringar i abortlagstiftningen, då det bl. a. infördes möjlighet att eftergestraffet för kvinnan vid mUdrande omständigheter samt särskilda regler föråtalsprövning, föredragande departementschefen uttalade alt det var uppenbartatt straffhotet mot kvinnorna inte motsvarade den då rådande uppfattningen inomstora delar av befolkningen och att det var möjligt att kriminaliseringen vartill mer skada än gagn. Densamhällsutveckling som har ägt rum därefter och som jag redogjort för i detföregående har enligt min mening ytterligare bidragit till att vidga klyftanmellan den gällande lagstiftningen på detta område och de värderingar som råderi samhället. Det har således i allt högre grad kommit att framstå som bådeinhumant och frän allmänpreventiv synpunkt meningslöst att upprätthålla ettstraffhot mot kvinnan i förevarande situation. Denna utveckling återspeglasockså i det förhållandet att åtal mot kvinnor för fosterfördrivning efterhandhar blivit allt ovanligare och sedan åtskilliga år i praktiken helt upphört.Mot denna bakgrund ansluter jag mig till kommitténs förslag att det nuvarandeformella straffhotet mot kvinnan avskaffas. Däremot bör det alltjämt varastraffbart för annan än läkare att göra ingrepp på kvinna i foslerfördrivandesyfte. Även läkare som underlåter att iaktta sina åligganden i abortärende börkunna drabbas av straffansvar. När det gäller den laglekniska utformningen avstraffbestämmelserna har kommittén föreslagit att reglerna om fosterfördrivningutmönstras ur och att erforderliga beslämmelser i ställettas in i den föreslagna lagen om rätt till aborloperalion. Kommitténs förslaghar fått ett i huvudsak positivt mottagande. Även jag anser att de nuvarande bestämmelserna omfosterfördrivning i 3 kap. bör upphävas och att erforderligastraffbestämmelser mot i första hand osakkunniga abortingrepp bör tas in i denföreslagna abortlagen. Jag vUl emellertid understryka alt den förordadeordningen inle innebär all jag hyser den uppfattningen att enskilda brott motden nya lagens beslämmelser inte kan vara av mycket aUvarlig karaktär. Jagåterkommer närmare till denna fråga i specialmoliveringen. Jag skall härefter ta upp de frågor av huvudsakligenmedicinsk eUer administrativ natur som aktualiserats vid remissbehandlingen ochtUl följd därav behandlats av arbetsgrupp. Frågornagäller vem som har ansvaret för att abort verkligen blir utförd, vUkenskyldighet sjukvårdspersonalen har att medverka vid abort, var ingrepp får ägarum, vem som är behörig att utföra abort samt vilka möjligheter kvinnan har attfå åtgärden ulföid utanför sitt sjukvårdsområde. Vad förstgäller frågan om vem som skall ha ansvaret för att abort enligt den nya lagens bestämmdrierverkligen blir utförd så ankommer del enligl 3 § sjukvårdslagen (1962r242) påsjukvårdshuvudmännen, dvs. landstingen och vissa kommuner, att ombesörja vårdför sjukdom, skada, kroppsfel och barnsbörd för dem som är bosatta inomsjukvårdsområdet. Däremot torde sjukvårdshuvudmännen f. n. inte ha någonskyldighet alt la sig an abortfall, men de har frivilligt tagit på sig ävendenna uppgift. Kommittén har föreslagit att det i den nya abortlagen las upp ensärskild beslämmelse om skyldighet för sjukvårdsstyrelsen, dvs. det organ somutövar ledningen av huvudmannens sjukvårdande verksamhet, att ombesörja attkvinnan fär abort utförd. Enligt arbetsgruppens mening; finns det ingen anledninganta annat än att sjukvårdshuvudmännen också i fortsättningen kommer attansvara för abortverksamheten. Jag instämmer i denna uppfattning och anslutermig därför även tUl arbetsgruppens bedömning att det inte i detta sammanhangfinns något behov av att särskilt reglera sjukvårdshuvudmännens ansvar vidabort. Frågan bör lämpligen kunna anstå till en eventuell framtida översyn avsjukvårdslagen.