prop · FX03158 · 1974-12-31 00:00:00 — I sin kommentar tiU artikeln framhöU ILC att uttrycket"stat" här har samraa innebörd som i , Internationelladorastolens stadga, Genévekonventionema om havsrätten och omdiplomatiska förbindelser, dvs, avser en stat i folkrättsUg bemärkelse, I ILC:s utkast hade artikeln ett andra stycke,enligt vUket delstater i en förbundsstat kunde besitta förmåga att ingåtraktater, ora och i den utsträckning som förbundsstatens konstitutionen medgavdet, ILC påpekade i sin komraentar att bestämmelsen inte avsågöverenskommelser sora träffades internt mellan två delstater inora enförbundsstat. Sådana avtal föll under förbundsstatens egen rättsordnmg,Bestäraraelsen gällde endast traktater sora ingåtts av en enhet inora en förbundsstatmed en främraande stat. låg traktatmakten uteslutande hos förbundsstaten,men det fanns ingen regel i intemationell rätt sora hindrade att delstatergavs befogenhet att ingå ttaktater med tredje stat, Det av ILC föreslagnaandra stycket av artikeln blev emellertid inte antaget av konferensen. Under debatten vid konferensen motsatte sigflertalet förbundsstater bestänunelsen i fråga. Den vanligaste invändningen varatt bestäraraelsen gav alltför stort utryrame åt andra stater att tolka förbundsstatemasförfattningar, vUket var en intem angelägenhet. Detta var särskUt olämpUgt, närreglerna om delstatemas traktatmakt byggde på konstitutionell sedvana. Detpåpekades vidare att delstaters förmåga att ingå intemationellaöverenskommelser egentligen berodde av folkrätten. Det räckte inte attdelstaten i förbundsstatens författning bemyndigats att ingå traktater,Dessutora krävdes att andra stater normalt gick med på att ingå sådana avtalmed delstaten, I ett inlägg av den svenska delegationen anmärktesmot den föreslagna bestäramelsen att det inte syntes riktigt att ansedelstaters folkrättsliga behörighet att ingå traktater vara exakt densararaasom deras behörighet enligt intern konstitutionell rätt. Det var rimligt attstater litade på regeringars tolkningar av sina konstitutioner. Huruvida manvar berättigad att förlita sig på en delstats tolknmg av sm konstitutionellabehörighet att ingå traktater, var emellertid en i praxis obesvarad fråga. Problemetsyntes ej raoget för kodifikation. Det var framför allt sora i sinaanföranden förordade att bestämmelsen skulle behåUas. och Vitrysslandhänvisade tUl sin egen praxis och framhöll att de ingått ett stort antaltraktater med utomstående stater, åberopade intemationell praxisoch ansåg att andra stycket av artikeln på ett förträffligt sätt svarade motdenna. Även och uttalade sig till förmån för bestämmelsen. Art, 7 anger i mom. 1 a) att en person anses kunnaantaga eller bestyrka en traktattext för en stats räkning eller uttrycka enstats samtycke till att vara bunden av en traktat, om han uppvisar vederbörligfullmakt, Detsanuna gäUer enligt mom. 1 b) om det fraragår av de berörda staternaspraxis eller av andra oraständigheter att de avsett att anse personen i frågaföreträda staten för sådant ändaraål och att avstå från fullraakt, I mom. 2 anges vissa särskUda fall då en personskall anses i kraft av sin ställning och utan att behöva uppvisa fullraaktkunna utföra handlingar för en stats räkning i samband med ingåendet av entraktat. Sådan "ställningsfullmakt" tiUkomraer enligt punkt a)statschefer, regeringschefer och utrikesministrar generellt för utförande av allahandlingar i samband med ingåendet av en traktat, enligt punkt b) beskickningscheferför antagande av texten tUl en traktat mellan den sändande och den mottagandestaten och enligt punkt c) staters ackrediterade representanter vid eninternationell konferens eller hos en interaationeU organisation eller ett avdess organ, för antagande av texten till en traktat vid den konferens eUerinom den organisation eller det organ där de är ackrediterade, I sin komraentar tUl de aUmänna reglema i artikelnsmom, 1 framhöll ILC att uppvisandet av fullmakter i aUmänhet var det sätt varpåförhandlande staters ombud kunde inför varandra styrka sm behörighet attföreträda staterna vid utförande av de handlingar sora avsågs i artikeln. DettUlkora staterna att avgöra, om de tryggt kunde avstå från kravet påuppvisande av fullmakter. Vid ingående av ttaktater av raera for-raellt slagvar det vanUgt att fullmakter krävdes. Men en betydande del av de modematraktaterna ingicks i förenklad form, varvid uppvisande av fuUmakt oftast intebegärdes. Så som artikeln hade formulerats i ILC:s utkast,innebar den att behörighet att företräda en stat vid ingående av en traktatinte kunde före- liggaannat än i tre faU: när fuUraakt företeddes, när oraständigheterna angav attstaterna avsåg att bortse från fuUraakter och när representanten hade"ställnragsfullmakt" enligt raora, 2, Konferensen vidtog vissaändrragar i ILC:s text, varigenora bestäraraelsema blev ramdre restriktiva, Ienlighet raed ett av och fraralagt ändrmgsför-slag somgodtogs av redaktionskoramittén sttöks sålunda de forraulering-ar sora uteslötbehörighet i andra faU än de i artikeln angivna. Den svenska delegationenanförde i sin raotivering för ändringama, att det kunde förekomraa fall där deutförda handlingama raåste anses ha varit bemyndigade av staten, fastän densora utfört dera inte haft forraell behörighet vare sig genora fulhnakt eUerpå gmnd av sin stälhiing eUer funktion. Artikeln gällde frärast bevisfrågorraen behandlade endast formeUa kriterier. Andra bevis för att staten läranatsitt berayndigande borde inte uteslutas. Däremot avslog konferensen en annan punkt iSveriges och ändringsförslag, eiUigt vUken bestämmelsen i mora, 1b) borde utgå. Från svensk sida anmärktes raot denna besläraraelse, att den varalltför oklar. Den angav inte på vUket sätt en avsikt från statemas sida att avståfrån fuUraakter skulle fraragå av omständighetema. Även om stater ofta underlätatt begära företeende av fullraakt vid ingående av överenskoraraelser i enklaforraer, t, ex, genora noteväxling, kunde därav inte dras slutsatsen att det isådana fall förelåg en rättslig presuration för att representanten berayndigatsav sin stat. Flera andra delegationer motsatte sig dock att raora, 1 b) ströksoch hänvisade tUl att det i så fall inte skuUe någon bestämraelse iartikeln ora fuUraakter sora stämde raed vanlig praxis i fråga oraöverenskoraraelser i förenklad förra. Vissa ytterligare ändringar vidtogs i ILC:s utkast.På förslag av beslöt konferensen att "de berördastaternas praxis" skulle nämnas i mom, 1 b) som exempel på omständigheter,av vilka en avsikt att bortse från fullmakter kunde framgå, Redaktionskomraitténs ordförande yttrade i sinrapport att koramittén var av den meningen att problemen rörande fuUraakter ibetydande utsträckning skulle kunna finna sin lösning genora statspraxis, I fråga ora mom, 2 a) uttrycktes vid konferensenfrån några håU en förhoppning att uttrycket "utrikesministrar" inteskuUe tolkas aUtför snävt. Därvid avsågs de faU då en annan regeringsmedlem, t.ex, en utrikeshandelsminister, hade ansvaret för en viss sektor avutrikespolitiken. Enligt redaktionskomraitténs ordförande var det i sådana fallraöjligt att bestäramelsen i mom. 1 b) angående vederbörande staters praxiskunde befria ministern från att behöva förete fullmakt vid ingående av traktaterrörande frågor inom hans kompetensområde. Konferensen beslöt på förslag av , ochFörenta staterna att utvidga raora. 2 c) sora i ILC:s utkast avsågrepresentanter ackrediterade vid raternationella konferenser eller hosintemationeUa organi- sationersorgan tiU att gälla även för representanter ackrediterade hos eninternationell organisation sora helhet. Redaktionskoramitténs ordförande förklarade i sinrapport att uttrycket "ackrediterade representanter" i mora, 2 c)inte avsåg aUa raedlera-mar av en delegation eller representation utan endastdem som hade rätt att företräda sitt land. Art, 8 avser det faU att en handling i samband meden traktats ingående utförts av någon som enligt art, 7 inte kan ansesbemyndigad att företräda en stat för detta ändamål. Enligt artUeln är en sådanhandling utan rättslig verkan, såvida den inte efteråt bekräftas av staten ifråga. ILC framhöU i sra kommentar att artikeln avsåghandlingar utförda utan något bemyndigande ("authority"). Om en statssamtycke tUl att vara bunden av en traktat uttryckts utan något som helstbemyndigande, hade det ingen verkan, såvida inte saratycket efteråt bekräftadesav staten. Kommissionen hade ansett att detta faU, där det var fråga om avsaknadav saratycke snarare än ogUtigt samtycke, borde behandlas i samband raedreglema om ttaktaters ingående. Situationen var en annan, när den som uttrycktstatens samtycke var berayndigad därtUl raen med vissa inskränkande viUkor,sora han underlåtit att iakttaga. Detta fall behandlades i samband med frågorrörande ett samtyckes ogUtighet (art, 47). ILC anförde vidare att det i ett fall, där det inteförelegat något bemyndigande att ingå en traktat, föreföll klart att staten iprincip måste ha rätt att ta avstånd från sitt orabuds handlmg. A andra sidanfann ILC det vara lika klart att staten, trots att orabudet ursprungligensaknat berayndigande, efteråt kunde godkäiraa hans handlande och därigenomfastslå sitt samtycke tUl att vara bunden av ttaktaten. Staten anses enligt ILCockså ha gjort detta indurekt, ora den åberopar traktatens bestämraelser eUereljest handlar på ett sätt sora visar att den betraktar sitt ombuds handlingsom giltig. Vid konferensen föreslog en ändring soragick ut på att den i artikeln berörda bekräftelsen raåste vara uttrycklig. Motförslaget invändes, bl. a, från svensk sida, att en sådan bestämmelse skuUestrida mot statspraxis. Förslaget avslogs av plenarkoraraittén. Redaktionskommitténbetonade senare genom sin ordförande att ordet "confirraed" avsågbåde uttrycklig och tyst bekräftelse. Förfarandetvid ingående av traktater Art, 9 innehåller i mom. 1 en allraän regel attantagandet av texten till en traktat sker genom samfällt beslut av alla statersom deltar i textens utformande. Regeln gäUer emellertid inte när ttaktattextenantas vid en internationell konferens, I så fall sker antagandet enligt mom. 2genom beslut av två tredjedelar av de närvarande och röstande staterna. Medsamraa majoritet kan den intemationeUa konferensen besluta att till-lärapa enannan voteringsregel för textens antagande, ILC frarahöll i sin koraraentar att antagandet avtexten till en traktat är det led i ttaktatens tUlkorast där de förhandlandestaterna bestäraraer traktatens form och innehåU, De uttrycker därraed inte pånågot sätt sitt samtycke tUl att vara bundna av ttaktaten. När ttaktaterutforraades vid stora intemationella konferenser eUer inora intemationeUaorganisationer, såsom ofta skedde, var textens antagande genoraraajori-tetsbeslut ett norraalt förfarande. Det skulle därför vara orealistisktatt uppstäUa krav på enhälligt beslut sora aUraän regel för traktater sora utforraasvid konferenser eUer inom en organisation, EnhäUighet förblev den aUraännaregeln för bUaterala ttaktater och traktater sora gjorts upp mellan ett fåtalstater. Koraraissionen hade eraellertid för andra traktater föreslagit attbeslut skulle fattas raed två tredjedels majoritet, vilket nuraera blivitvanligt. Den hade funnit att artikeln också borde reglera det beslutsförfarandegenom vUket en konferens kunde fastställa en annan voteringsregel förantagande av texten tiU en traktat. Några medlemmar av kommissionen hadeansett enkel majoritet böra vara tUlräcklig för beslut i en sådanprocedurfråga. Kommissionen hade eraeUertid föreslagit två ttedjedels majoritetäven i detta fall. Hänsyn tUl rainoritets-intressen vid en konferens krävde attkonferensen inte raed enkel raajoritet skuUe kunna besluta att låta antagandetav texten tUl en ttaktat ske med enkel raajoritet. För traktater sorautforraades inora en internationeU organisation raåste den voteringsregel gäUa,sora tiUämpades i det organ där texten antogs. Detta behövde inte nämnas iartikeln, då fallet täcktes av den generella bestämmelsen i art. 5, Enligt lLC:s utkast skulle konferensbeslut somavses i mom, 2 fattas med två tredjedels raajoritet av de"deltagande" statema. Konferensen antog en av ochStorbritannien föreslagen ändring, enligt vilken två tredjedels majoritet av de"närvarande och röstande" statema skaU vara tiUräckligt.FörslagsstäUama frarahöU att detta stod i överenskoraraelse med FN:s ochfackorganens praxis, liksom också raed ttaktaträtts-konferensens egnaomröstningsregler. I art. 10 behandlas tUlvägagångssättet förbestyrkande av att en traktattext är autentisk och slutgUtig, Om inget annatförfarande angetts i själva texten eUer överenskonraiits meUan de stater soradeltagit i textens utforraande, sker sådant bestyrkande genora att dessastaters representanter imdertecknar eUer paraferar antingen traktatens texteUer en slutakt, i vilken texten intagits vid avslutandet av en konferens. EnUgt ILC:s komraentar avsågs i denna artikel detförfarande ("au-thentication") genora vUket bestyrks att entraktattext är autentisk och riktigt återger det slutgUtiga resultatet avförhandlingama. hade detta bestyrkande i allmänhet skett genomundertecknande av texten. Undertecknandet hade också en annan funktion,antingen som ett första steg för tillttäde av traktaten genom ratifikation eUergodkäimande eller som ett uttryck för statens samtycke tiU att vara bunden avtraktaten. Bestyrkandet sammanföU aUtså i dessa fall med undertecknandets andrafunktion, I senare tids praxis hade emellertid utbUdats nya forraer förbestyrkande av en traktattext, t, ex. genora att den vid en diploraatiskkonferens antagna traktattexten intogs i konferensens slutakt. Det förekoravidare att en traktattext "antogs" på ett språk men "bestyrktes"på två eller flera språk. Dessa skäl talade för att bestyrkandet raåste behandlassora ett separat steg i förfarandet vid ingående av en traktat. ILC påpekade att nya sätt att bestyrka enttaktattext också korarait tiU användning inora intemationella organisationer.Inte sällan bestyrktes texten genora att undertecknas av ordföranden ivederbörande organ eUer annan behörig representant för organisationen. Detförekom också att bestyrkandet skedde genom att texten intogs i en avorganisationen antagen resolution. Det var då fråga om traktater antagna inomorganisationen. Dessa fall täcktes av den allraänna bestäraraelsen i art. 5och behövde aUtså inte beröras i förevarande artikel. Artikelnantogs av konferensen utan några ändringar. I de närraast följande artUdarna behandlas olikasätt att uttrycka samtycke till att vara bunden av en ttaktat. Inledningsvisanges i art, 11 att en stat kan uttrycka sådant samtycke genom undertecknande,utväxling av insttument som utgör en traktat, ratifikation, godtagande, godkännandeeller anslutning eUer genom något annat förfarande, ora så överenskommits. Artikeln, sora saknade motsvarighet i ILC:s utkast,antogs av konferensen på förslag av Förenta statema och ,Förslagsställarna framhöll att staters samtycke tUl att vara bundna av entraktat kunde uttryckas på andra sätt än de i efterföljande artiklar särskUtnänmda. Som exempel nämndes att en bUateral ttaktat kunde föreskriva, att denblev bindande när staterna underrättat varandra om att aUa intemrättsliga el- lerkonstitutionella krav var uppfyUda eUer när de för traktatens genomförandenödvändiga raedlen anslagits genom parlamentsbeslut. I art, 12 anges faU där undertecknandet av entraktat innebär att staten samtycker tiU att vara bunden av ttaktaten. Påraotsvarande sätt anges i art, 13 faU där utväxling av instmraent som utgör entraktat har sådan verkan och i art, 14 och 15 fall där samtycket uttrycksgenora ratifikation, godtagande eller godkännande och fall där det sker genoraanslutning, Artiklama avser bl, a, de faU där traktaten själv anger att åtgärdeni fråga har denna verkan eller där det på annat sätt fraragår att deförhandlande staterna var överens därora. Vidare nämns i art, 12 och 14 de falldär en stats avsikt vid iradertecknande av en traktat framgår avrepresentantens fullmakt eller av uttalanden under förhandlingarna. I sin komraentar tUl art, 14 angående ratifikationkonstaterade att ratifikationsförfarandet i sin nuvarande förra utbUdatsunder , utgjorde ratifikationen inte ett godkännande avsjälva traktaten utan en bekräftelse att statens representant varit berayndigadatt ingå traktaten. Statsöverhuvudet gav därraed endast en slutlig bekräftelsepå representantens fullmakt och ansågs därför skyldig att ratificera, orafullraakten varit utfärdad i vederbörlig ordning. kora eraeUertidratifikationen i de flesta faU att tjäna sora ett raedel att underkastaregeringens ttaktatraakt parlaraentarisk kontroll och fick en väsentligt annaninnebörd. Själva traktaten skuUe ratificeras av staten, innan den blevbindande. var flertalet intemationeUa överenskoraraelserforraeUa traktater. Uppfattningen att traktater i regel raåste ratificeras föratt bli bindande var därför naturlig. har de starkt utvidgaderaellanstatliga förbindelsema lett till en allt raera utbredd användning avinternationella överenskommelser av raindre forraellt slag, däriblandnoteväxlingar, och dessa är vanligen avsedda att bli bindande genora enbartundertecknande. ILC ansåg att den oratvistade frågan, under vUkaförhållanden ratifikation krävdes för att traktater skuUe bU bindande,huvudsakligen var teoretisk. De raera forraeUa traktatema innehöU nästan alltiduttryckliga bestäraraelser i sådant hänseende. Det var norraalt att de angavantingen att de skulle ratificeras eller genora bestämmelser att de trädde ikraft vid undertecknande eller vid särskUt angiven tidpunkt eller händelse att ratifikation inte behövdes. Detta förekora även i inforraella traktater,Koraraissionen fann det riktigast att i sitt utkast låta frågan oraratifikation vara beroende av de förhandlande staternas avsikter och avstå frånatt införa en kontroversieU subsidiär regel, 2 1974.1 saml Nr 158 Frågan om införande av en aUmän regel för fall därde avtalsslutande statemas avsikt inte klart fraragår blev föremål för ingåendediskussion vid konferensen. En gmpp av nio latinamerikanska stater föreslog atten sådan regel skulle införas och att presumtionen skulle vara att en traktatkräver ratifikation. Motsatt regel, dvs, att enttaktat skulle presumeras bli bindande genom iradertecknande, föreslogs avTjeckoslovakien, och . Den svenska delegationen anförde attproblemet uppkom mycket sällan i praktiken och att det därför inte var någonstörre skada, om ILC:s text, som lämnade frågan öppen, bibehöUs. Men ora fråganskuUe regleras, talade statspraxis för att iradertecknande borde presumerasvara bindande. En presumtion för att ratifikation var nödvändig skulle intevara förenlig med rådande praxis. Meningama var emeUertid raycket deladebland delegationerna i denna fråga och det blev uppenbart att inget av de bådaaltemativen skulle kunna sarala erforderlig majoritet. föreslog vid konferensen en ny artikel,enligt vUken traktater som bestod av noteväxlingar skulle bli bindande genorautväxlingen av noter, om inte partema komrait överens om annat. Förslaget leddetill att konferensen antog en av redaktionskommittén utforraad särskild artikelom traktater som består av utväxlade instrument, art, 13, vilken saknademotsvarighet i ILC:s utkast. Artikeln innehåUer dock ingen sådan subsidiärregel som föreslagits av utan följer samma mönster som de övrigaartiklama ora formema för uttryckande av saratycke. Den svenske representanten anförde invändningarraot de ändringar som redaktionskomraittén gjort i det polska förslaget. Detkunde inte råda mycket tvivel ora att överenskomraelser sora ingicks genom noteväxlingblev bindande, ora inget aimat stipulerats. Han ansåg attkonferensen därför borde kunna faststäUa en subsidiär regel åtrainstone förttaktater sora hade denna särskilda form. Konferensen antog artiklarna 12, 14 och 15 utan attvidta någon ändring i ILC:s utkast. Art. 16 anger att ratifikationsinstmment liksorainstrument genom vilka stater godtar, godkänner eller ansluter sig till entraktat får verkan vid deras utväxling mellan de fördragsslutande statemaeUer deras deponering hos depositarien. Enligt punkt c) kan sådana instrumentockså få verkan genom notifikation tiU de fördragsslutande statema eUerdepositarien, ora så överenskommits. Enligt lLC:s koraraentar var det i närandapunkt avsedda notifikationsförfarandet visserUgen raindre vanligt men användesibland som en förenklad motsvarighet till utväxling eller deponermg avintmraent. En stats saratycke tiU att vara bunden av viss delav en traktat får enligt art. 17 verkan endast om traktaten tiUåter detta eUerde andra fördragsslutande staterna samtycker därtUl, Artikeln innebär ingen inskränkningav rätten att göra reservationer till en ttaktat i enlighet med art, 1923. Efter att ha undertecknat en ttaktat sora blirbindande först genom ratifikation eUer godkännande är en stat enligt art, 18skyldig att avhålla sig från handlingar som skuUe omintetgöra traktatensändaraål och syfte. Denna förplUctelse består tUls staten klargjort att deninte avser att tillttäda ttaktaten. Samraa förplUrtelse åvUar en stat när denuttryckt sitt samtycke tUl att vara bunden av en traktat och denna ännu intettätt i kraft, under fömtsättning att ikraftträdandet inte oskäligt fördröjs, ILC anförde i sin kommentar att det föreföll varaaUmänt erkänt att undertecknandet av en ttaktat som kräver ratifikation medfören bona /ide-förpliktelse för signatärstaten att avhåUa sig från handlingarägnade att omintetgöra traktatens ändaraål, ILC hänvisade tiU ett precedensfaU,där Haagdomstolen tycktes ha ansett att, ora en traktat ratificerades, ensignatärstats raissbmk av sina rättigheter före ratifikationenkunde mnebära en kränkning av statens skyldigheter enligt traktaten.Kommissionen ansåg att förpliktelsen i fråga inttädde redan på det stadium dåförhandlingar ora avslutande av en ttaktat inleddes. Förpliktelsen gäUde afortiori för en stat sora ratificerat eUer på annat sätt tiUträtt en traktat,om det dröjde någon tid innan traktaten trädde i kraft. Vid konferensen riktades från raånga håll kritikmot artikeln i dess förra enligt ILC:s utkast, särskUt raot en av ILCföreslagen punkt, enligt vilken en förpliktelse att inte omintetgöra enttaktats ändamål skulle åvUa stater redan när de inlett förhandlingar om attingå traktaten. Mot bestäraraelsen invändes bl, a. att dess innebörd var oklar ochatt den kunde aUtför raycket inskränka staters handlingsfrihet. Konferensenbeslöt att stryka denna punkt i ILC:s utkast. En del delegationer vUle gå längre och stryka helaartikeln. De bestred visserligen inte den bona fide-piincip sora låg till gmndför artikeln raen frarahöll svårigheten att oraforraa principen till enrättsregel. ansåg att bestämmelsema i artikeln skulle bli nästanomöjliga att tiUämpa. Ett brittiskt förslag om stryknmg av artikeln blev dockavslaget. Vid undertecknande, ratifieering eUer godkännandeav en traktat eller vid anslutning till en traktat kan en stat enUgt art, 19avge en reservation, såvida inte reservationen är förbjuden enligt traktateneUer är oförenlig med dess ändamål och syfte. Art, 20 innehåUer bestäraraelser om godtagande avreservationer och om invändningar raot sådana, I mom. 1 fastslås att enreservation som uttryckligen är tUIåten enligt traktaten inte behöver iefterhand godtas av de övriga fördragsslutande statema. Mom. 2 avser faU därtraktaten med hänsyn tUl det begränsade antalet parter och sitt ändamål ochsyfte uppenbarligen fömtsätts skola gälla i sin helhet raeUan alla parter. Fören reservation till en sådan traktat krävs att den godtas av alla parter. Närdet är fråga ora en reservation tUl en traktat som utgör stiftelseurkund fören internationell organisation, krävs enligt mom. 3, om inte annat bestämts itraktaten, att reservationen godtas av organisationens behöriga organ,