prop · FX03124 · 1974-12-31 00:00:00 — Hovrätten för framhåller attförverkandebegreppets enhetlighet i viss mån genombmtits genom förslaget menatt starka praktiska skäl talar för förslaget. En ledamot av hovrätten betonaratt en ändring av förverkandebegreppet kan få konsekvenser som är svåra attöverblicka. I övrigt har remissinstansernas kritik i allmänhetbegränsats till särskilda frågor. Den nya regleringen bör enligt RÄ:s mening avseendast egendom som åtkommits genom brott enligt BrB. Enligt RA förekommer sålundaden situation som den nya bestämmelsen är avsedd att reglera knappast inomspecialstraffrätten. Frågan om en utvidgning av de föreslagnabestämmelserna om förverkande till att avse även andra fall än de ipromemorian förordade har behandlats i några remissyttranden. RÅ anser, attmöjUgheter till förverkande inte bör ges bara för fall då ägaren till egendomenär okänd ulan även då målsäganden eller annan som övertagit hans rätt inte göranspråk på egendomen. Enligt RArs mening torde som fömtsättning förförverkande i ett sådant fall böra gälla, att målsäganden inte för ersättningstalan. RÄ belyser behovet avförverkanderegler utöver de fall där målsäganden är okänd med ett exempel frånpraktiken. Målet gällde bedrägeri avseende viss beställning mot postförskott.Då gärningsmannen avslöjades fanns hos posten en stor mängd utiöstapostförskott, som bedragarna ännu inte kvitterat ut. Varje försändelse gälldeendast ett mindre belopp men tillsammans var det fråga om över 30 000 kronor.Genom rundskrivelser till målsägandena från polisen hade dessa givitslillfälle att föra lalan i målet men de flesta hörde inte av sig och ingengjorde anspråk på de hos posten inneliggande betalningarna förpostförsändelserna. Av åklagaren framställt för\'erkande-yrkande avseende dessa ogillades såsom inte lagligen grundat. Hos posten är man tveksam omhur man skall förfara med redovisningen av dessa försändelser. Det framstår somstötande om de dömda skall ha rätt att utkvittera pengarna. Ett skäl till attmålsägandena inte framträtt torde ha varit förutom att det för varjemålsägande var fråga om jämförelsevis obetydliga belopp att saken gälldeförhållanden som de offentligen inte ville figurera i. Liknande motiv förmålsägandena att avstå från talan kan förekomma vid vissa typer av brott t. ex.ocker. RA betonar att det från kriminalpolitisk synpunkt är viktigt att brottslingeninte på grund av förhållanden av nu berörd art får behålla vinningen av brott.RÄ anser vidare att det bör övervägas om inte i vissa fall även substitut försådan egendom som avses med den nya bestämmelsen skall kunna förverkas.Länsåklagaren i sätter i fråga om inte skäl kan föreligga attutöka förverkanderegeln till överensstämmelse med t. ex. dansk rättsståndpunkt, vilket skulle innebära att förverkande skulle kunna ske i bl. a.sådana fall som RÄ syftat på. När det gäller frågan om hos vem förverkande fårske är några remissinstanser kritiska mot den i promemorian förordade lösningen. Hovrätten för , som konstaterar att de i 36 kap. 4 §första stycket BrB angivna personkategorierna kan vara motparter vidförverkandetalan enligt den föreslagna 1 a §, finner det något förvillandeatt 36 kap. 4 § BrB sätts ur spel i dessa fall. Hovrätten sätter också i frågaom inte fall kan förekomma där tredje stycket i denna paragraf, som innehålleren bestämmelse om bibehållande av särskild rätt till förverkad egendom, skullekunna få praktisk betydelse i förevarande sammanhang. Det bör därför enligthovrättens mening övervägas om inte nämnda stycke skall göras tillämpligt ävenvid förverkande enligt 36 kap. 1 a § BrB. Även att nämnda stycke i 36 kap. 4 § BrB bör vara tillämpligt vid talan omförverkande enligt den föreslagna nya bestämmelsen. RÅ framhåller, att somförutsättning för förverkande mot okänd brottsling måste gälla att egendomenefter brottet inle förvärvats av godlroende. RA föreslår därför attbestämmelserna i 36 kap. 4 § första stycket d BrB görs tillämpliga även påsådan förverkandetalan. Den i anslutning lill promemoriansställningstaganden till frågan inot vem som talan om förverkande skall riktasförordade ändringen av bestämmelserna i 17 § RP har diskuterats i fleraremissyttranden. JK framhåller, att gällande bestämmelser i denna paragraf harutform.ats med utgångspunkt i den rådande ordningen att förverkande ej kan skeav utbyte av brott som motsvaras av skada för enskild och att dessa bestämmelserpå grund härav inte kan tillämpas på det föreslagna nya lörverkandeinstitutet.Enligt JK:s mening synes det därför erforderligt Ett i anledning av den nyaformen av förverkande i lagtexten positivt ange den regel som skall gällarörande förfarandet vid självständig förverkandetalan, varvid regleringensjälvfallet kan göras enhetlig för de olika slagen av förverkande. RA anser attden förverkandetalan som är i fråga bör kunna undantas från bestämmelserna i17 § RP. utveckling av sin ståndpunkt konstaterar RÄ inledningsvis att ide fall där såväl ägaren som brottslingen är okänd är det i princip fråga omtalan mot två skilda personer eller persongrupper, där man mot den ene görgällande brottsligt förfarande som ju är en förutsättning för förverkandet. Denomständigheten att talan föres mot okänd brottsling motiverar enligt RÄ:smening inte att förfarandet såvitt gäller den okände ägaren görs annorlunda äni fall då talan om förverkandet föres mot känd gärningsman. För båda fallen börgälla att särskild talan mot ägaren inte behöver föras. Detta bör anges somundanlag i 17 § första stycket RP. Beträffande formerna för handläggningen avförverkandeyrkande mot okänd brottsling anmärker RA först att bestämmelserna i17 § RP torde utgå från att den mot vilken ett förverkandeyrkande riktas, mensom inle är ägare till föremålet, är känd. Om man bestämmer attförverkandeyrkandet skall prövas efter särskild lalan enligt 17 § förstastycket RP måste det också finnas särskilda regler för delgivningen eftersompersonlig delgivning enligt huvudregeln om delgivning av stämning i brottmålnaturligen inte kan genomföras. Beslämmelserna om kungörelsedelgivning iparagrafens andra stycke är inte tillämpliga eftersom dessa endast gäller okändägare. Tillägg för delgivningen i nu diskuterade fall måste därför ske i dettastycke. Emellertid vill RA ifrågasätta det meningsfulla i en sådan delgivning.Som framhållits i promemorian är det inte alt förvänta att den mot vilkentalan föres skall låta sig avhöra, även om han får reda på kungörelsen,eftersom han då löper risk att bli åtalad. Enligt RA:s mening skulle inte någotvitalt rättssäkerhetsintresse bli åsidosatt om förverkandeyrkandet prövadesutan särskild talan mot den okände gärningsmannen. Även detta fall bör därförkunna undantas från bestämmelserna i 17 § första stycket RP. RRV vill ocksåförenkla förfarandet och föreslår därvid att åklagare bör ges befogenhet attbesluta om förverkande enligt 36 kap. 1 a § BrB. Dessutom förordar verket attprövningen av fråga om beslag och förverkande avgörs först dådet äruppenbart att äganderätten inte går att fastställa. RPS anser den föreslagnahandläggningsrutinen, i vilken fömtom polis och åklagare även domstol ärinkopplad, onödigt komplicerad och dyrbar när det gäller egendom av t. ex.några värde. Styrelsen föreslår därför att sådana ärendenhandlägges av polismyndighet enligt ungefärligen samma rutiner som gäller vidbehandlingen av hittegodsärenden. Då polismyndighet har skyldighet att kungörasådant gods tillgodoses enligt RPS även i dessa fall det viktigarättssäkerhetskravet. Beträffandepromemorians förslag om förvaring av egendom som förverkats med stöd av denföreslagna 1 a § i 36 kap. BrB hos polismyndighet ärmeningarna bland remissinstansema delade. RRV framhåller att den föreslagnarutinen kommer att medföra merarbete för polismyndigheterna. Verket förordar istället en ordning som innebär att frågan om talan om förverkande alltid skallanstå till dess utredningen om äganderätten till godset har slutförts.Därigenom skulle man bl. a. kunna uppnå det resultatet att allt förverkat godskan behandlas efter en och samma rutin. Vidare skulle åklagare och domstolarinte behöva besväras med ärenden där äganderätten verkligen går attfastställa. i uttalar, att erfarenheten visar attnågon ytterligare eftersökning av ägare till genom brott åtkommet gods utövervad som skett i samband med spaning eller utredning av brott mycket sällan ärmöjlig, varför skäl inte synes föreligga att föreskriva längre förvaringstid , dvs. samma tidsgräns som gäller för hittegods. En samordning avförvaringstiden för de båda godskategorierna skulle enligt länsstyrelsenmedföra en förenkling av handläggningsrutinerna. Länsåklagaren i länfinner den föreslagna väntetiden ganska meningslös eftersom den i praktikeninte kommer att användas för ytterligare efterspaning av ägaren. Det är därförenligt länsåklagaren uppenbart att endast någon enstaka målsägande kommer attfå glädje av det föreslagna regelsystemet. Föreningen däremot på fall där det får anses självklart att polismyndighet väntarmed försäljningen av omhändertagen egendom under tid som varje gång kan anseserforderlig utan att detta förhållande ytteriigare behöver understrykas i lagtexten.Som exempel på sådana fall anger föreningen bl. a., att polisen av tidsbristeller förbiseende eller av annan orsak inte sätter en tidigare stöldanmälan iförbindelse med en senare anträffad tjuvgömma. Förslaget att egendom, som förverkats med stöd av36 kap. 1 a § BrB, skall lämnas ut till ägaren om denne gör anspråk på godsetinnan det försålts avstyrks av RPS. Ägarens inttesse får anses tillräckligttillgodosett genom dennes möjlighet att erhålla ersättning för egendomensvärde. Men vad som främst talar emot förslaget är enligt RPS att detta framför allt i det stora flertalet fall då FFV försäljer egendomen kommeratt medföra extra kostnader och besvär i de fall då egendomen skall återställas.Det bör i detta sammanhang även beaktas att egendomen inte sällan vid detlaget kan ha varit föremål för större eller mindre justeringar ellerreparationer. RPS sätter vidare i fråga om inte den ersättning till ägaren somenligt andra stycket i den föreslagna paragrafen skall utgå när egendomenförsålts bör beräknas efter det försäljningsvärde, som åsatts av FFV. AUegendom, som inkommer till verket värderas nämligen innan den saluförs och detkan i vissa fall dröja innan egendomen i fråga kan säljas. Härtillkommer såsom RPS tidigare nämnt att egendomen ofta underkastas vissreparation, innan försäljning sker. Framför allt ur dessa synpunkter synes detenligt RPS mer rationellt att beräkna ägarens ersättning efter det åsatta försäljningsvärdetsom, i de fall då någon reparation inte skett, ofta torde överensstämma medförsäljningssumman. Föreningen menar däremotatt eftersom saluvärdet av t. ex. begagnat gods enligt föreningens meningalltid kommer att bli lågt framstår det såsom onödigt hårt att ägare, sommärkt sin förlust först efter det att försäljning ägt rum, alltid skall få nöjasig med vad som influtit vid denna. Föreningen förordar därför en ordning scmåtminstone i undantagsfall medger en generösare ersättning. syfteskulle kunna tillgodoses t. ex. genom tillägg av orden " , därestinte för särskilt fall denna finnes böra bestämmas till högre belopp".Att ersättningen aldrig får överskrida föremålets verkliga värde objektivtsett, är därvid enligt föreningen självklart. Flera remissinstanser har tagit upp frågan omformerna för prövning av fråga om ersättning till ägaren för egendom som sålts.JK betonar alt den ordning som föreslås i promemorian beträffande ersättningför förverkad egendom ej är av den art att beslutet naturligen bör läggas hosJK. Denne anser det i stället lämpligare att RPS, som har att svara förutredningen, även får i uppdrag att avgöra ersättningsfrågan, måhända m.edskyldighet att anmäla ersättningsärendet till JK. Om däremot anspråk skulleframställas på någon skadeståndsgmnd blir enligt JK givetvisskaderegleringskungörelsen (1972: 416) tillämplig. Även RPS anser att deersättningsanspråk varom här är i fråga bör kunna avgöras av styrelsen i vartfall i vad avser ersättningar . i analogi med styrelsensprövning enligt skaderegleringskungörelsen. Styrelsen föreslås även fåbehörighet att delegera beslutanderätten till lokala polisstyrelser beträffandeersättning, som avser mindre belopp. Överåklagaren i föreslår attJK:s prövning begränsas till egendom som har ett värde överstigande 3 000 kr.och att övriga ärenden avgörs av den utredande myndigheten. Föreningen påpekar i anledning av att det i promemorian uttalas att JKhar att pröva frågan om ersättning skall utbetalas och om dess storlek, attJK:s prövning sett mot bakgmnd av 7 § i den föreslagna lagen endastsynes omfatta frågan om ersättningen skall utgå eller ej, eftersomersättningens storlek enligt nämnda paragraf alltid skall motsvara vad sominflutit vid försäljningen. ställer sig kritiskt tillförslaget att JK utan appell skall avgöra nu diskuterade ersättningsfrågor.Samfundet förestår i stället att en bestämmelse införs om att den som intevill åtnöjas med JK:s beslut i ersättningsfrågan äger rätt att inom vissföreskriven tid dra frågan under allmän domstols prövning. Några remissinstanser tar upp den i promemorianicke behandlade frågan om hittelön bor utgå till den som hittat stulet gods.Föreningen framhåller att även om uttryckligt stöd ihittegodslagen ej föreligger synes praxis vara den att upphittare av gods, somi efterhand visar sig vara stulet, erhåller viss ersättning motsvarande denhittelön som eljest skulle ha utgått. Om motsvarande möjlighet ej ges tillersättning åt den som tillvaratager gods, beträffande vilket fömndersök-ningredan inletts, kan enligt föreningens mening möjligen befaras att vissobenägenhet härigenom uppkommer hos allmänheten att tillvarata gods i de falltillvaratagandet är förenat med visst besvär eller kostnader. Föreningen menaratt det sålunda torde vara av viss vikt att denna fråga om rätt till ersättninglöses efter enhetiiga principer. RPS uttalar, att frågan om hittelön framförallt synes vara aktuell i de fall egendomen tillfaller staten och hänvisartill de synpunkter, som framförts i en inom upprättadpromemoria (Ju 1968: 12) med utkast till ny lag om hittegods. Förslaget att införa en värdegräns i 27 kap. 7 § RBför att begränsa antalet beslag som enligt denna bestämmelse skall underkastasdomstols prövning inom en månad har mött kritik från flera remissinstanser.Kritiken har därvid riktats mot utformningen av den nya regeln medan däremotsyftet med förslaget hälsats med tillfredsställelse. RÅ konstaterar attmerparten av de ärenden av hithörande slag som vållar såväl åklagare somdomstolar elt inte oväsentiigt merarbete kommer att bortfalla genom denföreslagna begränsningen till beslag av egendom till ett värde av ettusenkronor eller mera men anser samlidigt atl steget bör tas fullt ut genom attkravet på att åtal skall väckas inom efter beslag helt slopas. RAmenar att det ligger i sakens natur att ärenden i vilka tvångsmedel kommit tillanvändning handläggs med förtur utan särskilt stadgande och att den nuvaranderegeln om åtals-tiden vid beslag inte främjar en snabbare handläggning. Den avbeslaget drabbades rättsäkerhetsintresse är enligt RA:s mening tillräckligttillgodosett genom den möjlighet han har enligt 27 kap. 6 § RB att begärarättens prövning av beslaget. RA tillägger också att en värdegräns inte kommeratt kunna tiUämpas på föremål som inte har något direkt ekonomiskt värde t.ex. affärshandlingar. Tvekan kan råda om huruvida den töreskrivna åtalstidenskall gälla eller ej vid beslag av sådana föremål. :- ;'.' Liknande synpunkter anförsav RPS och Föreningen . Överåklagaren i föreslår atten ändring i nu föreslagen riktning skulle kunna kombineras med en ändring ibeslagsreglema, som ytterligare stärkte rätten för den, från vilken beslagetgjorts. F. n. erhåller den som drabbats av beslag endast på begäran bevis ombeslaget (27 kap. 13 § RB). Sådant bevis borde enligt överåklagarens meningalltid tillställas den som blivit utsatt för ett beslag. Beviset skulle därvidockså innehålla uppgifter om de möjligheter som finns till att få beslagetprövat av domstol. Överåklagaren anser att den av honom förordade lösningenskulle innebära en klar förbättrmg av rättsskyddet för den som drabbats av ettbeslag. En sådan ordning borde enligt överåklagaren kunna undanröjaden eventuella tvekan som kan finnas mot att slopa tidsgränsen i alla mål. Samtiigaremissinstanser tillstyrker i princip eller lämnar utan erinran förslaget om enhöjning av värdegränsen i 17 § andra stycket RP. 4.2Försäljning av förverkad egendom och hittegods m. m. Det i promemorian framlagda förslaget till ny lagom förfarande med förverkad egendom och hittegods tillstyrkes i princip ellerlämnas utan erinran i huvudsak av samtliga remissinstanser. Fleraremissinstanser däribland JK ger uttryck för en klart positiv inställning tillpromemorieförslaget i denna del. JK finner de föreslagna lösningamaändamålsenliga och menar att åtskilligt torde stå att vinna i effektivitetgenom en centraliserad hantering av förbrutet gods. Även statskontoret ochlänsstyrelsen i m. fl. gör uttalanden av motsvarandeinnebörd. Någraremissinstanser ställer sig tveksamma till om den nya lagen bör innehållabestänunelser om hittegods. RPS sätter i fråga om inte regler om hittegods hörhemma i hittegodslagen och i hittegodskungörelsen, vilka författningar f. n.även behandlar frågor om försäljning. RPS tilllägger att vid den omarbetaingav hittegodskungörelsen, som efter bemyndigande av förnärvarande pågår inom styrelsen, har även formema för försäljning av hittegodstagits upp till behandling samt att den lösning man därvid syftar tillansluter sig till promemorieförslaget. Även RRV har den uppfattiungen attlagen bör inskränkas till att gälla enbart förverkad egendom. I annat fallmenar verket skulle ett genomförande av promemorians förslag innebära inleendast en dubblering av ifrågavarande bestämmelser utan även att förfarandetmed hittegods skulle komma att regleras av tre olika författningar, föratom iadministrativ ordning utfärdade tillämpningsanvisningar. I promemorian har som huvudregel föreslagits attförverkad egendom och hittegods skall försäljas av FFV. Förslaget har fått ettposi- tivtmottagande av remissinstansema. RPS framhåller att ett antal polisdistriktredan nu säljer hittegods genom FFV och att styrelsen kan vitsorda, atterfarenhetema härav är enbart positiva. Styrelsen kan därför utan reservationtillstyrka förslaget att försäljning av här aktuell egendom skall ske genomFFV. Eftersom det inte är möjligt att reglera alla frågor rörande försäljningförfattningsvägen, föreslår styrelsen att polisväsendets mellanhavanden medFFV får regleras genom avtal. Även FFV delar den uppfatming som kommit tilluttryck i promemorian angående svårigheterna att i varje fall i förväg angelämpligaste försäljningsform men att vissa riktlinjer på detta område ändåmåste utarbetas. Dessa bör utformas av RPS resp. i samråd med FFV.FFV föreslår att RPS resp. vederbörande tillsynsmyndighet i samråd med FFVutarbetar erforderliga bestämmelser innefattande bl. a. riktlinjer och reglersamt rutiner och system (inkl. blanketter) för bl. a. hantering, förvaring ochtransport samt evenluella anvisningar till den slutlige kunden i denutsträckning sådana ej redan finns utfärdade. FFV har vidare inget att erinramot det i promemorian återgivna, av RRV angivna förslaget att i principförsäljningen av vapen, ammunition, gifter m. m. skall åvila FFV:söverskottsförsäljning (FFV/Ö) och att bedömningen av vilket gods, som lämparsig för försäljning samt vilka åtgärder som i övrigt skall vidtas med godsethelt överförs till FFV/Ö. FFV framhåller emellertid att detta kan medföra att FFV/Ö:s försäljningslokaler måste kompletteras med utrymmen som uppfyller gällandekrav för förvaring av varor av berört slag, FFV vill i detta sammanhang erinraom de möjligheter FFV redan har att störta (dvs. förstöra) ammunition ochandra explosiva varor samt pyrotek-niska artiklar vid sin anläggning iVingåker, Förberedande arbeten pågår för att i begränsad omfattning vid Åkerskratbmk, som ingår i FFV, i samarbete med AB KABI och Apoteksbolaget ABförstöra läkemedel o.d. I promemorians redogörelse för FFV/Ö har uppgivitsbl. a. att de affärsmässiga provisionssatserna varierar från förskrot och till för möbler och diverse materiel. FFV framhåller attprovisionssatsen på i regel ej ger full kostnadstäckning för försäljningenav hittegods och i stor utsträckning ej heller för förverkat gods.Provisionssatsen är nämligen beräknad på en försäljning av störrepartier av en och samma vara. Kostnaderna för såväl hantering som prisbedömningoch prismärkning är lägre för dylika enhetliga partier än för gods avhittegodskaraktär. Sistnämnda gods är så beskaffat att i princip varje enskildartikel skiljer sig från de övriga och därför måste bli föremål för individuellhantering och prisbedömning. av försäljning av hittegods synestyda på att en eventuell höjning av provisionssatsen ur kostnadstäckandesynpunkter skulle Även om FFV skulle ombildas till aktiebolag skulle detta enligtverket vilket även framhållits i promemorian ej behöva innebära någraväsentliga förändringar i de i promemorian framlagda förslagen. promemorian förordade ordningen med beslagsprotokollet som underlag förredovisning och kontroll har diskuterats av flera remissinstanser.Länsåklagaren i framhåller att protokollen ur kontrollsynpunkthar sina begränsningar. Sålunda händer att domstol jämlikt 27 kap. 5§ första stycket RB förordnar om beslag av föremål, som företes vid rätteneller eljest är tillgängligt för beslag. Anteckning om sådana beslag göresenligt myndighetens erfarenhet endast i domstolens protokoll. Vidare utvisarinte protokollen var den beslagtagna egendomen förvaras. Äandra sidan torde inte med nuvarande enkla mtiner några större missödeninträffa med beslagtagen egendom. Största delen av denna egendom torde omfattasådant, som åberopas såsom bevisning och som slutligen skall återställas tUlden rätte ägaren. Länsåklagaren sätter också i fråga nödvändigheten av attföreskriva skyldighet att numrera sådan egendom. Enligt länsåklagaren är detförmodligen ibland inte möjligt att numrera allt som beslagtas. RÅ pekar på attnär det gäller stöldgods som skall återställas till ägaren tasegendomen inte alltid i beslag varför protokoll inte upprättas. Sådan egendomkan bli aktuell för försäljning enUgt 3 § i lagförslaget. I sådana fall börenligt RÄ annan handling upprättas för redovisningen. RPS anser att förslagetom en för varje polisdistrikt gemensam beslagsliggare med kontrollnummer ilöpande följd för varje beslagtaget föremål bör bli föremål för ytterligareöverväganden med hänsyn bl. a. till kriminalpolisverksamhetens decentraliseringtill vakt-distrtkten. Föreningen betonar att detklart måsle framgå av beslagsprotokollet var egendomen förvaras för attdomstolen skall kunna fullgöra den föreslagna underrättelseskyldighetenbeträffande förverkad egendom. RÅ anser att vissa av de beslut som föreslås bliantecknade i beslagsliggaren t. ex. åtalsbeslut och uppgift om dom som intevunnit laga kraft inte synes vara erforderliga för redovisningen avegendomen men medför ökat arbete för polis, åklagare och domstolar. Statskontoret framhåller att möjligheter börföreligga att som underlag för den fömtsätta kontrollen fråncentralmyndighetens sida av be-slagsliggarna hos de lokala polismyndigheternaframställa särskilda förteckningar över sakförverkad egendom inom ramen förRI:s ralin för maskinella registermeddelanden. Härvid torde enligtstatskontoret domarna i brottmål få ges en sådan avfattning att man särskiljerde olika typerna av förverkanden (sak- resp. värdeförverkande). Även RÅ har denuppfattningen att möjligheterna bör undersökas att integrera redovisningen iRl-systemet. 5.1Förfarandet med visst stöldgods m. ni. Egendom som åtkommits genom förmögenhetsbrott t.ex. stöld eller bedrägeri åleriämnas som regel till målsäganden.