prop · FX03168 · 1974-12-31 00:00:00 — I den gällande lagen är sanktionerna av ekonoraiskkaraktär och riktar sig raot kreditinrättningen eller, vid brott motemissionskontrollen, mot låntagaren. Vid avvikelser från maxirai- ellerminimiränta skall inrättningen, efter föreläggande av , tUlstatsverket erlägga två gånger avvikelsens belopp. Vid överträdelse avemissionskontrollen beräknas det belopp som skall utges till en halv procentav lånesumraan av den för lånet bestämda längsta löptiden. Överriksbankens beslut enligt lagen kan icke anföras besvär. 2.4.7 Tillsyns-och sekretessbestämmelser (7 och 10 §§) TUlsynen över efterlevnaden av meddeladeföreskrifter utövas av rayndighet som bestäms av Kungl, Maj:t. EnUgtkungörelsen (1962: 259) raed närmare bestämmelser angående tillämpningen avräntereglerings-lagen (nr 258) utövas tiUsynen avbankmspektionen och försäkringsinspektionen beträffande de . inspektion är tillsynsmyndighet och i övrigt av . Inrättningsora är underkastad föreskrift om maxirai- eller minimiränta är skyldig att påbegäran lämna de uppgifter som myndigheten anser nödvändiga för tUlsynensutövande. Vad som inhämtats genora anraälan enligt 4 § eUervid tiUsynen får offentliggöras endast i den raån det krävs för att ändaraåletraed bestämmelserna skall nås. 3.1Tillämpningen av den kreditpolitiska lagstiftningen Utredningen redovisar i betänkandet riksbankenstillämpning av den kreditpolitiska lagstiftningen. Förordnandeom likviditetskvoter enligt likviditets- och kassakvots- lagenhar varit i kraft , mellan lagens tillkomstoch denna tidpunkt fanns eraellertid en rekoraraendation från tUlaffärsbankerna ora iakttagande av vissa likviditetskvoter av en konstmktionlikartad den sora föreskrivs i lagen. Enligt rekommendationen gällde enlUcviditetskvot på för de fera största bankerna järate och på för övriga banker. Ett något förändratberäkningssätt infördes i deceraber 1967 då beslöt att endasthälften av en banks utiändska nettotillgodohavanden skulle räknas sora likvidtillgång. fick dessa tillgodohavanden inräknas i sin helhet. Under1960-talet var upp-fyUandet av de rekoraraenderade likviditetskvoterna tidvissammankopplat med bestämraelserna ora straffränta vid upplåning över en vissgräns i . Sålunda gällde att de banker som inte iakttoglikviditetskvoterna fick till normala räntevillkor låna endast ett belopp sorauppgick tUl av de egna fonderna. För överstigande belopp skuUestraffränta utgå. För banker sora uppfyllde de rekoraraenderade kvoterna varraotsvarande gräns , avskaffades straffräntan för banker som ejuppfyllde likviditetskvotskraven, återinfördes de tidigaregäUande straffräntebestämraelserna. När de lagstadgade kvoterna infördes i raars 1969fastställdes likviditetskvoten till för bank, vars förbindelser vidkvotberäkningen översteg 2 000 railj, kr,, dvs, för de fera största bankernasärat för och , och tiU för annan bank.Denna gräns har sedermera, , ändrats tiU 4 000 mUj, kr, för att tahänsyn till förbindelsemas ökning hos de största provinsbankerna. Kvoternaskulle beräknas sora förhållandet raellan Ukvida raedel och förbindelser enligtde regler sora är fastställda i likviditets- och kassakvotslagen. Därvidutnyttjades de i lagen givna raöjlighetema att begränsa det belopp raed vUketnettofordringar i utländska valutor får inräknas bland de likvida tUlgångarna.De skulle få ingå raed högst av förbindelsernas suraraa. Det ändradeberäkningsförfarandet innebar en viss skärpning av kraven. Med lagstadgadekvoter följde också sanktionsbestämraelser. Bank som vid slutet av en månadunderskred den fastställda kvoten skulle till staten inbetala ett beloppmotsvarande ränta för månaden på det belopp varmed de lUcvida medlen understegkraven. Räntesatsen skulle vara . Överenskommelse om likviditetskvoter att gälla fråningången av träffades också med sparbankerna ochpostbanken. Med hänsyn till de betydande olikheter som förelåg i sparbankernasutlåningsstruktur kunde krav inte stäUas på att alla skulle uppfyllavissa miniraikrav, om inte dessa sattes på en från kreditpolitisk synpunktoacceptabelt låg nivå. Överenskommelsen innehöll därför över-gångsbestäm.melserför de sparbanker som vid ingången av låg under den avtalade kvoten.Varje sparbank skulle fr. o. ra, uppfylla en likviditetskvot på raen sparbanker sora inte uppnått dettakvottal skulle i stället, tUls så skedde, uppfylla en raarginell kvot på ,För postbanken sattes kvoten tUl . De större sparbankerna och postbankenskuUe tiU lärana likviditetskvotsrapport före utgången av varjeraånad och övriga sparbanker skulle lämna sådan uppgift för hel- ochhalvårsskifte. För jordbmkskasserörelsen har vidtidigare tUlfällen rekommenderat ett slags margineUa likviditetskvoter, därökningen av likvida tiUgångar satts i relation tUl inlåningsökningen.Definitionen av likvida tillgångar har varierat något men har de senaste årenavsett kassa, nettobanktUlgodohavanden, skattkammarväxlar och obligationer utfärdadeav staten, allraänna hypoteksbanken och bostadsfinansierande hypoteksinslitui.Under år 1962 innebar rekommendation en minimikvot på ,Rekommendationen upphävdes helt för att återkomma först i mars1969, även då med en rainiraikvot på , avseende utvecklingen under helåret1969, I den nya överenskommelse sora träffades i raaj 1970 utvidgadesrekommendationen till att avse centralkassorna och gemensarat.Vid kvotberäkningen lades därvid till täljaren tiU centralkassornas likvidatiUgångar inlåningsöverskottet från allraänheten i , TUlnämnaren lades till inlåningsökningen i centralkassorna inlåningsökningen iJordbrukets Bank. Överenskommelsen förlängdes även för , men fr. o. ra.oktober sararaa år sänktes kvottalet till . Den omläggning tilllikviditetskvoter av samma slag som gäller för affärsbanker, vilkengenomfördes efter överläggningar under slutet av , avsåg ävencentralkassoma. De regler som sålunda skulle gälla från ingången av år 1972överensstämmer med de för sparbankerna gällande, med det undantaget att kvoteninte behöver uppnås av varje kassa individueUt utan endast av centralkassornagemensamt. Kassakvoter för bankaktiebolagen enligtkassakvotslagen har gällt dels 2 januari14 , delssedan den 1 augusti 1969, Förordnandet innebar enligtriksbankens tUl-lämpningsföreskrifter, att de fem största bankerna skulle haminst och övriga banker av sin inlånuig från allmänheteninnestående på checkräkning i . Enligt de utfärdadetiUämp-ningsföreskriftema skulle varje affärsbank fr. o. m. den 1 augusti 1969vid varje dags slut hålla ett belopp på checkräkning i motsvarande1 % av posten "summa förbindelser" vid beräkning av likviditetskvotför månaden före näst föregående kalendermånad. Bank som underskred denföreskrivna kassakvoten skulle tUl statsverket erlägga ett belopp motsvarandeen ränta på underskottet, beräknad efter en räntesats, som med treprocentenheter översteg officieUa diskonto. Kassakvotskrav harsålunda endast avsett affärsbankerna, inkl. och JordbruketsBank, och har genomförts endast med tiHämpning av likviditets- ochkassakvotslagen. Något förordnande enligt lagen om placeringskvoierhar inte givits, Rekoramendationer om placeringskvoter har docktillärapats för sparbanker, postbanken och försäkringsbolag. Vid ingången av år1962 gällde enligt en placeringsrekoramendation från till sparbankernaatt dessas nyutlåning för andra ändaraål än nyproducerade bostäder skullebegränsas tUl av inflytande amorteringar och slutbetalningar på lån.Rekomraendationen avskaffades sarama år, MeUan gäUdeåterigen en överenskoraraelse raellan och sparbankema ora vissaplaceringskvoter, innebärande att sparbankerna skulle placera rarast 2/3 avnettoökningen av sina placeringar i vissa prioriterade tUlgångar, Till dessaräknades kassa, nettofordringar på inhemska kreditinstitut, statspapper,bostadsobligationer samt bostadsbyggnadslån och andra krediter till nybyggdabostadsfastigheter. Som grund för placeringskvotsberäkningen skulle de störresparbankerna varannan raånad tUl insända en specificerad rapport.När överenskoraraelsen förnyades bestärades att övriga sparbankerskulle lärana rapport varje halvår. Skyldighet att på anfordranavlämna sådana rapporter föreskrevs enligt 7 § placeringskvotslagen.Uppgörelser av ungefär samraa innehåll gjordes raed postbanken och allmännapensionsfonden, Överenskoraraelsen raed allmänna pensionsfonden ersattes år1970 av en ny uppgörelse enligt vilken fonden inte skulleplacera ett större belopp i icke prioriterade tillgångar, återlånen undantagna,än vad sora skett under föregående år. Dessa krav lättades , dåfonden tills vidare fick placera minst två tredjedelar av ökningen i sinatotala placeringar, återlånen undantagna, i oprioriterade tillgångar. Undersista kvartalet fick fonden öka de prioriterade placeringarna utöver tidigareriktmärken i samband med strävanden att vidga utrymmet för näringslivets obligationsemissioner. Fr, o, ra, skedde en samordning försparbankerna och postbanken med affärsbankerna i det att placeringskvoternaersattes av likviditetskvoter av samma slag som de som gäller föraffärsbanker. Försäkringsbolagen har lämnatrapporter om sina placeringar till , sora i lägen då så bedömts önskvärt,senast , utfärdat rekommendationer till försäkringsbolagen om vissaminiraikvoter raellan ökningen i prioriterade och ökningen av totalaplaceringar. Vid ingången av gällde den rekomraendationen, attlivförsäkringsbolagen skulle använda och sakförsäkringsbolagen avnettoökningen av sina resurser till placermgar som avsåg, fömtom kassa, stateneller nyproduktion av bostäder, sänktes procenttalet förlivförsäkringsbolagen till . Förhandlingar i samband medsvårigheter att finansiera igångsättningen av det planerade bostadsbyggandetunder den pågåendehögkonjunkturen ledde till en överenskommelse som innebar, attlivförsäkringsbolagen skulle placera och sakförsäkringsbolagenrainst av sina totala placeringar i prioriterade tillgångar. Såsom vidtidigare rekomraendationer skulle lån till bostadssektorn, hypoteksbanken ochstaten antingen genora obligationsförvärv eller i annan förra tillsamraansraed kassa och nettofordringar hos banker utgöra prioriterade tillgångar.Kvoterna skulle vara uppnådda vid utgången av juni och deceraber 1966 ochdärvid räknas på bolagens placeringar resp, hela året1966. Det väsentligt lättare läget på kreditmarknaden, som efter hand uppstodunder och fraraför allt , raedförde attriksbanken upphävde placeringsrekommendationema till försäkringsbolagen. Den restriktiva kreditpolitik som fördes vid denkraftiga konjunkturuppgången omfattade även åtgärder som berördeförsäkringsbolagen. Med dessa överenskoms om nya placeringskvoter,innebärande att varje koncem eller fristående bolag kunde välja meUan en kvotpå 2/3 eller en kvot på av livförsäkringsrörelsens raedel och avsakförsäkringsrörelsens. Vidingången av förnyades överenskoraraelsen att gälla oförändrat detta år.Så skedde även , raen raildradesplaceringskvotskravet för sakförsäkringsrörelsen tiU . Avgränsningen avprioriterade placeringar har raodifierats vid olika tUlfällen. Under år 1971tiUkom sålunda sora prioriterade lån bl. a. sådana som lämnats för ombyggnad avbostadsfastighet i samband med statliga lån. Även för förlängdesöverenskommelsen, med tillägget att lån för statsbdånad ny-, om- ochtillbyggnad genereUt skulle få inräknas bland de prioriterade placeringarna.Under år 1973 tUlkom krediter till vissa icke stalsbelånade ombyggnadsprojekt, I enlighet med en överenskoraraelse raellanriksbanken och affärsbankerna har godkännande inhäratatsföre emissioner av obligations- och förlagslån. Härigenora bar haftinflytande över både lånevillkor och lånevolyra och förordnande om emissionskontrollenligt ränteregleringslagen har aldrig behövt inhämtas. Eniissionstillstånden förde bostadsfinansierande hypoleksinsiituten och kreditaktiebolagen har sedandecember 1966 utformats så, att de kunnat sälja obligationer kontinuerligt utanangiven begränsning av beloppen. Som villkor härför har endast gällt, atthuvuddelen av deras utlåning skall gå till finansiering av nyproduceradebostäder. Denna andel är f. n. satt till . De prioriterade krediterna harutvidgats vid olika tillfällen och orafattar fr. o. ra. lån tUl allaprojekt raed statiiga bostadslån, tUl privalfinansierade nybyggda bostadshussamt tUl vissa icke stalsbelånade ombyggnadsprojekt. Lagreglerna om räntereglering har inte hellerutnyttjats. Ränteförändringar hos bankinstituten har regelmässigt följtriksbankens diskontoförändringar eller skett efter diskussioner raedrUcsbanken. En markant avvikelse från denna tradition skedde i raajjuni 1970,då bankinstituten aUraänt höjde sina utlåningsräntor utan att detta skedde medanledning av någon kreditpolitisk åtgärd och utan att informerades iförväg. upptog med anledning av detta under den påföljande höstenförhandlingar med bankema som resulterade i en överenskoraraelse dels oranorraala regler för bankemas räntesättning, dels ora hur den genomfördaräntegUdningen skulle behandlas. Som huvudregel för bankemas räntesättningfastställdes att i fraratiden, liksom tidigare, skulle bankernas räntesättningnormalt följa förändringarna i rUcsbankens diskonto. Vidare skulle riksbankenhållas inforraerad ora alla av bankema tillärapade räntesatser och förändruigarav dessa skuUe i förväg diskuteras raed . I fortsättningen skuUeräntesättningen följas genom periodiskt insamlad statistik, sora skuUepubliceras på lärapligt sätt. Vidare skulle bankerna raera utförligt ändittills annonsera tiUärapade räntesatser och förändringar i dessa. Vad gällde den aktuella ränteglidningen, sora skettutan diskussion raed eller genora några överenskoraraelser icentrala bank-organisationer, hade vissa banker anfört räntabUitetsskäl.Riksbanken krävde inte att ändringarna oraedelbart skulle tas tUlbaka raen inganya uppjusteringar skulle få ske. kunde dock inte acceptera att enaUraänt raåttiig anpassning i vissa faU utnyttjats för enligt riksbankensuppfattning extrerat stora räntehöjningar. I de tveksararaa fallen skullediskussioner ske raed bankema i fråga. De höga kostnaderna påspecialinlåningen kunde vidare ur synvinkel inte godtas som motivför en höjning av utiåningsräntorna. Kostnaderna på bankernas specialinlåningskulle sänkas, varvid räntehöjningarna skulle elimineras i motsvarande grad.Även i övrigt borde alla raöjligheter tillvaratas att återställa den relationmellan utlåningsräntorna och diskontot som rått . 3.2De senaste årens erfarenheter av kreditpoUtiska instrument I betänkandet finns intagen en fraraställning övererfarenheterna av dels de aUraänt verkande kreditpolitiska instrumenten underåren 1969 1971, dels de selektiva instrument som använts fr. o. ra, år 1967för att garantera tillgången på bostadsbyggnadskrediter och långfristig kreditför bostadsbyggandet, Frarastälhiragen redovisas här i sina huvuddrag. 1övrigt hänvisas till betänkandet (s. 88114). 3.2.1Kreditpolitiska medel åren 19691971 Under 1968 satte en starknedgång av valutareserven in, en nedgång sora fortsatte under första halvåret1969. Bakora valutaförlusterna låg en svag bytesbalans raen också, vUket varviktigt från kreditpolitisk synpunkt, ett begynnande och växande kapitalflödefrån tUl utiandet. Vid slutet av skedde också ett snabbtkonjunkturoraslag i det att den tidigare svaga inheraska konjunkturen avlöstesav ett starkt tryck på produktionskapaciteten. De problem som kreditpolitiken stod införkoraplicerades i stor utsträckning genom den mycket höga likviditet som fannsbåde i banksystemet och hos företag och hushåll. Bankernas nettofordringar påstaten, och utländska banker hade stigit till slutet avår 1968, och allmänhetens likviditet hade visat en exceptionellt stark uppgångunder dessa år. Om man mäter aUmänhetens reala likviditet sora sedelvolyra ochbanktUlgodohavanden i förhåUande till bmttonationalprodukten i löpande priser,erhåUs följande bild av likviditetsuppladdningen. Kvoten raellan penningraängden och bruttonationalprodukten tiUlöpande priser T 1 -1" r 1 1 1 1965 1966 1967 1968 1969 1970 1971 1972 Det oraedelbara raålet för politik frånbörjan av var att kraftigt bromsa utiåningsexpansionen hosaffärsbankema. Sedan mitten av hade ökningen i utiånragen, bortsettfrån bo- stadsbyggnadskrediterna,legat vid 3 000 milj. kr. i årstakt, en takt sora under andra halvåret 1968steg till 4 000 railj. Denna utlåningsexpansion var huvudfaktorn bakoraden starka likviditetsökningen hos allmänheten och var den naturligaangreppspunkten för en politik sora sökte motverka valutautströmningen och detuppkommande övertrycket inom ekonomin. Utlåningsexpansionen under senare delen av år 1968skedde i takt med en försvagning av affärsbankemas Ukviditet.Likviditetsnedgången, som inte kunde återföras på ekonomisk-politiska åtgärder,belyses av följande diagram. Bankemasnettofordringar på staten, och utiandet. 1965 1966 1967 1968 1969 1970 1971 1972 A = Santliga basker B = Affärsbanker Utredningen ställer frågan hur de"naturliga" sambanden mellan likviditetsutvecklingen hos bankerna ochderas utlåningsdispositioner fungerade. fortsattebankemas utiåning att expandera i samma raycket höga takt sora nåtts underandra delen av . Den oraedelbara lösningen på bankemaslikviditetsproblem blev en upplåning i sora låg vidgenorasnittiigt 3 100 milj. kr., dvs. 2 500 railj. högre än ett årtidigare. Prop, 1974:168 32 interaöjUgt att förlita sig på att likviditetsförsäraringen automatiskt skulle framkallaen snabb begränsning i bankemas utlåning. Diskontohöjningen var direktföranledd av den intemationeUa räntehöjningen men motiverades också som ettled i en allmänt åtstramande kreditpoUtik. I saraband raed diskontohöjningenförordnades ora likviditetskvoter enligt lag ora likviditets-ochkassakvoter. Detta betydde att den överenskoraraelse ora att affärsbankernaskuUe iaktta av rekoraraenderade likviditetskvoter som gällt sedanår 1952 ersattes av en tillärapning av lagen, något som innebar två väsentligaförändringar. För det första kom ett underskridande av kvotema hädanefter attmedföra en straffavgift, beräknad som ränta på underskottet. Vidare låg denya kvoterna i praktiken, som resultat av vissa ändringar i beräkningsreglema,4,högre än de tidigare. Kreditexpansionen fortsatte utoch alla affärsbanker utom två underskred likviditetskvotskraven och fickbetala betydande straffavgifter. Då underskridandet upphörde hade nya kreditpolitiskaåtgärder satts in, sora än mer direkt tog sikte på att begränsa och reduceraaffärsbankemas utiåning. Utredningen framhåller att det därför saknas underlagför att bedöma effektema på affärsbankernas utiåningspolitik av ett aktivtanvändande av Ukviditetskvoter av det slag sora inleddes . Det kanvisserUgen sägas att bankutlåningen fortsatte att växa snabbt fram till dessåtgärderna sattes in, raen tte månader är enUgt utredningen en kortperiod när det gäller att begränsa och vända en utiåningsexpansion som bärs uppav en stark efterfrågan. Av större relevans är kanske den observation som framförtsfrån riksbankshåU, nämligen att diskussioner med bankledningama ochaugusti 1969 visade att de först planerade och genomfördeåtgärder för att påtagligt bryta utlåningsexpansionen. Enligt utredningenmotsäger dock ingenting det uppenbart rimliga antagandet att starkt skärptalikviditetskvotskrav på något har en påtaglig effekt på bankernasutlåning. En bedömning av kreditpoUtikens effekti förhållande till de problera sora skulle lösas måste ha pekat på ettotUlfredsställande resultat, Valutautströmningen uppgicktill 1 400 mUj. Särskilt slående var att en större del avbetalningsbalansens underskott nu redovisades under kapitalbalansen ochrestposten, i vUken senare ingår en mängd icke registrerade kapitalrörelser.Detta utgjorde ett starkt skäl för att de på kort sikt motverkande åtgärdernamåste sökas på kreditpolitikens område. Den totala strömraen av kredit syntesvisserligen ha rainskat eller t. o. ra. vänts nedåt, och affärsbankernas inlåninghade faUit starkt. Den höga ökningstakten i affärsbankemas utlåning tUlnäringslivet var eraeUertid oförändrad. I detta läge vidtog den 10juli en serie åtgärder, innefattande en dis- kontohöjningmed ytterligare en procentenhet, individueUa luniter för affärsbankernasupplåning i och, efter Kungl. Maj:ts förordnande, kassakvot på 1 %för bankaktiebolagen. Genom diskontohöjningen och straffräntesatsen vid upplåning i skedde en fortsatt anpassning till den allthögre intemationeUa räntenivån. Systeraet raed Uraiter för en banks upplåningi raedförde att räntan på korta krediter bankerna eraellan kundestiga tiU , och att räntesatserna för s.k. specialinlåning dvs.inlåning på rainst . från företag och korarauner steg tUl ca 10 %.Den kraftiga stegringen av dessa räntesatser bör inte ha varit utan betydelseför att mraska kapitalutströmningen från . innebar de enpåfrestning för den svenska räntestmk-turen, något sora skulle visa sig underår 1970. Utredningen frarahåUer att Uraiter för upplåningeni var ett för den enskUda banken raycket plågsamt mstmment. Enanpassning kan ske bl. a. genora en rainskning av utlåningen. Utredningen anföratt en sådan minskning dock påverkar banksystemets totala upp- lånragsbehov iriksbanken främst om utiändsk upplåning i och svensk upplåning iutiandet reagerar så att valutaströmmama förskjuts till fördel.Utredningen errarar ora att i förvaltningsberättelse för år 1969anfördes att limiterna justerades efter hand med beaktande bl. a. av desäsongsraässiga rörelserna i bankemas upplåningsbehov men också med hänsyn tiUi vUken utsträckning bankema visat återhåUsarahet i sra utlåning tiU andraändaraål än bostadsbyggandet. Sora riktpunkt angavs, att denna utiåningsstockborde åter ställas tiU sararaa nivå sora vid ingången av året. tyder raycket på att den på detta sätt angivna riktpunkten varriksbankens egentliga raålsättning för bankerna. Upplå-ningslimiteringen var dåväsentligen ett hot för att förmå de av centralbanksupplåning beroendebankerna och härvidlag fanns bara ett viktigt undantag, den traditioneUt medhög likviditet arbetande dåvarande att acceptera dennariktpunkt. Hela operationen framstår som ett utlåningstak avseende slutet avår 1969. I stort sett nåddes också detta syfte. Affärsbankernas "övrigautlåning" låg vid årsslutet 700 railj, kr, högre än , medanutvecklingen pekat på en ökning av orakring 4000 railj, kr. De införda kassakvotema kora tiU i ett läge dåbankupplåningen i nått en raycket hög nivå. Kassakvotskraven innebaratt bankernas upplåningsbehov i fortsättningen kora att ligga 450 500 mUj. kr.högre än eljest skulle blivit faUet. Det har ifrågasatts ora kassakvotskravenöver huvud taget spelade någon roll ,eftersom bankema även dem förutan skulle ba varit påtagligt beroende av kreditfrån . A andra sidan har frarahållits att intekunde göra säkra prog- 3 1974.1 saml Nr 168 noserför bankemas upplåningsbehov över fraraåt och attkassakvotskraven inskärpte raöjlighet att håUa bankema iberoendestäUnrag tUl dess den önskade effekten av åtstramningspolitiken nåtts. Det var underskotten i utiandsbetalningarna somförklarade tidslokaliseringen och skärpan av de kreditpolitiska åtgärdernaunder . Utredningen frarahåUer att resultatet i fråga ora betalningsbalansensutveckling också förefaUer relativt klart. Det negativa utfallet avregistrerade kapitalrörelser och restposten under de två första kvartalen,rainus 200 resp. 620 milj. kr., ersattes av ettöverskott på 150 railj. Valutautflödet slog också ora tiU ett inflöde på190 railj. Den positiva utvecklingen av kapital- och restposterna fortsatteunder . Utredningen konstaterar att kreditpolitiken således varframgångsrik bedömd efter konsekvensema för betalningsbalansen. är det svårt att hävda att kreditpolitiken skulle ha varit aUtförhård totalt sett, om målsättningen i fråga om betalningsbalansen accepteras. Medhänsyn till en bristande balans mellan efterfrågan och resurser i den svenskaekonomin ansågs en fortsatt återhåUande kreditpolitik motiverad under år 1970.En växande skuldsättning från bankemas sida i riksbankenoch risken för att de föreskrivna likviditetskvotema skulle underskridas varåterhållande faktorer för bankemas kredilgivning.