prop · FX03168 · 1974-12-31 00:00:00 — Att kreditmarknaden under lång tidkännetecknats av brist på långfristigt kapital och att den nu aktuellalagstiftningen tUl en del raotiverats av detta faktum minskar inte oron för dekonsekvenser den föreslagna bestämraelsen kan få. De skäl, som kunnat åberopasför den års lagstift- ninggällande särbestämraelsen för sparbankernas värdering av obligationer, synesenUgt karamarrätten inte längre aktuella. Motivet var till väsentUg delsparbankemas i hög grad långfristiga, delvis bundna utiåning. En sådanutlåning kan ur ekonoraisk synvinkel åtrainstone i viss mån sägas ligga innehavav anläggningstUlgångar nära. Det kunde därför med detta synsätt finnas visstfog för en mindre uppmjukning för detta särfall av den gmndläggande regeln förvärdering av omsättnings-tUlgångar. Förhållandena är emellertid nu heltändrade. Genora ändringar i banklagstiftnmgen har reglema föraffärsbankemas och sparbankernas rörelser fått en i det närraaste identiskutforraning. Förändringarna synes såvitt här är av inttesse för sparbankernasdel innebära övergång från relativt sett något statiska tiU mera dynamiska förhållanden.Den föreslagna ändringen i värderingsreglerna blir gällande helt oberoende avom något förordnande enligt lagen om kreditpolitiska medel utfärdats eller inteoch för övrigt helt oberoende av om eventuella kreditpoliiiska överenskommelsermellan och bankinstituten träffats eller ej. Enligt karamarrätten är det sannolikt attriksbankens kreditpolitiska verksarahet kommer att bedrivas så, attbankinstituten under relativt långa tidsperioder koramer att redovisaförhåUandevis stora innehav av obligationer. Det synes mot bakgrund härav frånrättsskyddssynpunkt angeläget att föreskriftema enUgt den föreslagna lagenutformas så, att man i görligaste mån undviker risker för påfrestningar förbankinstitutens redovisade resultat. För enskUda konkreta faU, där sådan riskkan antas föreligga, har att använda sig av de raöjligheter tUl särskUdahänsyn sora den föreslagna lagen ora kreditpolitiska raedel erbjuder. Bankinspektionen fraraför också vissa invändningarraot de föreslagna ändringarna i banklagstiftningen och anför bl. a. följande.De föreslagna reglema ora placeringsplikt för att tillgodose det långfristigakreditbehovet fÖr frärast bostäder kan leda till orafattande obligationsinnehavi bankinstituten och stora nedskrivningsbehov vid kursnedgång. För att minskade påfrestningar på det redovisade ekonoraiska resultatet, sora kan bli följdendärav, föreslår utredningen att obligation skall få upptas tUl ett värde soragrundas på medekäntan på statsobligationer. EnligtgäUande bestämraelser får obligation inte upptas över sitt verkliga värde, dvs.raarknadsvärdet. En bestäramelse liknande den nu föreslagna gällde före år1969 för sparbanker och har övergångsvis fått tiUärapas av sparbank förobligation förvärvad före näranda år längst t, o, ra, bokslut, I denraån obligationer skaU bettaktas som verkligt Ukvida tUlgångar finns skäl föratt endast den nuvarande regeln, sora direkt anknyter tUl raarknadsvärdet, skaUfå tillärapas. Ett sådant bettaktelsesätt är dock inte överensstäramande medverkligheten. Obligationema är vid störte utbud inte i reell mening lUcvida.Ett huvudsyfte är eraellertid här prioriteringen av särskilt bostadsfinansieringen.Mot en strikt tUlärapning av gällande regel kan invändas att den i vissa lägenkan få en starkare inverkan på det redovisade ekonomiska resultatet än vad somär motiverat raed hänsyn till utvecklingen på något längre sikt.Bankinspektionen kan därför i princip tillstyrka att bankinstituten fårraöjlighet att i fråga ora värdering av obligationer successivt anpassa sigefter ändrade räntelägen. Den nu föreslagna regeln sträcker sig emellertidenligt bankinspektionen längre än den tidigare bestämmelsen i sparbankslagen,som gällde endast för obligationer utfärdade av staten, allmänna hypoteksbankenoch stadshypolekskassan. Beträffande andra fullgoda obligationer föreskrevsparbankslagen visst tillägg till den beräknade medelräntan. Vidare föreslåsatt ränteberäkningen skall utgå från räntan på enbart statsobligationer.Enligt sparbankslagen grundades medelränteberäkningen på obligationer, somutfärdats av staten, hypoteksbanken och hypoteks-kassan. Med hänsyn tilllagändringens syfte och vad som tidigare gällt bör den nya bestämraelsentillämpas endast för obligationer som avses i 57 § första stycket A 2banklagen, dvs, obligationer som utfärdats av staten, kommun eller därmedjämförlig samfällighet, allmän kassa eUer inrättning, vars reglementefastställts av Konungen, eller kreditaktiebolag. Vidare finns det enligtinspektionens uppfattning skäl för att den period för vilken raedelräntanberäknas begränsas lill . En fem-årsregel medger bättre anpassning av detbokförda värdet tUl marknadsvärdet och är att föredra med hänsyn till detallmänna intresset av att redovisningen så långt möjligt visar den aktuellasituationen. Enligt inspektionens uppfattning bör också det av utredningenangivna syftet med lagändringen kunna uppfyllas med en femårsregel.Inspektionen föreslår alltså att den särskilda värderingsregeln får tillämpningpå obligationer som avses i 57 § första stycket A 2 banklagen och att detvärde till vilket obligationerna får upptas grundas på ett medeltal under femår. Inspektionen förordar att raedelränteberäkningen enligtnu föreslagna lagändringar får grundas på samma slags obligationer som tidigareenligt sparbankslagen, nämUgen obligationer, som utfärdats av staten, allraännahypoteksbanken och stadshypolekskassan. Därmed får räntan påbostadsobligationer ett utslag i medeltalet. Dessutom skulle inspektionensarbete med fastställande av medeltalsvärdet väsentligt underlättas, om det fördenna beräkning grundläggande materialet inte förändras, TUl skillnad frånbanklagen och jordbrakskassdagen innehåller sparbankslagen (48 § förstastycket 2,) särskUda bestämmelser om värderingen av räntebundna lån. Liknandebestämraelser kora på grund av särbehandling av sparbankernas värderingsreglerinte att införas för affärsbanker och jordbrukskassor. Även dessa instUut haremellertid rätt att lämna räntebundna lån, vUket också förekommer i viss ora änbe-9 1974. Möjligheten av en ökad dylik utlåning kan inte uteslutas.Inspektionen anser därför att den förutnämnda bestämmelsen i sparbankslagen böri samband med den av utredningen aktualiserade lagändringen tas in även ibanklagen och jordbrukskasselagen. erinrar om att ett omfattandeinnehav av obligationer kan, vid en nedgång av obligationskurserna, medförasärskilda påfrestningar för bankernas redovisade resultat. Utredningensförslag tUl en ändring i banklagstiftningen, så att bankerna kan upptaobligationerna till ett högre bokfört värde än marknadsvärdet, illustrerar attomfattande obUgationsinnehav kan medföra allvarliga problem för bankerna.Enligt bankföreningens uppfattning utgör detta ett starkt motiv för attbankerna inte bör åläggas placeringar som är oförenliga med derasverksamhetsinriktning och struktur. anser det ekonomiskt osuntatt söka lösa problemen genom att införa möjligheter att bokföra obligationernatill ett högre värde än verkliga värdet och avvisar därför förslaget omändring i banklagstiftningen. Kreditpolitiken ingår som ett viktigt led i denallmänna stabiliseringspolitiken. Tillsammans med finanspolitiken harkreditpolitiken sålunda tUl huvudsyfte att upprätthålla balans isamhällsekonomin. Kreditpolitiska åtgärder används för att påverka den totalaefterfrågan på varor och tjänster så att den hålls inom ramen för tillgängligproduktionskapacitet. 1 liksom i de flesta andra länder harkreditpolitiken emellertid använts inte bara för att upprätthålla den inrebalansen i samhällsekonomin utan också för att motverka rubbningar i den yttrebalansen. De ökade transaktionerna med omvärlden har medfört ett större beroendeav utvecklingen på de utländska kreditmarknaderna. Kreditpolitiken har därmedefter hand i ökad grad inriktats på att skapa jämvikt i betalningsströmmarnaöver gränserna. Inom ramen för de åtgärder som bedöms nödvändigaför att åstadkomma balans i samhällsekonomin används kreditpolitiken också tUlatt styra de tillgängliga finansieUa resurserna i viss riktning så att kreditbehovsom är särskilt angelägna skall kunna täckas. Kreditpolitiken måste drivas såatt de upplåningsbehov som statsmakternas utgiftsbeslut ger upphov till kantillgodoses. I har bosladspolitiken ställt särskUda krav påutformningen av kreditpoliliken. En given utgångspunkt för denna har varit attpå kreditraarknaden skapa utrymme för de kreditbehov som följer av debostadspolitiska program som fastställs av regering och riksdag. DetraditioneUa kreditpolitiska medlen utgörs av dis- kontopolitikoch av marknadsoperationer. Genom diskontot, dvs. den räntesats som riksbankentillämpar vid utlåning till banker, har ett starkt inflytande påbankernas räntesatser vid in- och utlåning. Marknadsoperationer, dvs.centralbankens köp och försäljningar av obligationer eller skattkammarväxlar,påverkar bankernas kassaställning oeh likviditet och på så sätt också bankernaskredilgivningsförmåga. I har raarknadsoperationer under efterkrigstidenfrämst företagits i form av upplåning för statens räkning. Behov har förelegat att komplettera detraditionella kreditpoUtiska medlen med andra för att avsedda effekter skallkunna nås. I många landar finns möjligheten att ställa krav på bankernaslikviditet och kassahållning och att vidta andra, särskilda åtgärder i syfteatt göra de traditionella medlen effektivare. Sådana kompletterande kreditpolitiskamedel har i använts . Särskilt under senare århar kreditpolitiska åtgärder av olika slag använts som led i strävandena attupprätthålla den inre och yttre balansen inom samhällsekonomin och tillgodosede prioriterade kreditbehoven. Den senaste översynen på det kreditpolitiskaområdet ledde till den alltjämt gällande kreditpolitiska lagstiftningen från är1962. Lagstiftningen omfattar tre lagar. Likviditets- och kassakvotslagen(1962: 256), placeringskvotslagen (1962: 257) och ränteregleringslagen (1962:258). Lagarna har karaktär av fuUmaktslagar, vilket innebär att de kantill-lämpas efter förordnande av Kungl. Maj:t sedan fullmäktige i riksbankengjort framställning om det. Lagarna är tidsbegränsade men har efter handförlängts i perioder . Genom beslut av vårriksdag harlagstiftningen förlängts tills vidare, dock längst till utgången av (prop. 1974: 106, FiU 22, rskr 219). Likviditets- och kassakvotslagen får tillämpas närdet prövas oundgängligen nödvändigt för atl uppnå del mål som fastställts förriksbankens penningpolitiska verksamhet. Grundtanken bakom lagen är attriksbanken skall ges möjlighet att på ett mera direkt sätt påverka volymen avde tillgångar som bankerna kan disponera för utiåning. Förordnande omlikviditetskvot kan tillämpas på bankaktiebolag, sparbanker och centralkassorför jordbrukskredit. Likviditetskvot innebär att krav ställs på attnettobeloppet av ett instituts kassa, skattkammarväxlar, vissa obligationer ochandra i lagen angivna likvida tUlgångar skall stå i viss relation tUlinstitutets samtliga förbindelser med vissa undantag. Genom att statspapper ochbostadsobligationer ingår bland de likvida tUlgångarna ger ett förordnande omlikviditetskvot vid sidan av syftet att påverka utlåningen totalt sett också den effekten att statens och bostadsbyggandets kreditbehov prioriteras.Förordnande om kassakvot kan tillämpas på bankaktiebolag. Med kassakvot avsesförhållandet mellan bankens medel som innestår på checkräkning i riksbankenoch bankens förbindelser. Genora förordnande ora kassakvot binds sålunda i vissutsträckning bankernas kassaraedel så alt dessa inte kan tas i anspråk för enökad kreditgivning. Placeringskvotslagen öppnar raöjlighet förriksbanken att i extraordinära situationer direkt styrakapitalmarknadsinstitutens placeringar så att från samhällets synpunkterviktiga finansieringsbehov tillgodoses. Förordnande om placeringskvot fårsålunda ges när detta på grund av utomordentliga omständigheter bedöms soranödvändigt för att tillgodose behovet av långfristig kredit åt staten ellerför bostadsbyggandet. Lagen kan tUlämpas på försäkringsbolagen, sparbankema,AP-fonden och tidigare också på postbanken. Med placeringskvot avses att enviss andel av ökningen av ett instituts totala placeringar skall redovisas i förbindelser, som utfärdats av staten, eller ibostadsobUgationer eller i vissa andra prioriterade tillgångar. Lagensextraordinära natur komraer till uttryck bl. a. i att kvoten, högst , skallfastställas av Kungl. Ränteregleringslagen innehåller regler omanmälningsskyldighet beträffande räntesatser m. m. och ändringar i dem, om raaxirairäntaeller rainirairänta för inlåning på bankräkning och om raaxirairänta för utiåningfrån bankinstitut, försäkringsbolag och AP-fonden. Lagen innehåller ocksåregler ora emissionskontroll. kan sålunda föreskriva attobligationer, förlagsbevis eller andra skuldebrev, som är avsedda för denallmänna rörelsen, inte utan tillstånd får utges av annan änriksgäldskontoret och att andra skuldebrev än de nu nämnda inte får utan sådanttillstånd utges av kreditaktiebolag. Förordnande i fråga om ränta elleremissionskontroll får enligt lagen ges bara om det på grund av utomordentligaomständigheter är påkallat för atl uppnå det mål som fastställts förriksbankens penningpolitiska verksamhet. Förordnande med stöd av likviditets- ochkassakvotslagen har meddelats . Kassakvoter gällde föraffärsbankerna den 2 januariden 15 febmari 1968. För saramabankinstitut gäller vidare förordnande om likviditetskvot sedan den 4 mars 1969och nytt förordnande om kassakvot . Ränteregleringslagenoch placeringskvotslagen har däreraot aldrig tUlärapats. Även om denkreditpolitiska lagstiftningen tiUämpats endast i den angivna omfattningenhar den emellertid haft betydelse som bakgrund och raöns-ter för olikakreditpolitiska överenskommelser mellan och kreditinstituten ochäven för rekoramendationer från rUcsbankens sida. gällde idetta avseende placeringsregler raotsvarande placeringskvoter för sparbankema,postbanken, försäkringsbolagen och AP-fonden. Fr. o. ra. skedde ensaraordning för sparbankema och postbanken genora en överenskoraraelse sorainnebar att placeringsreglerna ersattes av likviditetskvoter. Förjordbrukskasserörelsen gällde en rekoraraendation om marginellalikviditets- kvoter,där ökningen av likvida tiUgångar satts i relation till inlåningsökningen.Därefter har för centralkassorna geraensarat gällt likviditetskvoter av samraaslag som gäUer för affärsbankerna. har i fråga om försäkringsbolagenvid flera tillfällen genora överenskoraraelser eller rekoraraendationerbestärat rainiraikvoter raellan ökningen i prioriterade och ökningen av totalaplaceringar. I sammanhanget bör även nämnas de överenskomraelser sora ochförra året träffades raellan delegationen för bostadsfinansiering ochbankinstituten, varigenom dessa institut åtog sig att i viss omfattning ökasitt nettoinnehav av bostadsobligationer. Jag vill också erinra om den serieöverenskomraelser sora i novem ber 1970 träffades mellan ochbankinstituten med anledning av de höjningar av utlåningsräntorna som vissabanker hade företagit samraa år. Genom överenskomraelsema fastställdes bl. a.regler för bankernas räntesättning i fraratiden. Överenskomraelsema svarade ivissa hänseenden mot bestäramelser i ränteregleringslagen. Vidare har riksbankenenligt en överenskommelse utövat kontroll över emissioner av obligationeroch förlagsbevis på samraa sätt sora skulle ha varit fallet vid en tillärapningav ränteregleringslagens regler om emissionskontroll. Ar 1971 tillkallade jag sakkunniga för att göra enöversyn av den kre-ditpolifiska lagstiftningen, I direktiven för uttedningenpekade jag på vissa frågor sora borde behandlas av de sakkunniga. Mot bakgrundav den samordning av bankinstitutens rörelseregler sora genorafördes år 1969borde de sakkunniga undersöka raöjlighetema tiU en samordning av regelsystemet fördessa institut också i den kreditpolitiska beredskapslagstiftningen. Frågan ominförande av regler sora ger raöjlighet att maxiraera viss utlåning, s, k,utlåningstak, borde också utredas. Vidare kunde finnas skäl att ilagstiftningen skriva in regler sora gör det raöjligt att ålägga bankinstitutatt lämna byggnadskrediter för projekt som ingår i det årligabostadsbyggnadsprogrammet för det fall överenskommelse mellan delegationen förbostadsfinansiering och bankinstitulen inte kunde nås. Jag anförde vidare attde sakkunniga borde företa en allmän översyn av den kreditpolitiskaberedskapslagstiftningcn och föreslå de ändringar och åtgärder som varmotiverade med hänsyn till utvecklingen på kreditmarknaden och inombostadspolitiken och lill vunna erfarenheter i fråga om tUlämpning av lagarnaoch överenskommelser av liknande innebörd. Som framgår av vad jaginledningsvis anfört redovisade utredningen resultatet avsitt uppdrag i betänkandet (Ds Fi 1974: 2) Kreditpolitiska medel. I betänkandet framhåller utredningen attutredningsuppdraget gällt alt göra en teknisk översyn av lagstiftningen byggdpå erfarenheterna av användandet av kreditpoUtiska medel och med hänsyn tagentUl de olika ändringar på kredkmarknaden som ägt rum. Utredningen går däremotinte in på frågan hur fördelningen i olika sUuationer bör vara mellan å enasidan de traditioneUa kreditpoliiiska medlen, dvs. marknadsoperationer ochräntepoUtik, och å andra sidan de i lagstiftningen ingående kreditpoliiiskainstrumenten. Enligt ulredningen skaU dess förslag ses som ett försök att inomlagstiftningens ram inordna de medel som faktiskt utnyttjas eller kan tänkasbli utnyttjade inom kredilpolitiken. Utredningenföreslår att reglerna om de kreditpolitiska medlen förs sararaan i en enda lag.Denna skall i likhet med de nuvarande lagarna ha karaktär av fullmaktslaginnebärande att ett förordnande enligt lagen utfärdas av Kungl. Maj:t efterframställning av fullmäktige i . Ett huvuddrag i lagförslaget är atti lagtexten ange enbart ramar och riktlinjer för de olika instrumenten och attöverlåta detaljregleringen åt genom alt banken utfärdar föreskriftersom skall gälla sedan Kungl. May.t meddelat förordnande. Bakgrunden tillförslaget att slopa den nuvarande detaljregleringen i lag är att denna, t. ex.i fråga om beräkningen av likviditetskvoter, enligt utredningen i vissa fallkan lägga hinder i vägen för en ändamålsenlig tiUämpning av ett förordnande omkreditpolitiskt medel. Ett annat huvuddrag i förslaget är att de skUdabankgrupperna behandlas på ett likartat sätt. Detta innebär bl. a. att ettförordnande om kassakvoter skall kunna utfärdas för samtliga bankinstitut samtatt den nuvarande liberalare specialregeln för oehJordbrukets Bank vid beräkningen av likviditetskvoter föreslås upphöra attgälla. Utredningen föreslår att de kreditpolitiska instrument som ingår i dengällande lagstiftningen skall med en något ändrad terminologi ingå även iden nya lagen. Lagförslaget innehåller sålunda regler om likviditetskrav,kassakrav, emissionskontroll, placeringsplikt och räntereglering. Dessutomföreslås att lagstiftningen utökas med två nya kreditpolitiska instrument,nämligen dels utlåningsreglering (s. k. utlåningstak) som innebär att bankernakan åläggas alt hålla sin utiåning under en viss nivå, dels skyldighet förbankinstitut att lämna byggnadskredit för särskilt angivna byggnadsföretag,för vilka statligt bostadslån utgår eller kommer att utgå, s. k. särskUdplaceringsplikt. Den nya lagen föreslås inte bli tidsbegränsad. Några remissinstanser bl. a. bankföreningen,sparbanksföreningen samt en minoritet av riksbanksfullmäktige och en minoritetav riksgäldsfullmäktige hävdar att en ny kreditpolitisk lagstiftning intebör genomföras förrän resultatet av bostadsfinansierings- och kapitalmarknadsutredningarnasarbete föreligger. föreslår att det framlagda utredningsförslagetöverlämnas till kapitalmarknadsutredningen för vidare behandling av dennautredning. Det framhålls bl, a, att ett av den föreslagna lagstiftningenshuvudsyften är att underlätta finansieringen av bostadsbyggandet och att enkomraande reform i fråga om bostadsfinansieringen bör awaktas innan dekreditpolitiska instrumenten fixeras. En ny kreditpolitisk lagstiftning ansesockså kunna bli påverkad av den mera övergripande bedömning av kredit- ochkapital- marknadsproblemensom skall ske inom kapitalmarknadsutredningen. menar attutredningsförslaget inle kan betraktas enbart som en lagteknisk översyn utanockså måste anses innefatta ställningstaganden till hur kreditpolitiken skallföras i fraratiden. I anslutning härtill anlägger bankföreningen vissaprincipiella synpunkter på frågan hur kreditpolitiken bör utformas för attnegativa verkningar på samhällsekonomin skall kunna undvikas. framhålleratt användningen av kreditpolitiska instrument måste anpassas så mjukt som möjligttill konjunkturväxlingarna. Den naturliga rollfördelningen mellan kreditpolitikoch finanspolitik måste därför enligt bankföreningen iakttas i högre grad änsom skett . Föreningen framhåller bl. a. att statsmakternas kravpå bibehållen prioritering av bostadssektorns kreditbehov också iåtstramningstider medfört skadeverkningar för låntagare inom andrasarahällssektorer genom att dessas långsiktiga planering allvarligtförsvårats. Resonemanget utmynnar i åsikten att det vore bättre attsubventionera bostadssektorns kostnad över statsbudgeten i stället för altlösa problemet genora ransonering och prisreglering på kreditraarknaden.Bankföreningen frarahåller vidare att de generella penningpolitiska medlen öppna marknadsoperationer, inkl. statsskuldspolitiken, och diskontopolitik iförsta hand måste användas för att kreditpolitiken skall bli ett effektivtinstruraent i stabiliseringspolitiken. Dessa och liknande synpunkter som framkommit underremissbehandlingen ger mig anledning att något beröra den under senare årförda kreditpolitiken. Till en början vill jag uppehålla mig vid hurIcre-ditpolitiska åtgärder som led i den allmänna ekonomiska politiken använtsför att uppnå de stabiliseringspolitiska raålen. Jag vill också beröra fråganora bostadsbyggandets finansiering och dess betydelse för utformningen av denkreditpolitiska lagstiftningen. började landets valutareservatt minska kraftigt. Minskningen fortsatte i ökad takt under första halvåret1969. Valutaförlusterna orsakades inte enbart av en svag bytesbalans utanockså av elt allt större kapitalutflöde från tiU utlandet. Ungefärsamtidigt som valutaavtappningen började sätta in, förbyttes den inhemskatidigare måttliga tillväxten i produktion och efterfrågan på varor och tjänsteri en brant stegring och övergick tUl en högkonjunktur med starkttryck på produktionskapaciteten. En rad kreditpolitiska ålgärder vidtogs isyfte att minska bankernas utlåningsexpansion och därigenom motverkavalutautströmningen och det begynnande övertrycket inom ekonomin. I febmari1969 höjdes diskontot raed till . Denna åtgärd var motiverad främst avdet växande gapet till den internationella räntenivån och det därav föranleddakapitalutflödet. sararaa år utverkade också förordnandeora likviditetskvoter för affärsbankerna enligt likviditets- ochkassakvotslagen. avkvoterna raedförde straffavgifter. De fastställda kvotema för de femstörsta bankerna och för och samt förövriga affärsbanker låg högre än de tidigare avriksbanken rekoraraenderade kvoterna till följd av något ändradeberäkningsregler. Åtgärderna mot affärsbankerna kombinerades medöverenskommelser om olika placeringsregler för sparbankerna, postbanken,AP-fonden och försäkringsbolagen. Reglerna innebar att en viss kvot avinstitutens placeringar skulle avse prioriterade tillgångar, i huvudsakstatspapper och bostadsobligationer eller andra krediter för bostadsbyggandet.Med centralkassorna för jordbmkskredit överenskoms att en viss del av inlåningsökningenskulle placeras i kassa, obligationer och vissa andra likvida tillgångar. Trots åtstramningsåtgärderna i början av år 1969fortsatte kreditexpansionen som en följd av uppgången i den svenskakonjunkturen.