prop · FX0381 · 1974-12-31 00:00:00 — Vadgäller den närmare utformningen av regleringen anförs i promemorian attJägareförbundets förslag att jakträttsinnehavaren skall i förväg anmäla tiUpolismyndigheten att han avser att döda löslöpande hund inte i tillräcklig gradtUlgodoser naturvårdsintresset. Visserligen skulle därigenom, som tredjelagutskottet anfört, i vissa fall kunna förhindras att hund dödas i hastigtmod eller på grund av osämja mellan grannar. Men det skulle alltjämt ligga ijakträttsinnehavarens hand att avgöra om hunden skall avlivas. Dessutom kanenligt promemorian mot förslaget invändas att det ofta skulle vara omöjligt attkontrollera huruvida anmälan verkligen gjorts innan hunden dödades. Lämpligare synesvara att befogenheten att avgöra huruvida en löslöpande hund skall Prop.1974: 81 13 avlivasöverflyttas till polismyndigheten. Denna bör därvid enligt promemorian hamöjlighet att antingen själv låta döda hunden eller, om det befinnes lämpligt,uppdra åt jakträttsinnehavaren eller hans folk att vidta åtgärden. Förutom deti gäUande lag uppställda kravet att det är fråga om hund som löper lös ochjagar eller ofredar vUlebråd och som inte låter sig upptagas bör som villkorför att polismyndigheten skall få besluta om dödande av hunden föreskrivas attåtgärden är angelägen från viltvårdssynpunkt och försvarlig även med hänsyntill övriga omständigheter. I sistnämnda hänseende bör enligt promemoriankunna beaktas t. ex. huruvida hunden sluppit lös rent tUlfälligtvis eller omdet är fråga om ett upprepat beteende. Den omständigheten att en hund kommitlös på grund av ägarens vårdslöshet kan i och för sig beaktas men bör inte somnu tUlmätas avgörande vikt. Genom den föreslagna ordningen bortfaller enligtpromemorian den risk för trakasseringsåt-gärder som är förbunden med detnuvarande systemet. förutsätts göra en objektiv bedömning medtyngdpunkten lagd på naturvårdssynpunkter. I promemorian anförs vidare attärende om dödande av hund givetvis inte bör få avgöras utan attpolismyndigheten i enlighet med 15 § förvaltningslagen (1971 r 290) beretthundägaren tillfälle att yttra sig, såvida inte en sådan åtgärd kan befarasavsevärt försvåra beslutets genomförande eller får underlåtas på annan inämnda lagrum angiven gmnd. Somtidigare nämnts får jakträttsinnehavaren och hans folk f. n. på vissa vUlkordöda hund som löper lös den 1 marsden . Med hänsyn tillden betydelse som enligt vad sagts naturvårdsintresset bör tillmätas isammanhanget föreslås i promemorian att polismyndighetens befogenhet i fråga omdödande av hund utsträcks till att gälla . Promemoriansförslag till ändring i 22 § tredje stycket jaktlagen har fått ett positivtmottagande av remissinstanserna. Sålunda tillstyrker samtliga remisshistanserutom två förslaget att till polismyndigheten överflytta befogenheten att avgörahuruvida löslöpande hund skall avlivas. Enligt är denföreslagna ändringen väl ägnad att tillgodose de intressen som gör sig gällandenär fråga uppkommer om att döda hund som löper lös och därvid jagar ellerofredar villebråd. Liknande uppfattning kommer till uttryck i bl. a. LRF:syttrande. finner förslaget vara synnerligen välbetänkt. Klubbenanser vidare att anmälan till polismyndigheten om löslöpande hund som ofredar vUlebrådbör kunna göras inte bara av jakträttsinnehavaren eller hans folk utan ocksä avmarkägare eller arrendator som inte är jakträttsinnehavare. förutser att polismyndighetens utredning t2 1974.1 saml Nr 81 Prop.1974: 81 14 regelmässigttorde bli så omfattande och kräva sådan tid att ingripanden knappast kanföretas i akuta situationer, när avlivning av löslöpande hund som ofredarvillebråd är erforderlig. Förbundet framhåller att ifrågavarande reglering börses som ett skydd för villebrådsstammarna och inte som omjakträttsinnehavarnas intressen står mot hundägarnas. Mot bakgrund av olikainträffade händelser där hundar oberättigat har avlivats tillstyrker emellertidJägareförbundet den föreslagna ändringen. vill inskränkapolismyndighetens rätt att låta avliva hund tUl att gälla endast under tidenfr. o. m. t. o. m. samt då hund intefår löpa lös. Hovrättenför och som båda avstyrker förslaget ansernuvarande reglering i ämnet lämpligare för att tUlgodose viltvårdsintresset.Båda dessa remissinstanser påpekar att det väsentligaste värdet med nuvaranderätten att döda löslöpande hund är möjligheten att genast avbryta hundens jaktoch därmed undanröja elt akut hot om viltskada. Denna möjlighet anses gåförlorad, om förslaget genomförs. Enligt hovrätten är den föreslagna ordningenopraktisk genom att situationen i fråga om en löslöpande hund grundligt tordeha ändrats, när polismyndighetens utredning och beslut föreligger. Drevet kanha slutat med att hunden bitit ihjäl villebrådet eller det kan pågå på helt annanplats. Det kan också av annan anledning vara ogörligt att anträffa hunden.Enligt hovrättens bedömande skulle det dock vara värdefullt, om det vid sidanav nuvarande ordning fanns en möjlighet för jakträttsinnehavare eller annan attanmäla förekomsten av löslöpande hund till polisen. Efter utredning skullesedan polisen på de skäl som föreslagits i promemorian få ombesörja atfhundendödas. En sådan ordning skulle enligt hovrätten måhända ofta komma att anlitasi första hand, men den kan inte göra nuvarande ordning överflödig. Rikspolisstyrelsenanför att en sådan polisutredning som föreslås i promemorian kan förväntasskjuta upp beslutet om den löslöpande hundens öde minst . Enhgt1 § tillsynslagen skaU hund håUas under sådan tUlsyn som med hänsyn till dessnatur och övriga omständigheter erfordras för att förebygga alt den orsakarskada eller annan avsevärd olägenhet. Hundsom visat benägenhet att bita människor eller hemdjur (s. k. bitsk hund) fårenligt 2 § inte vara lös utomhus, om den inte håUs inom område som ärbetryggande inhägnat och till vUket utomstående inte äger tillträde. Hålls fårute i trakten gäller detta även beträffande hund som visat benägenhet att drivafår. Prop.1974: 81 15 Eftersattstillsynen över hund äger polischefen i orten jämlikt stadgande i 3 § förstastycket meddela de föreskrifter som omständigheterna påkallar såsom att hundenskall hållas bunden eller instängd. I fråga om bitsk hund ger andra stycketpolischefen vidgad befogenhet. Om polischefen anser det nödvändigt, får hannämligen låta döda sådan hund. Anträffas hunden lös på område, varöver ägareneller annan som mottagit hunden till underhåll eller nyttjande inte ägerförfoga, får envar döda hunden. Angående sistnämnda bestämmelse anförde departementschefeni remissen till lagrådet (prop. 1943r 191 s. 20) att vissa invändningar kunderesas mot att envar fick rätt att döda farliga hundar när det inte sker för attavvärja ett angrepp. Enligt departementschefen syntes det dock inte lämpligtatt det skydd som denna rätt medförde särskilt för fåraveln ochboskapsskötseln. I 4 § tillsynslagenföreskrivs att skada som orsakas av hund skall ersättas av ägaren, ändå att hanej är vållande till skadan. Samma ansvar för skada har också den som mottagithunden till underhåll eller nyttjande. Jämlikt5 § är straffet dagsböter för den som bryter mot 2 § eller föreskrift sommeddelats med stöd av 3 § första stycket. I6 § finns bestämmelser om vid vilken domstol talan om ansvar och talan omskadestånd skall anhängiggöras. I 7 § stadgas att böter som ådömes enligt tillsynslagenskall tillfalla kronan. I 24 kap.finns regler om nödvärn och annan nödhandling som inskränker det straffbaraområdet i förhållande tUl vad som direkt framgår av brottsbeskrivningarna förolika brott. Dessa regler beskriver vissa typfall av intressekollision dågärningen går straffri, nämligen nödvärn (1 §), laga befogenhet för polismanoch likställd befattningshavare resp. krigsman att bruka våld (2 och 3 §§),nöd (4 §) och förmans befallning (6 §). Av dessa bestämmelser är främst 4 § avintresse för frågan om rätten att döda annans hund. Den som i annat fall än somsägs i 13 §§ för att avvärja fara för liv eller hälsa, rädda värdefull egendomeller av annan sådan orsak handlar i nöd, är enligt 4 § också fri från ansvar,om gärningen med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som åsamkas annanoch omständigheterna i övrigt måste anses försvarlig. I den före brottsbalkengällande rätten fanns icke något liknande allmänt stadgande om straffrihet pågrund av nöd. En typisk nödsituation är att någon blir anfallen av en farlighund. Om den anfallne eller någon som kommer denne tUl hjälp dödar hunden och handhngenmed hänsyn till omständigheterna framstår som försvarlig, går han alltså frifrån straff. För att en handling skall anses försvarlig torde i allmänhetkrävas att den är behövlig för att tUlgodose ett intresse av betydligt störrevikt än det som offras genom handlingen. Den som gjort större våld ellersvårare skada än som i varje fall är Prop.1974: 81 16 medgivetdöms likväl inte till ansvar, om omständigheterna var sådana att han svårligenkunde besinna sig. Om gärningen dock anses brottslig får domstol döma tilllindrigare straff än för brottet är stadgat. återgivna regler om s. k.nödvärnsexcess tas upp i 5 §. 3.2Riksdagens skrivelse 1969: 319 Itvå likalydande motioner tUl riksdag (Ir 805 och Ilr 922) hemställdesatt måtte anhålla hos Kungl. Majrt om förslag till sådan ändring i tUlsynslagenatt dels obligatorisk veterinärbesiktning sker, innan polischef tar ställningtill frågan om avlivande av hund, dels rätten för envar att döda annans hund "uteslutesdå ej nödrätt eller nödhandling föreligger". Rörande polischefs befogenhetatt låta döda annans hund redogjordes i motionerna för ett idagspressen behandlat fall vari polismyndighet efter anmälningar omhändertagitoch beslutat avliva viss hund. Först därefter konstaterades vid undersökningav sakkunnig att hunden inte var farlig eller aggressiv. Beslutet om avlivandeändrades till en föreskrift om att hunden skulle hållas i koppel. I anslutningtill detta anfördes i motionerna att det var uppenbart att en polischef inteutan vidare är sakkunnig när det gäller att avgöra frågan om en hund är farligeller inte. Det borde därför vara obligatoriskt med veterinärbesiktning, innanpolischef meddelar beslut om att avliva viss hund. Bestämmelsen om att envarunder vissa omständigheter har rätt att döda annans hund ansågs avmotionärerna alltför summarisk och hård mot bakgrund av det ekonomiska ochkänslomässiga värde en hund kunde ha för sin ägare. Det var felaktigt att enprivatperson, vilken som helst, skulle ha rätt att efter egen bedömning skjutaen hund som kommit lös. Detta stadgande borde mjukas upp. Avgörandet bordeläggas i polismyndighetens hand. , till vilket motionerna hänvisades, lät inhämta yttranden frånrikspolisstyrelsen, dåvarande veterinärstyrelsen och . Samtliga tUlslyrkteförslaget att veterinärbesiktning skall ske, innan polischef tar ställning tUlfrågan om det är nödvändigt att avliva hund. tUlslyrkte också attden rätt alt döda annans hund, som tillagts "envar" genombestämmelsen i 3 § andra stycket sista punkten tillsynslagen upphävs.Rikspolisstyrelsen ansåg däremot att det inte förelåg skäl för upphävande avdelta stadgande. Veterinärstyrelsen åter ansåg sig inte böra avge yttrande iden frågan. Iutiåtande över motionerna (3LU 1969r 48) förklarade sig utskottet delauppfattningen att obligatorisk undersökning av veterinär bör ingå som ett led iden utredning som föregår polischefs avgörande om en hund skall avlivas ellerinte. Utskottet uttalade däremot tveksamhet inför förslaget om upphävande avrätten för envar att under vissa förutsättningar döda annans hund. I den frågananförde utskottet att vär- detav bestämmelsen ligger däri att den ger möjlighet tUl ingripande för attavvärja ett pågående angrepp mot främst får och annan boskap. På grund häravoch då intet framkommit som tydde på att bestämmelsen missbrukades förelågenligt utskottets mening inte skäl att upphäva stadgandet. Medhänvisning tUl sitt föregående år gjorda uttalande (3LU 1968r 59) att det fickanses önskvärt med så långt möjligt hkartade bestämmelser i tillsynslagen,jaktlagen och renbeteslagen såvitt gäller rätt alt döda annans hund, framhöllutskottet alt denna synpunkt naturligtvis gjorde sig gäUande också beträffandeföreliggande förslag om att veterinärbesiktning skall ske, innan polischefenenligt 3 § andra stycket tillsynslagen tar ställning till frågan om det ärnödvändigt att avliva en bitsk hund. Förslaget syntes därför böra övervägassamtidigt med att ifrågavarande bestämmelser i jaktlagen och renbeteslagen sågsöver. Iutiåtandet hemställdes slutligen att i anledning av förevarandemotioner skulle ge Kungl. Majrt till känna vad utskottet anfört om obligatoriskveterinärbesiktning och att motionerna i övrigt inte skulle föranleda någonriksdagens åtgärd. Riksdagenbiföll utskottets hemställan. Medhänsyn till vad som anförts i det nämnda, av gilladeutskottsutlåtandet (3LU 1969r 48), får det enligt promemorian anses klarlagtalt tillsynslagens reglering av rätten att döda bitsk hund behöverkompletteras med en bestämmelse om att polismyndighet skall inhämta yttrandefrån veterinär, innan beslut om att avliva sådan hund fattas. utan vidare fastställa att viss hund är farlig, t. ex. pågrund av de skador hunden åsamkat människor eUer djur, bör myndighetensjälvfallet inte vara skyldig att föranstalta om veterinärundersökning. Iundantagsfall kan dessutom tänkas, heter del i promemorian, att avgörandet ejbör skjutas upp i avbidan på undersökning, t. ex. om hunden inte kan infångasoch dess löslöpande bedöms vara alltför riskfyllt för människor eller hemdjur.Undantag från skyldigheten att inhämta yttrande från veterinär bör därförföreskrivas för det fall att sådant yttrande uppenbarligen är obehövligt ellerdet är fara i dröjsmål. Bestämmelsen i 3 § andra stycket föreslås i promemorianändrad i överensstämmelse med vad nu anförts. Även i fråga om ärende om dödandeav hund enligt tillsynslagen bör gäUa att sådant ärende ej får avgöras avpolismyndighet utan att hundägaren beretts tillfälle att yttra sig, såvida inleen sådan åtgärd kan befaras avsevärt försvåra beslutets genomförande eller fårunderlåtas på grund av annan i 15 § förvaltningslagen angiven grund. Vadsedan gäller enskUd persons rätt att döda bitsk hund ger som nämntstillsynslagen var och en sådan rätt under förutsättning alt hun- Prop.1974: 81 18 denanträffas på område varöver dess ägare eller vårdare inte förfogar. Är hundenatt anse som bitsk, gäller således ifrågavarande befogenhet, oavsett omgodtagbar anledning att döda hunden finns eller inte. Denna bestämmelse stårenligt promemorian i strid med den princip som ligger bakom de ändringar ijaktlagen och tUlsynslagen som väckt förslag om, nämligen att annanshund inte bör få dödas i andra fall än då objektiva och från allmän synpunktgodtagbara skäl föreligger. Det framstår därför enligt promemorian som i höggrad inkonsekvent att införa en bestämmelse om veterinärundersökning av bitsk hund,innan polismyndighet får avgöra om hunden skall avlivas, och behållabestämmelser som ger enskUd vittgående befogenhet att själv avgöra den saken.Det anses därför enligt promemorian ofrånkomligt att i detta sammanhang ta uppfrågan om inskränkning av den befogenhet att döda bitsk hund som tillkommerenvar enligt tillsynslagen. Även tillkomsten avstadgandet om nöd i 24 kap. 4 § har enligt promemorianaktualiserat frågan om inskränkning i tillsynslagens bestämmelser om rätt attdöda annans hund. Nödstadgandet ger envar befogenhet att straffritt döda hund,om det behövs för att avvärja inlett eller förestående angrepp från hunden ochdet framstår som försvarligt med hänsyn tiU omständigheterna i övrigt. Ipromemorian uttalas att det aUtid torde få anses försvarligt att döda hund, ommänniskors liv eller hälsa är i fara. Angriper hund boskap torde det likasåanses försvarligt alt döda hunden, om angreppet kan befaras medföra aUvarligareskador. Hur långt nödrätten i detta hänseende i övrigt sträcker sig är enligtpromemorian svårt att ange närmare. Allmänt gäller dock, framhålls det ipromemorian, att åtgärden att avliva hund måste för att framstå som försvarligtillgodose ett intresse av betydligt större vikt än hundägarens intresse avatt behålla hunden levande. Enligt förut nämndamotioner till riksdag borde rätten för envar att döda bitsk hundupphävas utom för fall av nöd. Enligt promemorian är det mycket som talar fören sådan lösning. Den stora allmänheten torde knappast kunna anses ha ett frånallmän synpunkt godtagbart behov av att kunna avliva bitsk hund i andrasituationer än nödsituationer. Det anspråk på skydd mot bitska hundar sommedborgarna i allmänhet med fog kan ställa får sålunda enligt promemorian ansestillräckligt tUlgodosett genom bestämmelser om nöd, och särskUdreglering i tUlsynslagen är inte erforderlig. Närdet gäller boskapsskötseln kan det emeUertid enligt promemorian ifrågasättas ombrottsbalkens reglering i ämnet ger tillräckligt skydd mot bitska hundar. Dennanäringsverksamhet är särskilt utsatt för risk att åsamkas skador på grund avatt sådana hundar löper lösa. Med hänsyn härtiU och då det är osäkert hur långtnödrätten sträcker sig Prop.1974: 81 19 vidhunds angrepp på boskap bör det vara rimligt att i boskapsskötselns intresseha kvar en reglering som ger enskUd möjlighet att döda bitsk hund i överensstämmelsemed vad tredje lagutskottet föreslagit i sitt utlåtande (3LU 1969r 48). Ipromemorian föreslås att bestämmelsen efter mönster av rennäringslagens stadgandenom rätt att döda annans hund utformas så att ägare eller vårdare av hemdjurberättigas att döda bitsk hund, om hunden anträffas lös på område där djurensamtidigt vistas. Kan hunden upptagas, bör den inte få dödas. Att denföreslagna regleringen ger boskapsägaren en befogenhet att döda annans hundsom måhända går utöver den befogenhet som följer av stadgande omnöd bör enligt promemorian från allmän synpunkt kunna accepteras med hänsyntill den uppenbara risk för skada i näringsverksamhet som typiskt föreligger iden beskrivna situationen. Bestämmelsenom rätt för ägare eller vårdare av hemdjur att döda bitsk hund bör enligtpromemorian tas upp i elt nytt tredje stycke i 3 § tillsynslagen, somnuvarande bestämmelse i andra stycket om rätt för envar att döda sådan hund tasbort. 1 promemorian föreslås vidare att i tredje stycket likaså efter förebildav rennäringslagen bör tas in en föreskrift om skyldighet för den som dödathund att anmäla förhållandet lUl polismyndigheten. Denna skyldighet börfullgöras möjligt. Ikonsekvens med vad som föreslagits beträffande andra och tredje styckena i 3 §bör enligt promemorian uttrycket "polischefen i orten" i paragrafensforsla stycke ersättas med "polismyndigheten". Densom bryter mot föreskriven anmälningsskyldighet bör enhgt promemorian kunnastraffas. Fördenskull måste ändring göras i 5 §. föreslås ipromemorian att denna paragraf i redaktionellt hänseende ges en modernutformning. Ipromemorian anmärks slutiigen beträffande tillsynslagen att de bestämmelsersom upptagits i 6 och 7 §§ blivit överflödiga genom ikraftträdandet av rättegångsbalkenresp. Därför föreslås att dessa paragrafer upphävs. Samtligaremissinstanser tillstyrker eller lämnar ulan erinran vad i promemorianföreslagits rörande ändring i tillsynslagen. Hovrätten för finneratt den föreslagna veterinärbesiktningen stärker hundägares skyddsvärdaintresse av att polismyndighet inte meddelar förhastade beslut all avliva tillsynes bitska hundar. Rikspolisstyrelsenuppger att det enligt erfarenheter från oftaförekommer att hund som visat benägenhet att bita människor eller djur inteanses bitsk när den bedöms i neutral miljö. Det är således ägarens olämpligainflytande på hunden som framkallar Enligt styrelsen bör det även i sådana fall finnas befogenhet attingripa effektivt. Styrelsen anser vidare alt förslaget kommer att medföraökade kostnader för förvaringen av hundar . Det är därförangeläget att i lagen införa en bestämmelse om vem som skaU svara för sådanakostnader. föreslår att polismyndigheten skall få rätt att sätta ut vite föratt förmå hundägare alt efterkomma sådana föreskrifter som meddelats med stödav 3 § första stycket tiUsynslagen. EnligtSveriges djurskyddsföreningars riksförbund bör det föreslagna tredje stycket i3 § kompletteras med en föreskrift om skyldighet för den som dödat hund att överlämnahundkroppen till polismyndigheten. Därigenom skulle tillvägagångssättet vidavlivningen kunna kontrolleras. Föreningenför svensk hjortavel har anfört bl. a. att dov- och kronhjort alltmer börjaruppfödas i hägn. Då hägnaderna inle till rimliga kostnader kan göras så säkraatt de utestänger hundar, finns risk att löslöpande hund tar sig in och dödareller skadar en eller flera hjortar. Eftersom dessa djur i lika hög grad somhemdjur har ekonomisk betydelse för uppfödaren, borde det enligt föreningen avde nya bestämmelserna klart framgå att uppfödare av hjortar i hägn har sammabefogenhet att döda bitsk hund som ägare av hemdjur. I 93§ första stycket rennäringslagen föreskrivs att hund i trakten som ej används irenskötseln skall hållas i band eller instängd, när renar befinner sig inombetesområde där renskötsel då är tiUålen. kan medge undantag.Enligt samma lagrum gäller vad nu sagts också när renar flyttas, om hundensägare i förväg underrättats om tiden för flyttningen. Enligtparagrafens andra stycke får hund dödas av den som äger eller vårdar ren, omhunden anträffas medan den jagar eller på annat sätt ofredar ren inom områdedär renskötsel då är tillålen. Detsamma gäller om hund utan tiUsyn anträffasomedelbart efter det att den på sådant område jagat eller på annat sätt ofredatren. I tredje stycket föreskrivs skyldighet för den som sålunda dödat hund attanmäla förhållandet till polismyndigheten. I94 § stadgas bötesstraff för den som bryter mot 93 § första eller tredjestycket. 4.2 Riksdagensskrivelse 1971: 216 Bestämmelserom oskadliggörande av renjagande hundar och om skyldighet för hundägare atthålla sina hundar borta från renarna fanns upptagna i 38 § i den genomrennäringslagen upphävda lagen (1928r Prop.1974: 81 21 309) om de svenska lapparnas rätt till renbete i Sverige.I sitt huvudbetänkande (SOU 1968 r 16) Rennäringen i föreslogrennäringssakkunniga en reglering i hithörande ämne som i huvudsak motsvaradeinnehållet i 38 § renbeteslagen. Med i stort sett endast en redaktioneU ändringtogs de av de sakkunniga föreslagna bestämmelserna upp i 93 § av det förslag tiUrennäringslag som förelades i prop. Underriksdagsbehandlingen av nämnda proposition yrkades i anledning av deföreslagna bestämmelserna öm rätt att döda hund som ofredar ren i mot. 1971r1279 att 93 § i lagförslaget skulle ändras så att dels hund som låter siguppkopplas inte får dödas, dels skyldigheten alt anmäla dödandet tiUpolismyndigheten skaU fullgöras . Till stöd för dessa yrkandenanfördes bl. a. följande. Det har förekommit upprörande fall där hundarinfångats och bundits vid träd, varefter de slagits tUl döds. Riskerna försådana övergrepp skulle kunna minskas om en bestämmelse införs i lagen atthund som låter sig infångas och kopplas inle får dödas. Om hund måste dödas utei markerna, bör avlivandet få ske endast med skjutvapen. En hund representerarofta betydande värde för sin ägare. Anmälan om att viss hund dödals bör därförgöras till polismyndighet för att inle ägaren skall orsakas onödigakostnader för hundens efterspanande. I sittyttrande över förevarande motionsyrkanden erinrade jordbruksutskottet (JoU 1971r37 s. 53) tiU en början om de bestämmelser rörande rätlen alt döda annans hundsom finns i jaktiagen och tillsynslagen. Sedan utskottet därefter redogjort förde fattade riksdagsbesluten angående dessa beslämmelseranförde utskottet följande. ansluter sig för sin del till deuttalanden som gjorts av 1968 och riksdagar om alt det bör finnassåvitt möjligt likartade bestämmelser om rätt att döda annans hund itillsynslagen, i jaktlagen och i den nya rennäringslagen.