prop · FX03168 · 1974-12-31 00:00:00 — En lagkonstruktion motsvarande den sora gällde i frågaom värdering av obligationer skulle i stor utsträckning överbrygga nuvarandeolägenhet att vid ett och samma bokslutstillfälle nedskriva obligationema tillgällande marknadsvärde om detta väsentligt sjunkit under året.Sparbanksföreningen anför följande skäl för en återgång tUl tidigare tillämpadebestämraelser. Sparbankernas norainella obligationsinnehav i procentav balansomslutningen har efter hand ökat från tUl . Förår 1974 kan andelen beräknas tiU , Sparbankernas krafiigt ökade innehavav obligationer beror dels på de gällandebestämmelserna om likviditetskvoter, dels på de träffadeöverenskommelserna raed myndighetema om den långfristiga bostadsfinansieringen.Vad gäller likviditetskvoten hade sparbankerna vid ingången av ettgenomsnittligt kvottal ora , överenskoraraelsen raed innebaratt sparbankerna successivt skulle bygga upp kvoten tiU lägst . Vidutgången av uppgick den genomsnittliga kvoten till , Denförhållandevis kraftiga ökningen av obligationsinnehavet , från12,9 tUl , förklaras huvudsakligen av att sparbankerna lyfte av drygt770 mUj, kr, i garala bottenlån raot täckning av bostadsobligationer,vUka speciellt erait-terats för att ge sparbankerna raöjlighet att höja sinalikviditetskvoter. Detta utbyte av bottenlån raot bostadsobligationer skeddehelt vid sidan av den med myndigheterna träffade överenskoraraelsen ora denlångfristiga bostadsfinansieringen , har överenskoraraelseträffats att sparbankerna skall öka sitt irraehav av bostadsobligationer raed1 240 railj. Motsvarande överenskoraraelse för innebar ennettoökning raed 800 railj. Sora en följd av de senaste årens utveckling avobligationsinnehavet och de nu sjunkande raarknadsvärdena koraraer sparbankemai bokslutet för att ha betydande nedskrivningsbehov på sinaobligationsportföljer. Vid årets ingång befintliga reserver i obUgationer skillnaden mellan marknadsvärdet och det bokförda värdet har redan väsentligtreducerats i och med de sänkta kurserna. I ett par fall har reser-vemaförvandlats till underskott, vUket i bokslutet för sannolikt måstetäckas genora upplösning av befintliga reserver i obundna krediter. Skulleännu en räntehöjning äga rura och kurserna därmed ytterligaresjunka, skulle ett antal sparbanker koraraa i en raycket svår situation, Oraexerapelvis raarknadsvärdet på den /74 befintiigaobligationsportföljen skulle sjunka totalt skulle ett antalsparbanker få ta i anspråk hela den befintiiga nedskrivningsreserven inkl,reserven i obundna krediter särat överskott för att nedbringa detbokförda värdet på obUgationerna till på bokslutsdagen gällande marknadsvärde,I några fall skulle de sänkta kurserna tUl och raed kunna leda tiU att del avreservfonden måsteupplösas eller att fast egendom måste uppskrivas för att erforderlignedskrivning av obligationema skulle kunna äga rura. Enligt föreningen är gällande regler för värderingav obligationer motiverade endast om obligationerna betraktas som likvidatillgångar, I verkligheten är det dock endast en marginell del av obUgationernasom kan betraktas som verkligt likvida tillgångar, eftersom handeln på andrahandsmarknadenär begränsad och ett stort utbud av obligationer på denna marknad inte skullemöta motsvarande efterfrågan. Därtill kommer att försäljning avbostadsobligationer i slörre utsträckning inte heller kan ske eftersomsparbankerna skall uppfylla den med delegationen för bostadsfinansieringårligen träffade överenskommelsen om den långfristiga bostadsfinansieringen,vilken inneburit att sparbankerna åtagit sig att svara för en vissöverenskommen nettoökning av bostadsobligationer . Ävenöverenskommelsen om tUlämpning av likviditetskvoter utgör i praktiken ettvisst hinder mot försäljning av obligationer i större utsträckning. Den heltövervägande delen av sparbankernas obligationsinnehav är således att betraktasom en långsiktig placering som inte är avsedd eller möjlig att omsätta iverkligt likvida tillgångar. Med hänsyn till den långsiktiga kursutvecklingenanser föreningen att fluktuerande marknadsvärden som gräns för högsta tillåtnabokföringsvärde medför omotiverade påfrestningar på sparbankernasnedskrivningsreserver och ekonomiska resultat. En lämplig regelkonstruktion är den som gällde försparbankerna innebärande att det högsta tillåtna bokförda värdetpå obligationer schematiskt beräknas med utgångspunkt från medelräntan underde på obligationer som utfärdats av staten, hypoteksbanken ochstadshypolekskassan. Med anledning av de stora nedskrivningsbehov som redanfinns i sparbankerna, och som skulle bli än större om kurserna sjunkerytterligare , bör en lagändring vidtagas så attde nya reglema kan tUlämpas i bokslutet för innevarande räkenskapsår. Föreningen hemställer om en ändring av 48 §sparbankslagen i enlighet med det sagda och hänvisar också tUl det likartadeförslag som lagts fram av ulredningen om den kreditpolitiska lagstiftningen (seavsnitt 3.4.9). Så gott som fullständig enighet råder om att enkreditpolitisk lagstiftning behövs också i fortsättningen, även om olikasynpunkter framförs beträffande omfattningen och användningen av dekreditpolitiska instrument som kan komma i fråga. Flertalet remissinslanser äri huvud- sakpositiva tiU det av utredningen framlagda förslaget till ny kreditpolitisklagstiftning. Bland dessa remissinstanser är statskontoret, bankinspektionen,försäkringsinspektionen, , , delegationenför bostadsfinansiering, bostadsfinansieringsutredningen,riksbanksfullmäktige, (raajoriteten), riksgäldsfullmäktige (majoriteten), TCO,LO, stadshypolekskassan, HSB, och . Majoriteten av riksbanksfullmäktige framhåller attutredningsförslaget till stor del innebär att en rådande praxis pådet kreditpolitiska området kodifieras. Fullmäktige har inte något att erinramot utredningens distinktion mellan de olika kreditpolitiska instrumenten, innebärandeatt likviditets- och kassakrav samt emissionskontroll bör vara normala inslag ikreditpoliliken och övriga instmment är extraordinära medel. Likviditets- ochkassakrav har kommit alt framstå som naturliga komplement tUldiskontopolitik och likviditetspolitik. Reservkrav av dessa slag används för övrigti alla länder med raarknads-ekonomi och anses som ett normalt och perraanentinslag i kreditpolitiken. Under de förhållanden som råder på den svenskakreditmarknaden kan även emissionskontrollen föras till denna kategori.Riksbanken bar således ett permanent behov av att kunna utnyttja nämnda tre kreditpolitiskamedel. Utlåningsreglering, placeringsplikt och räntereglering bör däremotbetraktas sora instmraent avsedda att lösa specifika svårigheter ellerutnyttjas i raera svårbemästrade situationer då de normala instrumenten intevisar sig vara tillräckliga. Fullmäktige understryker behovet av flexibilitetvid användningen av de kreditpolitiska medlen. De institutionella förhållandenapå kreditmarknaden och de politiska målen undergår ständiga och ibland storaförändringar. Detta har fört med sig att den nuvarande detaljeradelagstiftningen inte komrait att svara raot de krav det funnits anlednrag ställapå den. På bostadsorarådet har prioriteringsområdet vidgats. Tillfinansieringen av nyproduktionen av bostäder har koramit finansiering avbostadskompleraent av olika slag, olika allt eftersom tiden gått, och påsistone har finansiering av ombyggnad av fastigheter blivit en fråga av högangelägenhetsgrad. Den pågående omprövningen av bostadsfinansieringen kan ledatill lösningar som inte är förenliga med den nuvarande placeringskvotslagen.Det är lätt att se att den föreslagna placeringsplikten däreraot kan anpassastill alla sannolika framtida bostadsfinansieringssystem. På penningmarknaden hartidvis kredittyper utvecklats som inte passat in i likviditetskvotsberäkningarnaenligt regler. Det internationella valutasysteraets utformning kanmedföra ändringar i bedömningen av den önskvärda volymen av bankernasvalutabehållningar. Karaktären av de enligt nuvarande regler i beräkningeningående utiändska fordringarna och skulderna har också blivit merdifferentierad järafört raed de enkla transak-tionskassor som lagfömtsatte. De består nuraera, utöver ar-betsbalanser, av raer eller raindrelångfristig kredilgivning eller refinan- sieringav krediter, som inte kan jämföras med likvida tUlgångar. Detta gäller även detillgodohavanden som bankerna håller utoralands för att balansera inlåning pås. Beräkningsreglerna för ställningen mot utländska bankermåste kunna sraidigt anpassas efter utri-kesrörelsens alltraer kompliceradestruktur så att de når sitt syfte. Den flexibilitet som den nu föreslagnalagstiftningen skulle ge skulle möjliggöra en ändamålsenlig tiUämpnmg av dekreditpoliiiska medlen, något som är ett allmänt intresse men också oftavärdefullt för de berörda kreditinstituten. Enligt fullmäktige ger förslaget en störreallsidighet och anpassbarhet hos dessa medel så att det blir möjligt att bättreän tidigare möta förändringar pä kreditmarknaden, vare sig det gällerpenningmarknadens arbetssätt, AP-fondens roll på kapitalmarknaden ellerinförandet av nya system för bostadsfinansieringen. Detta får betraktas som ettviktigt framsteg med tanke på den föränderlighet sora kännetecknar de förutsättningarunder vUka kreditpolitiken skall föras. Fullraäktige frarahåller att raotiven för denkreditpolitiska lagstiftningen i raycket hängt sararaan raedbostadsfinansieringens problera. På detta område har en del av formerna ändratssedan beredskapslagstiftningens tUlkorast. Behovet av kreditpolitiskt stöd hardock inte avtagit. Det ställs sålunda nu större krav än tidigare påfinansieringen . Byggnadskrediter skall ges vid rätt tid förvarje projekt inora de av fastställda bostadsbyggnadsprogramraen,Volyraen av byggnadskrediter är betydligt större än för ett tiotal år sedan ochkoramer att så förbli , ttots att ett mindre antal lägenheterbyggs än under toppåren 19691970. Avlyften av byggnadskrediter tUlslutiiga lån har inneburit en efterfrågan på långt kapital sorakapitalraarknadsinstituten inte haft raöjligheter att tUlgodose, Det har varitnödvändigt att kanaUsera raedel från de snabbt växande bankema tiU den långaraarknaden, I denna bild, kännetecknad av en stor efterfrågan och ett knapptutbud på långt kapital tUl bostadssektorn, har inte någon större ändringinträtt och någon sådan väntas inte heller äga rura under dennärmaste tiden. Fullmäktige framhåller att den föreslagna särskUdaplacerragsplikten liksora den allraänna placeringsplikten kodifierar en praxissora utvecklats och sora tillgodoser syftet att undvikaoacceptabla stömingar i bostadsfinansieringen, Atgärdema raåste kunnagenomföras, även om en uppgörelse inte kan nås med aUa parter, ochberedskapslagens syfte är att satta myndighetema i stånd att raöta desvårigheter sora skulle uppstå i ett sådant läge. Mot bakgrund av att storadelar av den föreslagna lagstiftningen har till syfte att underlättabostadsfinansieringen kan den frågan ställas, om inte ställningstagandet tUlden kreditpolitiska lagstiftningen skulle skjutas upp tUl dess behandlingen avkomraande förslag om bosladsfinansieringssystemet avslutats. Några bärandeskäl för uppskov kaneraellertid inte häratas utifrån osäkerheten ora fraratida system för bostadsfinansiering.Detta står klart, ora raan analyserar kreditmark-nadseffekterna av tänkbaraförändringar av sådana systera. Det mest radikala brottet raed nuvarandeförhåUanden vore en totalfmansiering över statsbudgeten. BortfaUet avbostadslån och bostadsobligationer sora lånerastmraent på raarknaden skulle dågå hand i hand raed en ökning av statens långfristiga upplåningsbehov. Deraotiv sora furas för den allraänna placeringspUkten skuUe följaktligen kvarståoförändrade. Sararaa slutsats gäller givetvis vid mindre radikala förändringar.En viss specifik ändring av bostadsfinansieringssystemet skuUe dock kunna göraden föreslagna lagstiftningen meningslös på en punkt, näraligen orabankinstituten inte längre skulle komma att lämna byggnadskrediter. I detta ioch för sig föga sannolika faU skulle raotiven för den särskUdaplaceringsplikten efter en övergångstid bortfaUa. Behovet av en förbättradlagstiftning hänger också sararaan raed utvecklingen på det statsfinansieUaorarådet. Vid den tid beredskapslagstiftningen infördes var statens budgettotalbalanserad. Utgifter och inkoraster uppvägde varandra och några förkrecUtpoUtiken svårhanterUga effekter på bankemas, företagens och hushåUenslikviditet följde inte av budgetutfallet. Under konjunkturavraattningen åren19671968 uppkom budgetunderskott på något över 3 000 mUj. sora sedanvuxit tUl över 6 000 raUj. och fortsätter att växa mycket snabbt. DenUkvi-ditetsuppbyggnad i ekonomin som följer av stora och ihåUande budgetunderskottkan inte snabbt neuttaUseras, om en ändring i det ekonomiska läget skullekräva en åtstramning. En rainskning av underskottet, i övrigt väl anpassat tilldet nya läget, bUr helt otillräcklig för att suga upp de gångna årenslikviditetsuppbyggnad, åstadkoramen av budgetunderskotten underkonjunkturavmattmngen. FuUmäktige understryker att den fortskridande ökningenav budgetunderskotten ställer stora krav på kreditpolitiken, om kraftigaprisstegringar skaU kunna undvikas och därav följande underskott i bytesbalansenpå gmnd av ett försämrat konkurrensläge. En okontrollerad likviditetsökning hardessutom återverkningar på betalningsbalansen genora den tendens tUlkapitalutsttöra-ning den medför. Till dessa risker av internt ursprung kommeroljeprisstegringarnas direkta och indirekta negativa effekter påbytesbalansen, som gör läget än mer tiUspetsat. För att de problem somkännetecknar dagens ekonoraiska situation skall kunna beraästtas fordras ettbrett register av kreditpolitiska medel och den kreditpoUtiska lagstiftningutredningen föreslagit är en klar förbättring härvidlag. Den rådande osäkerheten,sora skapats inte rainst av den intemationeUa ekonomiska situationen, gör attdet är angeläget att den föreslagna kreditpolitiska beredskapslagstiftningen genoraförsutan dröjsraål. EnUgt fullraäktige innebär förslaget att lagen skall varaperraanent i realiteten ingen större förändring. Lagen kan vid behov ändrasliksora det går att ändra nuvarande 5 1974.1 saml Nr 168 lagarutan att avvakta giltighetstidens utgång. Fullmäktige, som menar att frågan ombegränsad gUtighetstid är av jämförelsevis underordnad betydelse, anser attutredningen valt den bästa lösningen. Riksgäldsfullmäktige (majoriteten) bar i förstahand beaktat statens intresse som låntagare på kreditmarknaden och har meddenna utgångspunkt inte funnit anledning till erinran mot utredningensförslag. Bankinspektionen framhåUer att de under årens loppupprepade besluten om förlängning av de nuvarande kreditpolitiska lagarna harbekräftat behovet av att ha en sådan lagstiftnmg sora ett perraanent hjälpmedelför en kreditpolitik som Ugger i linje raed den av statsraakterna bestämdaekonomiska politiken. Inspektionen tiUstyrker därför att de tre gällandelagarna byts ut mot en permanent lag med bibehåUen karaktär av fullraaktslag.Vad gäller uttedningens strävan att göra lagen konkurrensneuttal för de olikabankinstituten frarahåller inspektionen att de kreditpolitiska åtgärdernaraåste bestämraas med hänsyn till de förhåUanden som faktiskt råder.Inspektionen konstaterar att stora olikheter kvarstår i fråga ora institutensstmktur och inriktning. Detta anges gälla både mellan de skilda typema avinstitut och vUket särskilt gäller inora sparbankssektom raellan institutav samraa slag. Olikheterna torde enligt inspektionen vara av bestående natur.Av en i yttrandet intagen tabell över bankinstitutens utlåningsstruktur vidutgången av fraragår bl. a. att av affärsbankemas totala utlånrag 37,avsåg lån tUl bostadssektom och att motsvarande procenttal för sparbankerna(inkl. ) och jordbrakets kreditkassor (inkl. JordbruketsBank) var 70,9 resp. 15,2, Enligt bankinspektionen kan samordnadebanklagstiftning som inte tog sikte på rådande förhållanden utan avsåg attgöra det raöjligt för instituten att utvecklas i samraa riktning knappast ioch för sig vara ett avgörande raotiv för en enhetlig beredskapslagstiftning.Tvärtora skuUe intresset av konkurrensneutralitet kunna tala för en i vissaavseenden differentierad lagstiftning. Uppenbara svårigheter föreligger dockatt så differentiera en beredskapslag att den i alla lägen beaktar de faktiskaolikheterna instituten eraeUan. Inspektionen ansluter sig därför raedundantag av föreslagna specialregler för och Jordbmkets Bankvid beräkning av likviditetskvot till den princip ora enhetiighet för bankinstitutensora lagförslaget bygger på. Inspektionen understryker eraellertid att deolikartade faktiska förhåUandena så långt det över huvud taget är raöjligt börkoraraa till uttryck i tUlärapnings-föreskrifter. För denindividuella anpassningen av dessa föreskrifter torde krävas ingåendediskussioner med berörda parter. tiUstyrker att utredningensförslag läggs till grund för lagstiftning. påpekar attutredningsförslaget stämraer överens med det regelsystem som tiUämpats pågmndval av överenskommelser Detta regelsystem har inneburit ett visst stöd åtkreditpolitiken raed hänsyn till de arbetsuppgifter som lagts på densamma inomramen för den aUmänna ekonomiska politiken med den inriktning denna haft. Detförefaller vidare sannolikt att det även för fraratiden koraraer att finnas ettbehov av de kreditpolitiska hjälpraedel som det framlagda lagförslaget äravsett att ge tillgång till. Därmed finns enligt konjunkturuistitutetsuppfattnmg tUlräckliga skäl att i huvudsak tillstyrka utrednmgens förslag. Viduppläggningen av den ekonomiska politiken raåste det emellertid vara av värdeatt närmare känna till verkningsförmågan hos de olika styrmedel som står tUlbuds. Ett betydelsefullt spörsmål gäller sålunda vad sora kan uppnås genora dekreditpolitiska hjälpraedel varora här är fråga och i vad mån dessa kan ersättaandra medel inora kreditpolitiken, liksora inora den ekonomiska politiken iövrigt. Utredningen har endast i begränsad utsträckning ägnat sig åt dessafrågor. Sålunda förekoraraer inte någon raera ingående analys av de olikainstmmentens verkningsförraåga på de realekono-miska målvariablerna.Utredningen redogör visserligen för de kreditpolitiska åtgärdernas syften menfrågan kvarstår vilken preciserad verkningsgrad sora uppnåtts i synnerhet pådet reala orarådet. I utredningen belyses förvisso instmraentens positivaverkningar på det finansiella orarådet raen effektema på den reala sidan avekonorain har inte närraare behandlats. Resultatet av en undersökning avkreditpolitikens effekter åren 19691971 på industrins och komraunemasinvesteringar tyder på att inverkan var förhåUandevis begränsad underkreditåtsttainningen åren 19691970. Enligt institutets uppfattning finns behovav fortsatta utredningar rörande dessa frågor. LO anser det viktigt att de stabUiseringspolitiskaraecUen korapletteras raed en perraanent, sararaanhållen lagstiftning förkreditpolitiken sora därigenora kan bli effektivare. LO finner utredningensförslag tUl fören-hetUgande och förenkling av lagstiftningen välbetänkt ochtillstyrker därför förslaget. Även TCO tUlstyrker förslaget och understrykeratt olika penningpolitiska åtgärders effekter på sysselsättningen särskiltmåste beaktas när lagar på ifrågavarande område stiftas och tiUärapas. Kammarrätten i frarahåUer att ettdetaljerat regelsystera i fråga ora olika kvoter i enlighet med nu gällanderegler förutsätter relativt statiska förhåUanden för att motsvara systemetssyfte. Denna förutsättning synes f. n. inte föreligga på kreditraarknaden, soraav skilda skäl och i olika hänseenden är underkastad ständiga förändringar.Detta talar för att i lagtexten intagen detaljreglering såvitt raöjligt begränsasoch att den rayndighet sora under har det direkta ansvaret för denekonoraiska politiken anförtros uppgiften att inora i lagtexten angivna ramarmeddela föreskrifter för tUlärapningen. Kararaar-rätten anför vidare att,särskUt raot bakgmnden av att talan inte skall få föras raot riksbankensbeslut, det får anses angeläget att garantier ska- pasför att rUcsbankens detaljreglerande föreskrifter utforraas på gmndval avbästa raöjliga underlag. Det får fömtsättas att , innan föreskriftenligt lagen utfärdas, i fråga om de praktiska följdema av planerad föreskriftsamråder med och inhämtar synpunkter från företrädare för kreditinstitutensorganisationer och i förekomraande fall från StäUföreträdare för enskildakreditinstitut. Utgår nu gäUande detaljreglering ur lagstiftningen ochöverlåts regleringen på , synes det lärapligt att det uttryckligenslås fast att samråd skall ske innan föreskrift utfärdas. Statskontoret tillstyrker att de tre nu gäUandelagarna förs sararaan tiU en permanent lag med karaktär av fuUraaktslag. Ilikhet med utredningen betraktar statskontoret lagförslaget sora i huvudsak enteknisk revidering av gällande lagstiftning och finner därför ingen anledningatt granska de kreditpolitiska medlens tillämpUghet under olikasarahälls-ekonoraiska betingelser. De föreslagna ändringama innebärande enhetligheti behandlingen av olika bank- och kreditinstitut särat förenkling avlagstiftningen finner statskontoret väl raotiverade. Statskontoret pekar bl.a. på att den nuvarande detaljregleringen i fråga ora beräkning av likviditets-och placeringskvoter har visat sig raedföra begränsningar i den kreditpoliiiskaeffektiviteten. , som granskat förslaget från desynpunkter styrelsen har att företräda, tUlstyrker en lagstiftning medföreslaget syfte och innehåU. Flera andra remissinstanser frarahållerförslagets betydelse för bostadsbyggandets finansiering. Bland dessa ärstatskontoret, bostadsfinansieringsutredningen, delegationen förbostadsfinansiering, HSB, , och , vars yttranden häromnärmare redovisas i det följande (avsnitt 5.5 och 5.6). Stadshypolekskassan påpekar att kassan berörsdirekt av reglerna ora eraissionskontroll, räntereglering ochuppgiftsskyldighet samt indirekt av bestämraelserna om likviditetskrav ochplaceringsplikt genora att kassan utger bostadsobligationer. Vad gäller deindirekt på kassan verkande raedlen kan en tUlämpning av bestämraelsernaotvivelaktigt koraraa att positivt påverka kassans raöjUgheter att skaffaraedel. Från de synpunkter kassan har att företräda finns därför ingen erinranmot förslagen. har inget att erinra emot att de nuvarandetre lagarna slås samman till en enda. anser därraed eraellertid inteatt den nuvarande placeringskvotslagen utgjort något sora helst hinder för attförse bostadsproduktionen med det långfristiga kapital som från tidtUl annan funnit anledning att rekommendera. Det har visserligen, framför aUtunder senare år, funnits svårigheter att finansiera bostadsbyggandet. Dettafår eraellertid anses främst bero på att bostadsproduktionens omfattning intestått i rimUg proportion tiU disponibla resurser inora kapitalraarknaden.Sammanslagningen av de tre lagama tUl en löser självfallet inte detta problem.Lösningen av finanssvårighetema drastiskakreditåtstramningen ledde tUl ökad likviditetspreferens och en lägreinvesteringsvUja. Detta har inneburit svårigheter att senare få tUl stånd denexpansion i näringslivet som är nödvändig för en god utveckling avsysselsättningen och betalningsbalansen på . Syftet med enkreditprioritering är oftast att framtvinga långivning på bUligare villkor änpå en fritt fungerande kreditmarknad. Subventionerna bekostas ytterst avinsättarna och sparama i kredit- och försäkringsinstituten. Om man villsubventionera kostnaderna för en viss sektor, bör man emellertid enligtbankföreningens uppfattning inte göra detta genom ransonering och prisregleringpå kreditmarknaden, Nackdelama på kre-dUmarknaden raed ett sådant arrangeraanghar belysts i det föregående. Härtill koraraer att storleken av deninkorastoraförddning sora åstadkoms genora prioriteringen inte kan fastställasoch bli föreraål för sedvanlig budgetpolilisk prövning. anserdet därför vara bättre att i stäUet över statsbudgeten subventionera denaktueUa sektorns kostnader genom bidrag i erforderlig omfattnmg.