prop · FX0333 · 1974-12-31 00:00:00 — Emellertidframhåller utredningen att åtminstone såvitt gäller kommersiella transporterreklamationsfristerna vid internationell befordran ändå kan tänkas blivägledande. Förslaget alt för inrikes befordran införareklamationsregler som avviker från vad som gäller vid internationell befordrankritiseras av , som framhåller att en sådan regleringkan leda till rättsförluster på grund av att mottagarens personal inte i varjeenskilt fall kan hålla reda på om det är fråga om en inrikes ellerinternationell transport. ställer sig också avvisande till utredningens förslag. Somgrund för sin inställning anför de två förbunden att uttrycket "utanoskäligt uppehåll" kommer att leda till osäkerhet beträffandereklamationstidens längd. påpekar även att de gällande ansvars-och befordringsbe-stämmelserna föreskriver en reklamationstid . Jag delar utredningens uppfattning att CMRs reklamationsreglerinte är väl ägnade att vinna tillämpning vid inrikes befordran.Reklamationsreg-ler som innebär att underlåten reklamation inte medför talansförlust utan endast en presumtion för att godset har utlämnats i det tillståndsom det mottogs till befordran torde i själva verket sakna reeUt innehåll.Sådana regler innebär att mottagaren har bevisbördan för att godset minskatseller skadats under transporten; denna bevisbörda har emellertid mottagarenunder alla förhållanden. Dessutom kan mot CMRs reklamationsregler anföras attde är alltför detaherade och oenhetliga. En exakt och tämligen kortreklamationstid medför också nackdelar särskilt i de faU då avtalsförhåUandetmellan fraktföraren och varuhavaren inte gestaltar sig på ett striktaffärsmässigt sätt. Mot bakgrund härav synes det mig inte råda någon tvekan omatt reklamationsreglerna för inrikes befordran bör utformas annorlunda änmotsvarande regler i CMR. Den av utredningen föreslagnareklamationsbestämmelsen, som godtagits av det stora flertalet remissinstanser,kan anpassas till skiftande partsförhåUanden och är enligt min uppfattning välavvägd. Motsvarande reklamationsregler finns i svensk rätt bl. a. iköplagen och den föreslagna regeln torde därför inte vålla problem i denpraktiska tillämpningen. Jag förordar därför att utredningens förslaggenomförs. 1 likhet med utredningen utgår jag från att särskilt i kommersiellaförhållanden reglerna om reklamationstidens längd vid internationeU befordrankommer att i viss mån bh vägledande vid bedömningen av om reklamation skett irätt tid vid inrikes befordran. Preskriptionstiden i CMR är , såvida inte anspråketgrundas på uppsåt eUer vårdslöshet som skall jämställas med uppsåt, dåpreskriptionstiden är . CMR innehåller dessutom särskilda bestämmelserom suspension av preskription (art. 32). Dessa bestämmelser innebär attpreskriptionstiden upphör att löpa frän den dag då skriftligt krav tas emot avfraktföraren men fortsätter att löpa från den dag då fraktföraren skriftligenbestrider kravet och återsänder de handlingar som åtföljde detta. Uppehåll ipreskriptionstiden kan inte uppnås mer än en gång för samma fordran. Utredningen föreslår att preskriptionstiden vid inrikesbefordran skall vara densamma som vid internationell befordran. Utredningenavvisar dock tanken på att införa regler om suspension av preskription förinrikes befordran. Visserligen har dessa regler vissa positiva drag. Emellertidär det enligt utredningens bestämda uppfattning inte ändamålsenligt attbeträffande en enstaka kontraktstyp införa en preskriptionsregel som till helasin konstruktion är okänd för rättslivet i övrigt. Det torde dessutom kunnabefaras att suspensionsreglerna skulle medföra åtskilliga svårigheter i detalrika fall då parterna inte tillämpar mera utvecklade kontorsrutiner. De föreslagna preskriptionsreglerna har inte föranlettnågon erinran under remissbehandlingen utom från , somanser att suspension av preskription bör vara möjlig även vid inrikesbefordran. Som skäl för denna uppfattning anför att ett systemmed skilda preskriptionsregler kan leda till rättsförluster. I hkhet med utredningen anser jag att sammapreskriptionstid bör gälla för inrikes befordran som för internationellbefordran. Jag ansluter mig också till utredningens uppfattning att regler omsuspension av preskriptionstiden inte bör införas för inrikes befordran. Deskäl som utredningen i denna del åberopat väger enligt min mening tyngre änönskemålet att skapa likhet i reglerna för inrikes och internationellbefordran. Preskriptionsreglerna för inrikes befordran bör därför utformashelt i överensstämmelse med utredningens förslag. CMRs forumregler (art. 31) innebär bl.a. att talan rörandeinternationell befordran får väckas vid domstol i den ort där godset togs emottill befordran eller vid domstol i bestämmelseorten. Utredningen föreslår attmotsvarande skaU gälla vid inrikes befordran. Talan om inrikes befordran skallenhgt förslaget därför kunna väckas såväl vid domstol som är behörig enligträttegångsbalken som vid domstolen på avsändnings- eUer bestämmelseorten.Utredningsförslaget har lämnats utan erinran under remissbehandhngen och jagkan också för egen del biträda det. 6.11 Jämkning av skadestånd Utredningen framhåller att lagens ansvarssystem utgör enlämplig reglering av ansvarsförhållanden i kommersiell varubefordran, även omansvarssystemet i åtskilliga fall kan leda till en betydande ekonomiskbelastning för den ansvarige. Ett effektivt skydd mot att fraktförare utsättsför alltför betungande skadeståndskrav ligger i reglerna om summamässigbegränsning av ersättningsskyldigheten. Den risk för ekonomiska bakslag som denstränga ansvarigheten ändå innebär kan i stor utsträckning elimineras genomförsäkring. 1 ytterlighetsfall kan det stränga ansvarssystemet dockleda till resultat som enligt utredningens uppfattning från allmän synpunkt tersig svåra att godta. Den som endast vid enstaka tillfällen åtar sig etttransportuppdrag torde sällan ha försäkringsskydd. Undantagsvis kanförsäkringsskydd saknas också vid befordran som utförs av fraktförare somregelbundet åtar sig transportuppdrag, t. ex. om befordringen avser ett uppdragutanför fraktförarens sedvanliga verksamhet. Vidare påpekar utredningen att detf. n. synes ogörligt att erhålla försäkring för de former av ansvar som enligtförslaget gäller för avsändare, t. ex. för skada som bristfälligt förpackatgods förorsakar. Utredningen anser därför att det vid inrikes befordran börvara möjligt att jämka skadestånd som medför alltför betungandeskadeståndsskyldighet. Vad förstgäller avsändarens ansvar, anser utredningen att möjlighet att jämka skadeståndalltid bör föreligga, oavsett vilken karaktär beford- När det däremot gäller skadestånd somfraktförare ådragit sig, bör jämkningsmöjlighet bara finnas när befordringen ärav "tUlfällig art". Som befordring av "tiUfällig art" börenligt utredningen betraktas dels alla slags befordringar som utförs avpersoner, vilka bara någon enstaka gång uppträder som fraktförare, dels sådanaav reguljära fraktförare utförda befordringar som till frekvens och karaktärklart avviker från de befordringar som fraktföraren vanhgen utför. Beträffandedessa båda kategorier av befordringar bör dock enligt utredningens uppfattningytterligare krävas att även om vederlag utgår andra bevekelsegrunder än derent affärsmässiga varit bestämmande för fraktförarens åtagande. Med hänvisning till att skadeståndskommittén i sittbetänkande (SOU 1971:83) Skadestånd 111 föreslagit en allmän jämkningsregel,avsedd att vinna tillämpning även i kontraktsrättsliga förhåUanden, harutredningen övervägt huruvida det är påkallat att införa en särskildjämkningsregel för inrikes befordran på väg. Utredningen framhåller beträffandedenna fråga att den av skadeståndskommittén föreslagna jämkningsregeln givitssådan utformning att skadestånd vid inrikes befordran skulle kunna komma attjämkas också i andra fall än utredningen avsett. Av detta skäl anser utredningenalt i lagen bör otvetydigt anges de fall i vUka jämkning skaU vara möjlig. 1dessa fall skall enhgt utredningens förslag jämkning kunna ske endast omskadeståndet framstår som oskäligt betungande. 1 övrigt bör jämkningsfråganbedömas enligt allmänna regler. Utredningenhar också tagit hänsyn till att varuhavare i enlighet med allmänna regler omskadestånd i utomobligatoriska förhållanden kan väcka talan mot fraktförarensmedhjälpare. 1 den mån medhjälparen har ställning som arbetstagare i denbetydelse detta begrepp har i skadeståndslagen (1972:207) torde han enligtutredningens uppfattning åtnjuta ett långtgående skydd genom bestämmelserna i4 kap. 1 § nämnda lag. Medhjälpare som inte kan anses som arbetstagare löperdäremot risken att ådra sig betydande ersättningsskyldighet. På dessa faU avutomobligatorisk skadeståndsskyldighet torde, framhåller utredningen, en allmänjämkningsregel utan vidare bli tiUämplig. Enligt utredningens mening böremellertid tiUämpningen av en sådan regel begränsas på samma sätt sombeträffande kontraktsparterna själva. Detta innebär att, när - såsom ofta ärfallet fraktföraren som medhjälpare använder någon som inte är anställd hoshonom, medhjälparen som regel inte kan påräkna någon jämkning. Omförhållandena är jämförbara med dem under vilka jämkning kan ske enligt de förden avtalsslutande fraktföraren föreslagna reglerna, bör dock skadestånd sommedhjälpare ådragit sig kunna jämkas. Så bör t. ex. kunna ske om medhjälparenär en bilägare som inte annars använder sitt fordon för godsbefordran ochdärför inte har någon ansvarsförsäkring som gäller godset. Utredningens förslag har lämnats utan erinran av fleraremissinstanser. Kritiska synpunkter framförs dock av SJ ochnäringslivsorganisationerna som avvisar förslaget om en för inrikesgodsbefordran på väg lagfäst reglering av frågan om jämkning av skadestånd. SJ anför som huvudsaklig grund för sin kritik attutredningens förslag föregriper den av skadeståndskommittén föreslagnalagstiftningen om en allmän jämkningsregel. Vidare uttalar SJ att de avutredningen föreslagna reglerna är olämpliga både i materiellt och teknisktavseende. SJ delar skadeståndskommitténs uppfattning att det inte är möjligtatt i all speciallagstiftning, vid vars tillämpning nedsättning av oskäligtbetungande skadestånd kan länkas komma i fråga, införa ett förbehåll härom ilagtexten. Skadeståndslagens regler bör i stället utformas så att jämkningsregelnsgenerella tillämplighet framgår. SJ vUl emellertid inte ta avstånd frän tankenpå en tUlämpning också inom frakträtten av de grundsatser om jämkning somskadeståndskommitlén förordat, om dessa grundsatser tillämpas inomkontraktsrätten i övrigt. SJ erinrar om att skadeståndskommittén understrukitatt den föreslagna allmänna jämkningsregeln endast sällan lär kunna tillämpasvid brott mot huvudförpliktelse i avtal. Enligt SJ:s mening kan avsändarensansvar för bristfällig förpackning och för farligt gods inte anses vara deperifera biförpliktelser som utredningen synes anta. Förslaget skulle ocksåmedföra en godtycklig särreglering för inhemska biltransporter utanmotsvarande tillämpning på internationella biltransporter eller på transportermed annat transportmedel. Näringslivsorganisationerna anser också att utredningensförslag är otillräckligt underbyggt. Även kritiserarförslaget och uttalar som sin uppfattning att tillämpningen av den föreslagnajämkningsregeln bör begränsas till avtal som transportkunden har slutit förprivat räkning och att fraktförarens rätt att påkalla jämkning inte börinskränkas tUl alt gälla endast med avseende på befordring av "tillfälligart". För egen del vill jag först framhålla att jämkning avskadestånd i kontraktsrättsliga förhållanden i regel inte bör kunna ske. Dettagäller i Synnerhet i sådana rent kommersiella förhållanden som den nuföreslagna lagstiftningen huvudsakligen avser att reglera. Utredningens förslagtill jämkningsregel tar också sikte endast på vissa undantagssituationer ochskall överhuvudtaget inte vara tillämplig på det transportansvar som enyrkesmässig fraktförare ådrar sig inom ramen för sin vanliga verksamhet.Utredningen har emellertid pekat på att en strikt tillämpning av den föreslagnalagstiftningen i vissa situationer kan leda till obilliga resultat. Jag hartidigare uttalat att jag delar denna uppfattning och att vissa av lagens reglerkan godtas bara om möjlighet finns att undvika stötande resultat av lagenstillämpning genom en jämkning av skadestånd. Detta gäller främst i fråga om detstrikta och obegränsade ansvar som åvilar avsändare i vissa fall, t. ex. ifråga om skada som orsakas av godsets bristfälliga förpackning. Men även ifråga om transportörens ansvarighet kan det undantagsvis föreligga ett behov avatt jämka skadeståndet. Den avgränsning av lagens tillämplighet med hjälp avvederlagskriteriet som jag inledningsvis förordat medför nämligen att lagenblir tillämplig också på transporter, som inte utförs som ett led i enyrkesverksamhet utan exempelvis av privatpersoner mot något mindre vederlagavsett att täcka kostnader för bensin o.l. 1 och för sig finns här enligtvad jag tidigare anfört (jfr. avsnitt 6.4) möjlighet för parterna attavtalsvägen inskränka transportöransvaret. Som utredningen framhållit får manemeUertid räkna med att parterna vid transporter av detta slag ofta förbiseratt de kan begagna sig av denna möjlighet. De föreslagna reglerna om begränsningav transportansvaret medför visserligen att någon jämkning i regel inteframstår som motiverad ens i de situationer som angivits. Undantagsvis kandock även ett sålunda begränsat ersättningsansvar framstå som obilligt medhänsyn till den ersättningsskyldiges ekonomiska situation och transportavtaletshuvudsakligen benefika karaktär. Detsamma kan gälla i fall då skadeståndetenhgt lagens regler skall utgå med obegränsat belopp därför att denskadeståndsskyldige vållat skadan genom grov vårdslöshet. Som utredningen framhållit kan det av samma skäl som ifråga om avsändare och transportör ibland finnas ett behov av jämkning för detfall att talan i stället riktas mot någon av deras medhjälpare som inte är attanse som arbetstagare. Avsändarens eller transportörens anställda behöverdäremot inte omfattas av någon särskild jämkningsregel. För dem bereder redan 4kap. 1 § skadeståndslagen ett tillräckligt skydd. Ettavgörande skäl till att det i nu berörda speciella situationer föreligger ettbehov av möjlighet till jämkning för att undvika obilliga resultat är enligtmin mening att ansvarsförsäkring ofta saknas i dessa fall. 1 den mån denskadeståndsansvarige har försäkring som täcker ansvaret kan en tillämpning avlagens regler inte anses leda till ett obilligt resultat. Detsamma är fallet omden skadeståndsansvarige har underlåtit att täcka ansvaret med försäkring ochdet rimligen kan fordras av honom att han skaffat sig en sådanförsäkringstäckning. Det bör t. ex. alltid kunna krävas av företagare att deutnyttjar föreliggande möjligheter till försäk-ringstäckning av det ansvar dekan ådraga sig inom ramen för sin normala yrkesmässiga verksamhet. Det äremellertid karaktäristiskt för de situationer som förut angivits att det oftaantingen saknas möjlighet att i varje fall fullt ut täcka ansvaret medförsäkring eller också inte rimligen kan läggas den skadeståndsansvarige tilllast att han inte har skaffat sig särskild försäkring. Det förra gällerbeträffande avsändarens ansvarighet och det senare beträffande de fall då någonåtar sig en icke yrkesmässig befordran. Ett särskilt skäl för jämkning i dessafall kan vara att skadan däremot är täckt av försäkring som den skadelidandehar, t. ex. transportörens vagnskadeförsäkring. På grundav det anförda finner jag att det föreligger behov av en jämkningsregel som kantillämpas när utdömande av fullt skadestånd i de undantagssituationer som jagförut har beskrivit skulle framstå som oskäligt betungande för denskadeståndsansvarige. De överväganden som jag har redovisat stämmer väl överensmed de värderingar som ligger till grund för skadeståndskommitténs förslag allmän jämkningsregel och de uttalanden som kommittén gjort i fråga om dennaregels tillämplighet i kontraktsförhållanden. förslag att i skadeståndslageninföra en allmän jämkningsregel övervägs f. n. i . Jaghar emellertid funnit att förslag till lagstiftning i detta ämne inte börföreläggas förrän i samband med lagstiftning på grundval avskadeståndskommitténs avlämnade betänkande (SOU 1973:51) Skadestånd V,Skadestånd vid personskada. Förslag i den delen torde inte kunna föreläggasriksdagen förrän tidigast . Det kanmot denna bakgrund givetvis ifrågasättas om det är lämpligt att nu införa ensärskild jämkningsregel i lagen om inrikes vägtransporter eftersom denna kanvisa sig vara obehövlig sedan en allmän jämkningsregel har införts. Jag äremellertid inte beredd att nu ta ställning till vilken räckvidd en allmänjämkningsregel i skadeståndslagen kan komma att få och i vUken mån den skalltiUämpas på skadeståndsregler i speciallagstiftningen. Det kan därför inteuteslutas att det även efter det att en allmän jämkningsregel har införts finnsett behov av en särreglering i lagstiftningen om vägtransporter. Jag viUdärför förorda att en sådan särskild jämkningsregel nu införs på detta område.Frågan om denna regel sedermera kan utgå och ersättas av en allmänjämkningsregel i skadeståndslagen får övervägas i samband med att förslag idenna fråga läggs fram. 1 samband därmed får också övervägas i vad mån detförehgger behov av motsvarande möjlighet tiU jämkning av skadestånd i andratransporträttsliga förhållanden. Jag viU emellertid redan nu erinra om att vårakonventionsåtaganden på transporträttens område torde hindra att jämkningmedges i fråga om transportörens ansvar vid transport som omfattas av dessakonventioner. Den omständigheten att skUda regler kan komma att gälla i dettahänseende mellan inrikes och internationella transporter eller för skildatransportmedel kan dock enligt min mening inte hindra att en i och för sigönskvärd reglering genomförs där detta är möjligt. CMR innehåller särskilda bestämmelser för s. k.genomgångstransporter (art. 3440). Enligt dessa bestämmelser kan vidbefordran som utförs av flera fraktförare efter varandra varje fraktförareinträda som part i fraktavtalet. De fraktförare som gjort detta bildar ettkollektiv och ansvarar solidariskt gentemot varuhavaren för hela befordringen.Enligt utredningens bedömande föreligger f. n. inte något mera uttalat behov aven motsvarande reglering för inrikestransporternas del. Utredningen påpekar åandra sidan att det inte är osannolikt att ett sådant behov kan uppkomma i ennära framtid. Under alla förhållanden torde det enligt utredningens uppfattningsaknas anledning att utestänga parterna på den inrikes vägfraktmarknaden frånmöjligheten att begagna sig av en lagfäst reglering av genomgångstransporterna. Utredningens förslag att även för inrikes befordran skallgälla lagfästa regler om befordran som utförs av flera fraktförare eftervarandra har lämnats'Utan erinran av de flesta remissinstanserna. dock av och som anser att en lagfäst reglering kan undvaras utan olägenhet. Jag vill tiU en början framhålla att i de norska ochfinska lagförslagen torde komma att tas upp regler om genomgångstransportervilka blir tillämpliga vid inrikes befordran. Från norsk sida har framhållitsatt dessa regler fyller ett kommersiellt behov. Även om detta behov inle gjortsig gällande med samma styrka i anser jag att det saknas anledning attinte genomföra de föreslagna reglerna. Därmed vinns också den fördelen att dennordiska rättsenheten upprätthålls även på denna punkt. 1 enlighet med det anförda har inom justitiedepartementetupprättats förslag till lag om inrikes vägtransport. Förslagel torde få fogas tiU statsrådsprotokollet i dettaärende som bilaga 3. Lagen föreslås få rubriken , varvid särskilt har beaktats att av rubriken bör framgå attlagen endast är tillämplig på inrikes befordran. Lagen är uppdelad på åtta avdelningar. 1 den förstaavdelningen har tagits upp bestämmelser om lagens tillämpningsområde m. m. (15§§). Andra avdelningen innehåller en bestämmelse om fraktförarens ansvarighetför sina anstäUda och för medhjälpare som han anlitar för befordringen (6 §).Lagens centrala bestämmelser återfinns i tredje och fjärde avdelningarna.Tredje avdelningen innehåller regler om hur fraktavtalet bekräftas ochfullgörs, däribland regler om fraktsedeln (726 §§), medan i fjärde avdelningentagits upp bestämmelserna om fraktförarens ansvarighet (2738 §§). I femteavdelningen har tagits in en bestämmelse om jämkning av skadestånd (39 §).Sjätte avdelningen innehåUer reklamations- och preskriptionsregler samt enforumbestämmelse (4042 §§). Regler om ansvar vid befordran som utförs av flerafraktförare efter varandra har tagits upp i sjunde avdelningen (43-46 §§).Ättonde och sista avdelningen innehåUer en erinran om alt särskildabestämmelser gäller beträffande atomskada (47 §). Lagens tillämpningsområde m. m. Första stycket innehåller huvudregeln om lagenstillämpningsområde. Lagen är tiUämplig på avtal om godsbefordran med fordon påväg mellan eller inom orter i , om avtalet avser befordran motvederlag. 1 andra stycket har tagits upp en erinran om att särskildabestämmelser CMR-lagen - gäller beträffande de internationella vägfraktavtalsom är underkastade CMR. Paragrafen motsvarar 1 § utredningsförslaget. Enförutsättning för att lagen skall bli tillämplig är att avsändnings-orten ochbestämmelseorten såsom dessa angivits i fraktavtalet är belägna i Sverige.Detta har i första stycket uttryckts på så sätt att lagen är tillämplig påavtal om befordran ''mellan eller inom orter i ". I lagtextenförekommer sålunda inte det i lagens rubrik använda uttrycket"inrikes" vägtransport. Uttrycket "inrikes" skulle kunna geupphov tUl missförstånd beträffande lagens tillämplighet i de fall däbefordringen delvis utförs inom annat lands område. Som framhållits i denallmänna motiveringen (avsnitt 6.3) bör lagen också vara tillämplig påtransport mellan tvä orter i vUken till någon del går över ett annatlands område. Den avutredningen föreslagna lagtexten anger inte att lagen är tUlämplig även påbefordran som sker inom orter i . Under remissbehandlingen har denåsikten framförts att det direkt av lagtexten borde framgå att lagen gälleräven beträffande sådan befordran. Jag delar denna uppfattning och enredaktionell ändring av lagtexten har därför gjorts på denna punkt. Lagen ärtUlämplig endast på befordran som sker mot vederlag (jfr avsnitt 6.3). DetförhåUandet att vederlag betingats för en befordran är i allmänhet ett teckenpå alt transporten är av affärsmässig art. Lagens stränga ansvarssystem är iförsta hand avpassat för dessa fall. Gränsdragningen för lagenstUlämpningsområde med hjälp av vederlagsrekvisitet kan emeUertid ibland ledatUl mindre tilltalande resultat. Så kan det exempelvis te sig stötande alt låtaen person, som helt tUlfälligtvis och kanske närmast som en väntjänst men motett visst vederlag utför en transport, svara enligl lagens tvingande ochstränga ansvarsregler. 1 5 § öppnas därför möjlighet att i viss begränsadutsträckning träffa avtal om tUlämpning av andra ansvarsregler. Dessutominnehåller lagen i 39 § en särskild bestämmelse om jämkning av skadestånd.Denna bestämmelse är avsedd att kunna tiUämpas bl. a. i de fall då vederlagvisserligen utgått men befordringen föranletts av andra än rent affärsmässigaskäl. Utredningenbetonar att tiU grund för befordringen måste ligga ett fraktavtal somförutsätter att befordringen skall ske med vägfordon och att lagen sålunda inteär avsedd att tillämpas på varje befordran som faktiskt utförs med sådantfordon. framhåUer utredningen att det inte synes nödvändigt att detredan när fraktavtalet ingås definitivt fastslås att befordringen skaU ske medvägfordon. Valet av transportmedel bör kunna göras senare av fraktföraren pågrundval av vad som då synes vara det mest gynnsamma. Har befordringen i sådantfall utförts med vägfordon och har detta varit en av de möjligheter avsändarenräknat med synes fraktavtalet enligl utredningens bedömande få betraktas somett vägfraktavtal. Utredningens uttalande kritiseras av som