prop · FX0320 · 1974-12-31 00:00:00 — 1 övrigt bör anmärkas, att i de fall då kriminalvårdsnämndenhar att bestämma om den viUkorliga frigivningen (aUtså i faU avseende intagnasom undergår fängelse ) rutinen i stort sett synes vara, attkriminalvårdsnämnden meddelar ett s. k. principbeslut om vUlkorlig frigivning,vilket innebär fastställande av den tidigaste dagen då villkorlig frigivningkan ske, och att, om förutsättningar för längtidspermission vid denna tidpunktär för handen, övervakningsnämnden beviljar sådan permission fr. o. m. den dag kriminalvärdsnämndenfastställt som frigivningsdag. Genom att övervakningsnämnderna pä detta sättvid handhavande av längtidspermissionsinsti-tutet regelmässigt rättar sig eftervad kriminalvårdsnämnden bestämt med avseende å frigivningsdag uppnås, att denintagne inte - under täckmantel av en permission kommer ut från anstaltentidigare än kriminalvårdsnämnden funnit lämpligt. Det remitterade förslaget innebär ändring i denna ordning såtiUvida,att beslut om s. k. frigivningspermission - som ersätter den hittiUs-varande längtidspermissionen- i fortsättningen skall meddelas av kriminalvärdsnämnden i fall dä dennanämnd har att besluta om den villkorliga frigivningen. (Detsamma skall gälla ifråga om sädan vistelse utanför anstalt som avses i 34 § i förslagel.) Vadsålunda föreslagits väcker betänkligheter. Det strider tiU en början mot de tendenser tilldecentralisering av maktbefogenheter som i ökande grad kommit att präglamodernt samhällsliv. Centraliseringen medför i nu förevarande avseende liksompå många andra områden risk för byråkratisering och tungroddhet. Äv vad härförut sagts framgår, att hithörande permissionsärenden inte sällan är avbrådskande natur och kräver nära kontakt meUan nämnd och frivårdsorgan. Det ärgivet att kontakten meUan å ena sidan de lokala organen i landsorten anslallspersonal,skyddskonsulenl och övervakare och å andra sidan kriminalvårdsnämndens kanslii inte kan bli densamma som mellan övervakningsnämndens ordförande,som finns på platsen, och organisationen på fältet. ordförande personligen övervakare oeh andra som han haratt göra med. 1 sammanhanget bör observeras att det är meningen att ifortsättningen även intagna med längre strafftid än i allmänhet skallslussas ut i frihet via lokalanstalt. Särskilt frågorna om förverkande måstebli nästan omöjhga att hantera centralt frän . Det gäller ju inte baraatt meddela ett förverkandebeslut; man skall också kunna på stående fotdiskutera sig fram tiU om det inte går att åstadkomma en lösning varigenomförverkande kan undvikas. Härvid är också att märka, att kriminalvårdsnämndenej - såsom övervakningsnämnden - är beslutsmässig med ordföranden ensam ibrådskande fall. Uppkommer ett brådskande faU i kriminalvårdsnämnden, har man luttiUs,t. ex. vid meddelande av principbeslut, ordnat saken så, att nämndenssekreterare ringt runt tUl ett tUlräckligt antal ledamöter och på det sättetfått till stånd ett "telefonsammanträde". Att ett sådant system inteär särskUt ägnat för ett brådskande fall av ifrågasatt förverkande i ettpermissionsärende är tydligt. Det kandock inte förnekas att frågan, såsom departementschefen framhåUit, kommit i ettdelvis annat läge genom att frigivningspermission (och vistelse utanför anstaltjämhkt 34 §) i fortsättningen skall kunna beviljas - kanskeflera månader i följd - och redan fr. o. m. den dag då halva strafftiden gåtttill ända, ej som först fr. o. m. den dag då två tredjedelar av straffet a-vtjänats.Det kan möjligen föreligga risk för att permissionsinstitutet under sädanaomständigheter kan komma att begagnas i stället för frigivning, så attövervakningsnämnderna genom att bevilja frigivningspermission görkriminalvärds-nämndens befogenhet att bestämma dagen för villkoriig frigivningillusorisk. Vad nu sagts synes emeUertid i praktiken bara komma attgälla hälftenfrigivningen. ViUkorlig frigivning efter avtjänad två tredjedelsstrafftid kommer uppenbarligen med de nya reglerna att bh så schablonmässigtfixerad, att där inte finns nägot utrymme för spel med frigivningspermission.1 fråga om tvåtredjedelsfrigivningen finns alltså inte något hinder mot utan,såsom torde ha framgått av det föregående, tvärtom bara fördelar av - att låtaövervakningsnämnderna behålla befogenheten att bevilja frigivningspermission.Och vad hälftenfrigivningen angår torde departementschefens farhågor varaöverdrivna. 1 hithörande fall lärer i allmänhet frigivningen vara sä nogaförberedd redan under anstaltsvistelsen, att frigivningspermission mycketsällan kommer i fråga. Och skulle det bh tal om dylik permission vid hälftenfrigivningi något fall då frigivningsbeslutet ankommer pä kriminalvärdsnämnden, tordeärendet sällan vara brådskande. kan alltså lugnt avvaktakriminalvårdsnämndens beslut om frigivningsdag och får förutsättas rätta sigdärefter. Och ytterst sällan kan det bli fråga om förverkande av permission idylika fall. 1 själva verket är det aUtså tämligen likgiUigt, om man ifallen av hälftenfrigivning låter övervakningsnämnderna ha kvar rätten attmeddela frigivningspermission eller, såsom departementschefen föreslagit,flyttar över befogenheten tiU kriminalvårdsnämnden, när dennanämnd har beslutanderätten i fråga om den viUkorliga frigivningen. Det är i faUenav tvåtredjedelsfrigivning av det problematiska klientelet som frågan harbetydelse, och där talar starka skäl för att den nuvarande ordningen medövervakningsnämnden som beslutande organ bibehålles. Ett skäl härför som inte tidigare berörts är att det nupågår utredning om att, såsom i förutsattes, låtaövervakningsnämnderna i första instans ha hand om aU villkorUg frigivning avdem som dömts till fängelse och alltså göra kriminalvårdsnämnden till den besvärsinstans,som från början var avsett. Detta skulle innebära att 16 § i promulgationslagupphävdes. TiU dess det blir klart, hur man skall förfara i denna del, synesunder aUa förhållanden den nuvarande ordningen beträffande beslutanderätten ifråga om de långa permissionerna böra bibehåUas. På grund härav hemställer jag, att 54 § första stycket 1ges följande lydelse: "den övervakningsnämnd till vars verksamhetsområdeanstalten hör beträffande intagen som undergår fängelse" samt att andrastycket i paragrafen utgår. Jämlikt 16 § lagen om införande av ochförordnande meddelat med stöd av nämnda paragraf beslutar kriminalvårdsnämndenom villkorlig frigivning av intagen som undergår fängelse i mer än ett år.Beslutanderätten i ärenden om frigivningspermission för sådan intagen skallenligt 54 § andra stycket tillkomma kriminalvårdsnämnden men Kungl. Maj:t kanenligt 55 § förordna, att beslutanderätten överflyttas till övervakningsnämnd.För att undvika en alltför tungrodd ordning och för att möjliggöra snabbabeslut bl. a. när fråga om återkallelse av frigivningspermission uppkommertorde vara erforderligt att genom förordnande enligt 55 § bereda kriminalvärdsnämndenmöjlighet att uppdraga ät vederbörande övervakningsnämnd att besluta om frigivningspermissionåtminstone i fall då den intagne avtjänat två tredjedelar av straffet. Med anledning av vad jag föreslagit vid 54 § bör vissajämkningar göras i förevarande paragraf. Det fär förutsättas att bemyndigandet enligt förevarandeparagraf för Kungl. Maj:t att till tjänsteman inom kriminalvården överflyttaövervak- ningsnämnds befogenhet att meddela beslut rörande intagensrätt att vistas utanför anstalt kommer att utnyttjas endast i fråga ombeviljande av tillstånd tiU sådan vistelse. Återkallande av sådant tillståndbör hksom av bl. a. rättssäkerhetsskäl vara förbehålletövervakningsnämnd. 1 frågaom innehållet i förevarande paragraf hänvisas vidare till vad lagrådet anförtvid 22 §. Förslagen lämnas utan erinran. Utdrag av protokollet över justitieärenden, hållet införHans Maj:t Konungen i statsrådet på . Närvarande: Statsministern , ministern för utrikesärendena , statsråden , , , ,, , , , , , , , ,, , , . Chefen för , statsrådet ,anmäler efter gemensam beredning med statsrådets övriga ledamöter lagrådetsyttranden över förslagen till 1, lag omberäkning av strafftid m, m,, 2, lag omkriminalvård i anstalt, 3, lag om ändringi , 4, lag omikraftträdande av vissa lagar pä kriminalvårdens område. Föredraganden redogörför lagrådets yttranden och anför. Förslaget till lag om kriminalvård ianstalt 1 fråga om grunderna för de intagnas fördelning mellanolika typer av anstalter har lagrådet kritiserat den i remitterade förslagetupptagna bestämmelsen i 6 § fjärde stycket i vilket som en allmänt vägledanderiktlinje anges att korttidsklientelet, dvs, intagna som undergår fängelse ihögst , företrädesvis bör vara placerat i riksanstalt, 1 ställethar lagrådet förordat en bestämmelse som anger att dessa intagna företrädesvisskall vara placerade i lokalanstalt, i likhet med vad som i remitteradeförslaget förordats i fråga om det s, k, normalklientelet. Jag vill med anledning härav till en början erinra om detuttalande som justitieutskottet gjorde i sitt av godkända betänkandeoch som innebär att man även beträffande korttidsklientelet bör sträva efteratt straffverkställigheten kan komma att ske i närheten av hemorten sä långtdet är möjligt inom ramen för tillgängliga lokalanstaltsplatser. Dettauttalande synes sett i sitt sammanhang - närmast ta sikte på sädana korttidsintagnasom på grund av alkoholproblem eller andra sociala svårigheter har behov avsamhällets stöd och hjälp. Med tanke pä bl, a, sådana intagna har jag iremissprotokollet också anfört att det ingalunda är uteslutet att placering ilokalanstalt ibland kan vara lämplig även för intagna som tillhör kortlidsklienleleloch all så kan vara fallet t, ex, om den intagnes personliga förhållandenmotiverar att han i fråga om anstaltsplaceringen likställs med normalklienteletoch dessutom tillgången pä lokalanstaltsplatser ger utrymme för placering i sädananstalt. Vid det pägäende förberedelsearbetet för det nya anstaltssystemetsgenomförande har det visat sig att en förhållandevis stor del av dekorttidsintagna sannolikt kommer att kunna placeras i lokalanstalt. En sådanutveckling är naturligtvis tillfredsställande men undanskymmer ändå inte detförhällandet att ifrågavarande möjligheter rimligen i första hand bör utnyttjas för sådana korttidsintagna, t. ex.rattfyllerister med uttalade alkoholproblem, för vilka lokalanstaltsplaceringenligt det anförda kan anses mest motiverad från rehabiliteringssynpunkt. Härigenomöppnas möjligheter att i det väsentliga förverkliga det av framfördaönskemålet. Av detanförda följer emellertid inte att, som lagrådet förordat, placering ilokalanstalt bör i den nya lagen föreskrivas som huvudregel förkorttidsklientelet. Man måste räkna med att personer som av huvudsakligenallmänpreventiva skäl ådömts kortvarigt frihetsstraff i många fall inte är ibehov av sådana rehabiliteringsåtgärder som är avsedda att utgöra ett väsenthgtinslag i lokalanstalternas verksamhet. Till detta kommer att behovet av närakontakter med hemorten i varje fall till en del har visst samband med självaanstaltsvistelsens längd. Vid sådant förhållande torde man vid utformningen avde allmänna bestämmelserna om fördelningen pä olika anstalter enligt min meninginte kunna bortse ifrån att de korttidsintagna som kategori betraktade måste -när antalet platser på lokalanstalt inte räcker till - få stå tillbaka försädana intagna med längre strafftider för vilka eftervård i frihet normaltföljer på anstaltsvistelsen, eftersom dessa för sin anpassning i samhället harett påtagligt behov av de rehabiliteringsinsatser som avses äga rum inomlokalanstalternas ram. 1sammanhanget bör beaktas att vissa nyare anstalter av öppen typ med hänsyn bl.a. till sin lokalisering inte lämpar sig för användning som lokalanstalter. Dekommer därför i det nya anstaltssystemet att klassificeras som riksanstalter.Dessa anstalter synes knappast kunna utnyttjas till sin fulla kapacitet om intekorttidsintagna i relativt stor utsträckning kan hänvisas dit. Som jag anfört iremissprotokollet är det emellertid angeläget att man även vid placering avkorttidsintagna i riksanstalt i görligaste mån väljer en anstalt som ligger sänära hemorten som möjligt. Härigenom kan man underlätta den intagnesmöjligheter att genom besök av närstående och pä annat sätt bevara kontaktenmed livet utanför anstalten. Mot bakgrund av det anförda är jag inte beredd att frångådet remitterade förslaget i förevarande hänseende, 1 den nya lagen bör alltsåsom en vägledande riktlinje för anstaltsplaceringen anges att den som undergårfängelse företrädesvis bör vara placerad i riksanstalt.Den sålunda valda formuleringen av denna allmänna anvisning bör enligt minmening kunna ge tillräckligt utrymme för en så flexibel tillämpning, underhänsynstagande till alla föreliggande faktorer, som enligt det anförda ärönskvärd vid valet av anstaltsplacering för ifrågavarande klientel. Enligt 18 § första stycket remitterade förslaget fårintagen pä egen begäran arbeta i enrum om beaktansvärda skäl talar härför.Lagrådet har förordat att bestämmelsen, i överensstämmelse med 47 § andrastycket behandlingslagen, utformas så att huvudregeln blir den, att intagenskall få arbeta i enrum om han begär det och att avsteg härifrån skall få görasbara när synnerliga skäl talar emot en dylik arbetsplacering. Vidare harlagrådet förordat en jämkning av det i 18 § andra stycket upptagna kravet pä läkares medverkan i dylika ärenden. Jag har i remissprotokollet utvecklat skälen för att enrumsarbetepä egen begäran bör fä äga rum endast om beaktansvärda skäl talar härför.Utöver vad jag där anfört vill jag i detta sammanhang framhålla att det päfångvårdsanstalterna inte sällan förekommer intagna som pä egen begäran ärplacerade i enrum . 1 åtskilliga fall framstår enrumsplaceringensäkerligen som naturlig och väl motiverad utifrån skilda synpunkter. 1 andrafall äter kan man inte bortse frän att en långvarig isolering - särskUt när denhar sin grund i personliga problem hos den intagne - kan få skadliga verkningarför dennes psykiska hälsa och därigenom ytterligare förvärra hans situation.Jag anser mot bakgrund härav att det bör ges större utrymme än f. n. för enprövning från fall till fall när det gäller fråga om enrumsarbete på intagensegen begäran. Den i remitterade förslaget upptagna bestämmelsen alt inlagenskall få arbeta i enrum om beaktansvärda skäl talar härför avser att gemöjlighet till en sädan mer individualiserad prövning. Jag vill betona attkravet pä beaktansvärda skäl inte innebär att den intagne måste åberopa skäl avsärskild styrka för att hans begäran skall kunna bifallas. Enrumsarbete börkunna medges så snart hans begäran framstår som rationellt motiverad och enrumsplaceringeninte kan anses menlig för den intagnes fysiska eller psykiska hälsa. Med hänsyntill att de förhållanden som ligger till grund för en begäran om enrumsplaceringinte sällan är svåråtkomliga för bedömning anser jag det angeläget att läkarealltid medverkar vid prövning av sådan begäran. Läkarens funktion i dylikaärenden bör vara såväl att utröna styrkan hos de personligt färgade bevekelsegrundereller uppfattningar som kan ligga bakom det aktueUa önskemålet som attundersöka huruvida en enrumsplacering kan inverka skadligt pä den intagneshälsa. Med hänsyn till det anförda anser jag att bestämmelserna i18 § remitterade förslaget bör lämnas oförändrade, dock med en redaktionelljämkning i bestämmelserna om läkares medverkan. De i 20 § första stycket remitterade förslaget upptagnabestämmelserna om enrumsplacering bör enligt lagrådets mening vidgas så, att enrumsplaceringockså kan ske om det är nödvändigt med hänsyn till fara för allvarligskadegörelse på anstaltens egendom, 1 remissprotokoUet har jag uttalat att riskför enbart materiell skadegörelse inte bör mötas med beslut om avskildhet utanfår bemästras pä annat sätt, 1 flertalet fall torde så utan vidare kunna ske.Jag vill emellertid inte helt utesluta att det undantagsvis kan uppståsituationer dä fara föreligger för sabotagehandlingar av särskilt allvarlig naturoch att det av sädan anledning kan tänkas bli nödvändigt att beslutaom intagens isolering för att hindra att sådan handling företas. Med hänsynhärtill har jag inte velat motsätta mig att 20 § första stycket kompletteras påsätt lagrådet föreslagit. Jag förutsätter dock att tillämpningen av dennabestämmelse kommer all bli ytterst restriktiv. Enligt 20 § andra stycket remitterade förslaget fårintagen som hör till viss kategori längtidsdömda med särskilt samhällsfarligkriminalitet (dömda som avses i 7 § tredje stycket remissförslaget och vilkapä skäl som där anges är placerade i sluten anstalt) hällas avskild frånandra intagna om det kan befaras att han planlägger rymning eller att annanplanlägger fritagningsförsök och avskildheten är nödvändig för att hindra att sädanplan sättes i verket. Lagrådet har förordat att alla som är intagna i slutenanstalt skall kunna isoleras under de angivna förutsättningarna. Enligt minmening går en sådan utvidgning av bestämmelsens tillämpningsområde längre änsom är motiverat med hänsyn till de skäl som ligger bakom den i remissenföreslagna bestämmelsen och kan medföra en ej avsedd skärpning för alla intagnapå slutna anstalter. Som framgår av vad jag anfört i remissprotokollet ärbestämmelsen riktad mot ett fåtal personer bland det specialklientel som avsesi 7 § tredje stycket. Utmärkande för detta fåtal personer är att de i ännuhögre grad än de övriga mer eller mindre systematiskt planerar att - medutnyttjande av snart sagt vilka medel som helst - rymma från anstalten och begånya allvarliga brott. Att pä de angivna skälen tillåta isolering för en vidarekrets av intagna synes inte vara påkallat. Rymningsrisken för deras del färbemästras pä annat sätt än genom isolering. Jag kan därför inte biträdalagrådets förslag i denna del. Lagrådet har föreslagit att i 22 § remitterade förslagetinförs en bestämmelse som gör det möjligt att i avbidan på utredning rörande enrumsplaceringenligt 20 § hålla intagen avskild frän andra intagna om det finnesoundgängligen nödvändigt. Jag vill härom till en början framhålla att de fallav enrumsplacering som ifrågakommer enligt 20 §, och det gäller även sädan enrumsplaceringsom avses i paragrafens andra stycke, vanligen torde vara av den karaktären attfrågan om isolering inte uppkommer plötsligt. Det bör därför i allmänhet finnastillräcklig tid för en fullständig utredning rörande de omständigheter sominverkar på frågans avgörande innan beslut behöver meddelas. 1 vissa fall kan dockfrågan om enrumsplacering vara av mer brådskande natur. Jag har iremissprotokollet anfört att det i sädana fall bör vara möjligt att få fram ettbeslutsunderlag sä pass snabbt att det inte föreUgger nägot behov avinterimistiska åtgärder. Jag vill härtill foga den synpunkten att den utredningsom skall föregå beslut om enrumsplacering och f. ö. även omprövning avsådant beslut naturligen fär anpassas efter omständigheterna, 1 fall då ettisoleringsbeslut inte utan fara kan uppskjutas torde sakläget ofta vara säklart att någon mer omfattande utredning inte krävs. Det bör också beaktas attbeslut om enrumsplacering skall omprövas sä ofta anledning därtill föreligger.Härav följer att kriminalvärdsmyndig-heten kontinuerligt har att uppmärksammanya omständigheter som kan föranleda en omprövning och eventuellt upphävande avtidigare isoleringsbeslut. Med hänsyn till det anförda anser jag att enbestämmelse om interimistiskt beslut rörande enrumsplacering i dessa fall kanundvaras. Vad lagrådet anfört rörande 29 § remissförslagetföranleder ingen kommentar frän min sida. Sista punkten av den föreslagna 34 § anger att tillståndtill sådan vistelse utanför anstalt som avses i paragrafen kan återkallas, omomständigheterna föranleder det. Enligt lagrådets mening bör en mot- svarande bestämmelse om återkallelse införas i 32 § sombehandlar korttidspermission och i 33 § som avser frigivningspermission. Som lagrådet anfört är det förutsatt att även beviljadkorttidspermission och frigivningspermission skall kunna återkallas vidpermissionsmissbruk eller när eljest omständigheterna föranleder det. Någon uttryckligbestämmelse härom har emellertid inte tagits in i remissförslaget. Härvidlaghar följts samma metodik som i behandhngslagen. Detsamma gäller t. ex.medgivande till s. k. frigång enhgt 1 I § samt tillstånd för intagen kvinna attha barn hos sig enhgt 41 §. Sådana medgivanden och tillstånd som det här är fråga omavser åtgärder som utgör led i en fortlöpande anstaltsvistelse. Det får bl. a.med hänsyn härtill förutsättas att de kan återkallas sä snart ett sådant beslutföranledes av omständigheterna även om uttrycklig bestämmelse härom inte harmeddelats i lagen. Jag anser därför övervägande skäl tala för att inte i någotfall införa några särskilda bestämmelser rörande sådan återkallelse. Denförutnämnda bestämmelsen i sista punkten av 34 § bör därför utgå. Lagrådet har utvecklat vissa synpunkter på de i 44 och 45 §§remissförslaget upptagna bestämmelserna om ersättning till intagen för utförtarbete. Som framgår av vad lagrådet anfört rymmer frågorna om arbetsersättningproblem av delvis komplicerad natur. Genom försöksverksamheten med marknadsanpassadersättning samt vidgade möjligheter till frigångsarbete utanför anstalten fårdessa frågor en större praktisk betydelse än förut. Sålunda aktualiseras ihögre grad frågor om skattskyldighet samt om införsel och utmätning. Dessafrågor bör bli föremål för ytterligare överväganden. Med hänsyn härtill torde heladet problemkomplex som rör arbetsersättning åt intagen få tas upp i senaresammanhang. När det i nuvarande läge gäller att ta ställning till 44 §remissförslaget delar jag lagrådets uppfattning att paragrafen bör ges enändrad utformning. Motsvarande bestämmelser i 61 § behandlingslagen anger attintagen skall för sitt arbete erhålla arbetspremie om han inte utfört arbetetför egen räkning eller ät arbetsgivare utom anstalten. 1 44 § remissförslagetdäremot har undantag frän rätten till ersättning inte föreskrivits för detfallet att arbetet utförts ät arbetsgivare utom anstalten. Denna förändring iförhållande till gällande lag vållar, på sätt lagrådet anfört, vissakomplikationer. Enligt lagrådets mening är en tänkbar lösning att t, v.bibehålla behandlingslagens teknik i nu aktuellt hänseende och att således frånersättningsreglerna i 44 § undanta även arbete som utförts åt arbetsgivare utomanstalten. Av de skäl som jag nämnt vill jag nu för egen del förorda denlösningen. Med ändring av 44 § första stycket första punktenremissförslaget bör därför föreskrivas att intagen skall erhålla ersättning,enligt normer som meddelas av Kungl, Maj:t eller myndighet som Kungl, Maj:tbestämmer, för arbete som han utfört, om detta inte skett för egen räkningeller åt arbetsgivare utom anstalten. Det bör ankomma på Kungl, Maj:t ellermyndighet som Kungl, Maj:t bestämmer att meddela föreskrifter beträf- fande användningen såväl av sädan ersättning som avses iparagrafens första stycke som av annan arbetsinkomst som intagen uppbär. Enbestämmelse med denna innebörd bör tas in som ett tredje stycke i paragrafen. Vad angår 45 § bör enligt min mening utmätningsfrihet avsevarje arbetsersättning som för intagens räkning innestår hos kriminalvårdsmyndighet,vare sig ersättningen härrör från kriminalvården eller frän arbetsgivare utomanstalten. Paragrafens andra stycke bör utformas i överensstämmelse härmed.Däremot bör den i första stycket upptagna bestämmelsen om uttagande av ersättningför förstörd egendom avse endast sådana medel som tillkommer den intagne enligt44 § första stycket. När det gäller kravet pä läkares medverkan i samband medbeslut om inneslutning i enrum enligt 47 eller 50 § anser jag till skillnadfrän lagrådet att någon uppmjukning av de i 51 § föreslagna bestämmelserna inteär påkallad. Enligt 54 § remissförslaget ankommer det på kriminalvärdsnämndenatt besluta om frigivningspermission för sädana intagna som omfattas avförordnande enligt 16 § lagen om införande av , dvs, enligtnuvarande ordning sådana som undergår fängelse och beträffandevilka kriminalvårdsnämnden prövar fråga om villkorlig frigivning.