prop · FX0377 · 1974-12-31 00:00:00 — Enligt utredningen är den lämpligaste vägen för att tillgodosedetta önskemål att vissa slag av arbetstvister handläggs av AD som första ochenda domstol, medan övriga arbetstvister först handläggs vid tingsrätt i vanligsammansättning för att därifrån kunna utan begränsning fullföljas till AD i andraoch sista instans. Med hänsyn till den ökade arbetsbelastning vid AD, somkommer att bli följden av detta förslag och avde andra reformer pä arbetsrättens område som förut berörts, föreslärutredningen att antalet ledamöter i AD fördubblas och att ytterligare heltidstjänsterinrättjis för domstolens ämbetsmannaledamöter. Utredningensförslag har lätt ett övervägande positivt mottagande vid remissbehandlingen.Remissinstanserna ansluter sig allmänt till utredningens uppfattning attförutsättningar bör skapas för en enhetlig rättstillämpning i tvister avarbetsrättslig natur. De riktlinjer för en ny domstolsorganisation i sädanatvistersom utredningen dragit upp anses även i stort sett godtagbara, även omnågra remissinstanser är kritiska pä vissa punkter. Den av utredningenföreslagna fördubblingen av antalet ledamöter i AD tillstyrks av samtligaremissinstanser som yttrat sig över förslaget i denna del. Enligt min mening är detinte tillfredsställande att arbelsrättsliga frågor av samma eller likartat slagkan komma att bedömas av olika typer av domstolar utan möjlighet till ettenhetligt avgörande åtminstone i sista instans. Olägenheterna härav framträdersärskilt tydligt när det gäller till-lämpningen av en lag av sä central betydelseför förhällandet mellan arbetsgivare och arbetstagare som den antagnalagen omanställnings-skydd. Men även i övrigt är det givetvis angeläget atttvister rörande sådana rättsförhållanden kan bli så enhetligt bedömda sommöjligt, I likhet med utredningen och remissinstanserna anser jag därför bör försöka finna ett system som skapar förutsättningar för enhetlighet irättstillämpningen i arbetstvister. har framhållit är det givet att önskemålet om en enhetligrättstillämpning bäst tillgodoses, om den slutliga prövningen av arbetstvistergörs av AD med dess speciella erfarenhet och sakkunskap av sådana tvister.Samtidigt är det dock väsentligt att en sådan utvidgning av AD:s verksamhetinte medför att domstolens nuvarande karaktär av prövningsinstans för principielltviktiga arbetstvister går föriorad. Liksom bör tyngdpunkten idomstolens verksamhet ligga pä de mäl som arbetsmarknadsorganisationerna harsärskilt intresse av att få prövade i domstolen, AD:s verksamhet bör vidareäven i fortsättningen kunna bedrivas under sädana former att i domstolen kaningå framträdande företrädare för arbetsmarknadsorganisationerna, vilkatjänstgör i domstolen vid sidan av sina ordinarie arbetsuppgifter. Från dennasynpunkt framstår det som angeläget att den utökning av AD, som blirofrånkomlig vid en sådan reform som nämnts i förening med en av andraarbetsrättsliga reformer föranledd ökad mältillströmning, kan hållas vid den avutredningen föreslagna fördubblingen av antalet ledamöter. Även från andrasynpunkter skulle det vara olyckligt, om AD på grund av en kraftigt ökandearbetsbörda tvingades alt växa utöver denna ram. Bland annat skulle svårigheterdä kunna uppstå att bevara kontinuiteten i rättstillämpningen. Ettkonsekvent genomförande av tanken pä en enhetlig rättstillämpning iarbetstvister skulle leda till att alla sädana tvister lades pä AD som endadomstol. En sädan lösning är emellertid enligt min mening helt otänkbar. Bl.a. skulle den utan tvekan spränga den förut angivna ramen för en utökning avAD och även i övrigt rubba ADrs nuvarande karaktär på ett högst olyckligt sätt.Inte heller är det lämpligt alt låta AD bli enbart sista instans för allaarbetstvister, alltså även för de tvister som f n. handläggs där. Den endaframkomliga vägen för att tillgodose önskemålet om en enhetligrättstillämpning i arbetstvister är således, som utredningen funnit, att vissatvister prövas av AD som första och enda domstol medan övriga tvister handläggsav en lägre instans innan de, efter överklagande, kan komma under ADrsbedömande. Föratt AD som första domstol skall tillföras i huvudsak enbart sädana tvister, somkan antas ha ett intresse frän organisationsmässig synpunkt, har utredningenföreslagit vissa begränsningar i rätten att väcka talan vid denna domstol.Detta förslag har tillstyrkts eller lämnats utan erinran underremissbehandlingen. Även jag ansluter mig till förslaget i denna del. Jagförordar alltså alt organisationerna ges samma räll som de f n. har att utanfullmakt väcka och utföra talan för sina medlemmar vid AD. Genom denförprövning som organisationen därigenom måste företa kan AD besparas en heldel onödiga eller bagalellartade tvister. Vidare bör normalt krävas altförhandlingar har ägt rum beträffande i princip alla tvistefrågor som kan kommaunder ÄD:s prövning. Härigenom erhålls en garanti för att dessa frågor kommeratt vara väl förberedda när de skall behandlas av AD, Detta krav kan även bidratill att AD tillförs endast tvisterav mera principiell karaktär. Övriga tvisterbrukar som regel sållas bort vid den förhandlingsprocedur som tillämpas påarbetsmarknaden. Överhuvudtaget bringas f n, det övervägande antalet tvister urväriden förhandlingsvägen, är en starkt bidragande orsak till alt AD,trots att dess behörighet undan för undan vidgats, inle tillförts flermäl än som skett. Beträffandede mål som inle skall tas upp av AD synes det mig uppenbart attprövningen i lägre instans inte bör förläggas till särskilda för detta ändamålinrättade specialdomstolar. En sädan lösning har även avvisats underremissbehandlingen. Däremot haren remissinstans föreslagit att handläggningen iförsta instans skall koncentreras till ett mindre antal tingsrätter, exempelvisen i varje län. 1 likhet med utredningen och övriga remissinstanser anser jagemellertid inte alt delta skulle vara lämpligt. Tingsrätterna bör alltså somhittills utan åtskillnad vara första instans för de arbetstvister som inteskall las upp av AD, Som utredningen utan erinran från nägonremissinstans föreslagit bör tingsrätterna därvid ha samma sammansättning som iandra dispositiva tvistemål, dvs. vid huvudförhandling bestå av treyrkesdomare. Fråganom tingsrätternas avgöranden i arbetstvister skall kunna överklagas direkt tillAD eller om hovrätt bör utgöra meUaninstans har under remissbehandlingenblivit föremål för delade meningar. Utredningens förslag all AD skall varaandra och sista instans tillstyrks eller lämnas utan erinran av flertaletremissinstanser, AD:s ordförande och de båda hovrätterna för- ordardock att hovrätt införs i inslansordningen. Även SAF anser alt denna fråga börövervägas ytteriigare. Frände utgångspunkter som jag har redovisat talar starka skäl för attinstanskedjan mellan tingsrätt och AD inte bryts av att hovrätt sätts in mellandessa båda instanser. Intresset av en enhetlig rättstillämpning i arbetstvistertalar egentligen för att AD som enda instans handlägger alla dessa tvister. Närdetta av andra skäl inte är möjligt är det emellertid mest följdriktigt atttingsrätternas avgöranden fär överklagas direkt till AD, Detta medförvisseriigen att de arbetstvister som tas upp av tingsrätt inte blir inordnade iett ireinstanssyslem på samma sätt som flertalet tvister av annat slag. Jagvill emellertid erinra om att detta system underkastats en väsentliginskränkning genom den begränsning av rätten att fullfölja talan till högstadomstolen som genomfördes är 1971. Med hänsyn härtill finner jag inte att nägonbärande invändning frän denna synpunkt kan riktas mot att man pä delarbetsrättsliga fältet tillämpar ett system som innebär att lalan mottingsrätts avgörande fullföljs direkt till AD. Frågan gäller i stället närmastom praktiska hänsynstaganden lägger hinder i vägen för denna lösning. Deremissinstanser som förordat hovrätt som meUaninstans har uttryckt farhågor förall AD annars kommer att tillföras så många mäl, delvis av annan än rentarbetsrättslig natur, att dess nuvarande karaktär förändras. Jag har tidigaresagt att en sädan utveckling inte är önskvärd och bör förhindras. Omremissinstansernas bedömning är riktig, skulle det alltså vara nödvändigt attbortse från de skäl, som talar för ett tvåinstansförfarande, och föra in hovrätti instanskedjan. Emellertid är jag inte övertygad om att farhågorna för ensädan utveckling kommer att besannas, om AD i stället är andra och sistainstans. Enligt utredningen uppgår antalet arbetstvister som handläggs vidtingsrätterna - med undantag för tvister om skadestånd på grund av olycksfalli arbetet - till omkring 500 , varav ca 300 avgörs genom dom eller annatslutligt beslut än avskrivningsbeslut. Av de inkomna målen utgörs mer änhälften av mål om tvistiga fordringar i konkurs. Enligt vad jag förordar iavsnitt 5.2 skall emellertid sådana mål inte omfattas av den processuellareform som det nu är fråga om. Av de av tingsrätterna avgjorda målen försendast , dvs. omkring 30 mål , vidare till högre instans. Hurstor andel härav som utgörs av mål om tvistiga fordringar i konkurs är okänt.Som utredningen framhållit kan visseriigen antalet arbetstvister komma att öka,sedan lagen om anställningsskydd trätt i kraft, och detta bör givetvis ävenpåverka antalet överklagade mäl. Även med beaktande härav torde det emellertidvara endast ett förhållandevis begränsat antal arbetstvister som skulle kommaatt fullföljas till AD om målen fick överklagas direkt till denna domstol. Idetta sammanhang bör vidare beaktas att den antagna lagen (1974:8) omrättegången i tvistemål om mindre värden enligt utredningens förslag skalltillämpas även pä de arbetstvister som handläggs i tingsrätterna. Denna lag ärtillämplig pä dispositiva tvistemål där ivisteföremälets värde inteöverstiger f n. , Lagen har till syfte att förbättra den enskildesrättsskydd främst genom att nedbringa parternas rättegångskostnader. Dettasker genom förenklingar av det nuvarande rältegångsförfarandet. Rätten attfullfölja lalan mot elt avgörande som tingsrätt meddelat i det förenkladeförfarandet är begränsad. Prövning i högre instans får ske endast efterprövningstillstånd. Sådant tillstånd får beviljas endast om anledningförekommer till ändring i tingsrättens avgörande eller på vissa i övrigt angivnagrunder. Frågan om prövningstillstånd avgörs av den högre instansen i en mindresammansättning på grundval av vad handlingarna i målet innehåller.Utredningens förslag, alt denna lag skall tillämpas även pä rättegången i dearbetstvister som handläggs vid tingsrätt, har lämnats ulan_ erinran underremissbehandlingen. Även jag finner detta förslag vara lämpligt. Det finnsanledning räkna med att en inte oväsentlig del av de arbetstvister somhandläggs vid tingsrätt är av sädan beskaffenhet som avses med den nämndalagen. På grund av det dispensprövningssystem som föreskrivs i den lagenkommer sannolikt de fullföljda arbetstvister, där AD skall göra en fullständigöverprövning, att bli relativt få. Motbakgrund av vad jag nu har sagt synes uppfattningen, att AD i etttvåinstanssystem kommer alt tillföras ett stort antal fullföljda arbetstvister,inte ha fullt fog för sig. Enligt utredningens förslag skall vidare defullföljda målen enligt huvudregeln avgöras på handlingama i en mindresammansättning. Huvudförhandling inför domstolen i sedvanlig sammansättningskall i dessa mäl hällas endast om muntlig bevisning skall förebringas ellereljest särskilda skäl - t, ex. att målen har ett allmänt intresse eller iövrigt är av principiell betydelse frän arbetsrättslig synpunkt - föranlederdet. Om en av ledamöterna i den mindre sammansättningen anser att sädanasärskilda skäl föreligger, skall dock hans mening gälla som domstolens beslut.Denna lösning, som i huvudsak godtagits under remissbehandlingen, synes migväl funnen. Härigenom kan antalet fullföljda mäl som skall avgöras av AD i enstörre sammansättning kunna hällas ytteriigare nere. Domstolen torde vidare idenna större sammansättning endast undantagsvis behöva handlägga tvister avbagatellartad natur, som den dock har möjlighet att pröva sådanatvister för vilka den genom sin speciella sakkunskap och erfarenhet är särskiltlämpad. Som utredningen framhållit synes detta förfarande vidare innebära ensådan kostnadsbesparing för parterna, att förfarande även frän denna synpunktter sig motiverat. Dessutom bör snabbheten i avgörandena i dessa mäl kunnafrämjas genom detta förfarande. tillgodoses även befogaderättssäkerhetskrav genom att målen skall företas till avgörande vidhuvudförhandling inför domstolen i den större sammansättningen sä snart någonledamot i den mindre sammansättningen påyrkar det. Jag biträder alltsåutredningens förslag i denna del. Enligtmin mening kommer således det tillskott av överklagade mäl, som kan bli följdenom AD görs till andra i stället för till tredje instans förde mäl som i första instans skall tas upp av tingsrätt, inte att i någon störreutsträckning påverka ÄD:s arbetsbörda. Vid bedömningen av om AD eller hovrättskall vara andra instans är emellertid också av betydelse hur mänga mäl AD iövrigt kan komma att tillföras pä grund av de inledningsvis nämnda reformernapä arbetsrättens område. Om AD:s arbetskapacitet även vid en fördubbling avantalet ledamöter kommer att till större delen tas i anspråk för de mäl, som ADhar att pröva som första domstol, minskar ju i motsvarande män utrymmet för ADatt inom angivna ram handlägga även överklagade mäl. Emellertid finns enligtmin mening inte anledning att räkna med en sådan utveckling. Ätt AD på grund avdessa reformer kommer att sammanlagt tillföras ett flertal nya mål har jagredan förut sagt. Den nya lagstiftningen genomförs emellertid etappvis - exempelviskan lagstiftning pä grund av arbetsrättskommitténs arbete väntas träda i kraftförst om nägon tid - och det är allmänt känt att det antal tvister somföranleds av ny lagstiftning brukar minska i takt medprejudikatbildningen pä det nya området. Med hänsyn härtill har jag godaförhoppningar att en fördubbling av AD:s arbetskapacitet kommer att varatillräcklig för att bemästra den ökade mältillströmning som kan väntas iframtiden, även om AD för de överklagade målen utgör andra instans. Jag anser detalltså inte vara nödvändigt att föra in hovrätt som en instans mellan tingsrättoch AD, Ätt i dagens läge bildasig nägon säker uppfattning om den framtida mältillslrömningen till AD äremellertid givelvis inte möjligt, Alla sådana bedömningar måste bli mer ellermindre godtyckliga. Skulle utvecklingen ta en annan riktning än den jag harbedömt som den mest sannolika, Iir frågan om den lämpligaste ordningen föravgörande av arbetstvister tas upp till förnyat övervägande, Ävvad jag har sagt framgår att jag även tillstyrker utredningens förslag attantalet ledamöter vid AD fördubblas. Detta tar dock endast sikte pä deledamöter i domstolen som representerar parterna på arbetsmarknaden.Beträffande de heltidsanställda ledamöterna, liksom den fast anställda personaleni övrigt, återkommer jag i avsnitt 5.4. Detnu förda resonemanget ger alltså vid handen att jag ansluter mig tillutredningens förslag i fräga om de grundläggande linjerna för en nydomstolsorganisation i arbetstvister. Även i övrigt synes utredningsförslagetväl avvägt, 1 detaljer kan visseriigen jämkningar behöva göras och i något fallandra lösningar böra väljas. Som helhet är utredningens förslag emellertidenligt min mening väl ägnat att läggas till grund för lagstiftning. Utredningen har föreslagitatt de nya reglerna skall träda i kraft , dvs. medlagen om anställningsskydd. Detta innebär visseriigen att den tid som återstårtill ikraftträdandet blir kort. 1 likhet med utredningen och någraremissinstanser - TCO och AD:s ordförande -anser jag emellertid all det ärytterst angeläget alt tvister om tillämpningen av lagen om anställningsskyddredan från början kan handläggas enligt de Som jag sagt gör sig ju intresset av enenhetlig rättstillämpning särskilt starkt gällande beträffande sådana tvister.Att som frän något håll föreslagils låta de nya reglerna till en början blitillämpliga endast pä dessa tvister anser jag ä andra sidan inte lämpligt. Det kannämligen ofta antas föreligga ett nära samband mellan dessa tvister och andraarbetstvister, och ett särskiljande skulle därför kunna medföra betydandeprocessuella svårigheter. De föreslagna processuella reglerna bör alltså i sinhelhet träda i kraft . Medanledning av påpekanden från vissa remissinstanser vill jag framhälla, att jaghar för avsikt att innan de nya reglerna träder i kraft sörja för att berördadomare och annan personal i tingsrätterna pä lämpligt sätt ges behövlig informationom de nya reglerna. Jagvill nämna att reformarbetet beträffande AD:s verksamhet inte är avslutat i ochmed detta lagstiftningsärende. har nämligen enligt sinadirektiv till uppgift att behandla sådana frågor rörande AD som inte har tagitsupp i förevarande sammanhang. Bland annat åligger det arbetsrältskommittén altundersöka hur rättsbildningen vid domstolen skall kunna anpassas tillutvecklingen pä arbetsmarknaden, förslag skall lagen om rättegången i arbetstvister i principtillämpas pä alla tvister om kollektivavtal och andra tvister som rörförhällandet mellan arbetsgivare och arbetstagare. Sädana tvister kallas ilagförslaget arbetstvister. Frän lagens tillämpningsområde undantar utredningendock vissa tvister som trots att de rör anställningsförhållanden likväl tillövervägande delen avser annat än arbetsrättsliga frågor eller av annananledning inte bör handläggas i samma ordning som skall gälla för arbetstvisteri allmänhet. Vidremissbehandlingen har utredningens förslag godtagits eller lämnats utanerinran i flertalet yttranden. Frän några håll föresläs dock vissa jämkningar,1 allmänhet går dessa ut pä att tillämpningsområdet skall begränsasytterligare. Enligtmin mening är det uppenbart att lagen i första hand skall vara tillämplig påalla tvister om kollektivavtal. Sådana tvister har prövats av AD,och anledning finns inte att nu införa begränsningar i möjligheten till sådanprövning. I likhet med utredningen anser jag att detta bör komma till klartuttryck i lagtexten. I enlighet med vad jag förut har anfört bör lagen vidaretillämpas på andra tvister som rör det kontraktsrättsliga förhållandet mellanarbetsgivare och arbetstagare. För lagens till-lämpning bör det därvid saknabetydelse om tvisten avser tillämpning av en lag eller författning,instruktioner, reglementen etc, som i ett eller annat hänseende regleraranställningsförhållandet, eller om tvisten angår det personliga avtal mellanarbetsgivaren och arbetstagaren som i övrigt - tyst elleruttryckligen - bestämmer anställningsvillkoren. Liksom utredningen anser jagatt lagen i princip bör gälla alla tvister som grundas pä ett sådantförhållande. Tillämpningsområdet för tvister om kollektivavtal och andratvisterom anställningsförhållanden bör nämligen sä längi möjligt sammanfalla.Pä annat sätt går det svåriigen att undanröja den processuella dualism somförevarande reform har till syfte att motverka, I några remissyttrandenpåpekas att ett så vidsträckt tillämpningsområde medför en risk för att AD ialltför hög grad utvecklas till något annat än en domstol för tvister avspecifikt arbetsrättslig natur. Reformen anses i så fall kunna ge upphov dualism av annat slag än den som råder inom arbetsrätten. Svårigheterförutses även uppkomma när det gäller att avgöra om en tvist är att anse som enarbetstvist eller ej. För egen del anser jag emellertid att denna kritik äröverdriven. Till viss del riktar sig invändningarna f ö. även mot denfördelning av mäl mellan allmän domstol och AD som har gällt alltsedantillkomsten av denna specialdomstol och som såvitt känt inte i detta hänseendemedfört några påtagliga olägenheter (att svårigheter däremot kunnat uppstå närdet gällt att avgöra om ett mål är en kollektivavtalstvist eller ej är en annansak). Givetvis kommer varje tänkbar gränsdragning att välla större eller mindreprincipiella och praktiska problem. Att ,AD kan få anledning att vid sidan avde allmänna domstolarna tillämpa regler som är gemensamma för alla avtalstyper- t, ex, beträffande avtals giltighet och tolkning, preskription avfordringsanspråk, skadestånd i kontraktsförhållanden etc, - torde varaofrånkomligt hur gränsen än dras, I undantagsfall kan en arbetstvist även iövrigt inrymma rättsfrågor som inte är av arbetsrättslig natur. Sädana tvisterkan vidare givetvis röra rena bevisfrågor eller eljest te sig mindrebetydelsefulla från arbetsrättslig synpunkt. Emellertid synes en avgränsningefter tvisternas större eller mindre intresse frän arbetsrättslig synpunktinte kunna ske. Det torde inte vara möjligt att genom en uppräkning i lagtextenavskilja mäl som inrymmer specifikt arbetsrättsliga frågor frän mäl som inte ärav denna beskaffenhet. Och uppenbarligen är det inte utförbart att dra någonallmängiltig gräns mellan sädana mäl. De remissinstanser som uttryckt farhågorför alt AD med det förordade tillämpningsområdet kommer att tillföras ett stortantal tvister, där behovet av en frän arbetsrättslig synpunkt särskiltsakkunnig behandling är mindre framträdande, har inte heller antytt hur gränsenför tillämpningsområdet bör dras. Jag kan vidare inte finna att gränsen mellanarbetstvister och andra tvister kommer att välla större svårigheter än omendast vissa arbetstvister hänförs under lagen. I själva verket torde det förhållasig tvärtom. Svårigheten att avgöra om en tvist är en arbetstvist eller ejkommer man ju inte frän, även om gränsen dras på ett annat sätt än jag föruthar förordat. För övrigt bör denna svårighet inte överbetonas. 1 praktikentorde det i de flesta fall inte medföra några problem att konstatera att entvist utgör en arbetstvist. Riskenför alt AD skall tillföras en mångfald tvister som saknar större arbetsrättsligtintresse bör enligt min mening motverkas på annat sätl än genom en allmänbegränsning av lagens tillämpningsområde. Som utredningen föreslagit börundantag göras for vissa typer av tvister beträffande vilka en prövning i AD avolika skäl inte är lämplig. Till dessa undantag återkommer jag strax. I övrigttorde de begränsningar i mältillslrömningen till AD som jag förut har förordatleda till alt det vid remissbehandlingen väckta problemet rörande lagenstillämpningsområde reduceras högst väsentligt, 1 fråga om de mål som kommerfrän den organiserade sektorn av arbetsmarknaden bör kravet att tvistefrågornaskall ha blivit föremål för förhandling mellan parterna, innan de får prövas avAD, utgöra en effektiv spärr i detta hänseende. Beträffande övriga mål tordeendast ett begränsat antal komma att fullföljas frän tingsrätt till AD. Avdessa kommer vidare de flesta troligen att ha sådana arbetsrättsliga inslag atten prövning i AD ter sig befogad. Skulle min bedömning härvidlag visa sigfelaktig, får - som jag har sagt - frågan om den iämpligaste ordningenför behandlingen av arbetstvister las upp till förnyat övervägande. Jagansluter mig alltså till den av utredningen föreslagna huvudregeln att lagenskall vara tillämplig pä alla tvister om förhållandet mellan arbetsgivare ocharbetstagare, vare sig tvisten rör kollektivavtal eller enskildaanställningsförhållanden. Som jag sagt bör emellertid vissa undantag frändenna huvudregel göras för tvister som är av den särskilda beskaffenheten, attde inte lämpligen bör handläggas i samma ordning som andra arbetstvister. Tilldenna kategori hör till en början tvister vilka skall handläggas av tingsrätt isärskild sammansättning. Även sädana tvister kan ibland röra lörhällandetmellan arbetsgivare och arbetstagare. Sä är exempelvis fallet med hyrestvister,t. ex, om tjänstebostad, samt arrendetvister. De specialregler som gäller fördessa tvister sätts inte automatiskt ur spel av lagen om rättegången iarbetstvister, när tvisten utgör en arbetstvist. Därvid skall denemellertid också handläggas enligt föreskrifterna i denna lag.