prop · FX03174 · 1974-12-31 00:00:00 — Ansvaret för den statligaomplaceringsverksamheten åvilar i första hand varje statsmyndighet för sig, Iandra hand sköter statens persoualnämnd denna verksamhet. Det betyder attomplaceringsförsöken kan omfatta hela statsförvaltningen och således inte baraden aktuella myndigheten. Denna anordning innebär f, ö, att de statsariställda m,fl, åtnjuter ett anställningsskydd som i praktiken går längre än det som hartillförsäkrats an- ställda på den privata och den rent kommunalaarbetsmarknaden. Jag vill också peka på de möjligheter att få årlig ersättningeller avgångsbidrag som föreligger enligt särskilda kollektivavtal, vilkas tilllämpninghandhas av trygghetsnämnden. Motsvarande kollektivavtal har träffats förtjänstemän inom den privata arbetsmarknaden. Frågan omgrand för uppsägning av sådan statstjänsteman som har förordnats tills vidareoch om förfarandet vid sådan uppsägning behandlas i 710 §§ LAS samt, för detjänstemannagrupper som inte om-faUas av LAS, i 30 § StjL, De regler i LAS somavser turordning vid uppsägning på grund av arbetsbrist och vid permittering(2224 §§) gäller tills vidare inte på det statiiga området. Någon motsvarighettill dessa regler finns inte heller i StjL. En fast rättspraxis i besvärsärendenangående uppsägnirig inom det statiigt reglerade tjänstemannaområdet haremellertid utbildats, främst . Enligt denna praxis tas vidbestämmandet av turordningen för uppsägning på grund av arbetsbrist hänsynfrämst till tjänstemännens anställningstid vid myndigheten eller, när detgäller det icke statiiga lärarområdet, till anställningstiden inom kommunen.Hänsyn torde också tas till andra omständigheter, t. ex. tjänstetypen (dvs,frågan om det gäller extra ordinarie tjänst, extra tjänst, arvodestjänst ellergöromålsförordnande) samt tjänstemännens personliga förhållanden, såsom deras familje-och bostadsförhållanden, försörjningsbörda o, d. Myndigheterna torde i sinpraxis vid uppsägning i samband med indragning av tjänst dessutom ha brukatfästa avseende vid vikteu av att tillgodose allmänhetens intresse av att de offentiigafunktionema fullgörs på ett riktigt sätt. Enligt min mening kan regleringen i 22 och 23 §§ LAS om turordnirigvid uppsägnirig på grund av brist på arbetsuppgifter efter vissa justeringarutan olägenhet tillämpas också inom stateus område. Jag återkommer i det följaridetill vilka ändringar som enligt min mening bör göras. Enligt 8 §andra stycket LAS är arbetsgivaren skyldig att på arbetstagarens begäran uppgede omständigheter som åberopas som grund för en uppsägning. Den stadigearbetsgivarens skyldighet i detta hänseende synes emellertid böra gå längre(jfr även 17 § förvaltningslagen 1971: 290), Det synes lämpligt ati i StjL tain en föreskrift att turordning skall fastställas, när det i ett enskilt fallhar blivit aktuellt med uppsägning på grund av arbetsbrist (40 §). Turordningenbör ta upp alla de tjänstemän som enligt turordningsreglema kan bli berörda avuppsägningen. I en del fall kan det räcka med att beslutet innefattar enförteckning som biläggs akten. I stora verk får en hänvisning till entillgänglig förteckning över personalen anses tillfyllest. Den tjänsteman somsätts sist på listan kommer att sägas upp, ifall han inte kan placeras om tillannan tjänst (jfr angående omplaceringsansvaret avsnitt 9,2,5), Med en sådanutformning av reglerna kommer en statstjänsteman lika litet som en privatan- ställdatt kunna påkalla beslut om fastställande av turordningslista i renthypotetiska uppsägningsfall. Tilläggas kan att det under handläggningen av ettuppsägningsärende ofta torde vara praktiskt att en preliminär förteckningupprättas som arbetsunderlag för myndighetens slutiiga avgörande i fråga omturordning för uppsägningen. När jag i det följande talar omturordningslistan, avser jag inte sådana prdimiriära förteckningar eller andraarbetspapper. Densom i något sammanhang skall fastställa en turordning har naturligtvis förstoch främst att fråga sig vilka personer turorduirigeri bör avse, dvs. handläggningsteknisktsett vilka som över huvud taget skall tas upp på turordningslistan. I ettärende om personalinskränkning på grund av arbetsbrist gäller frågan alltså hurvidsträckt den krets anställda är som i princip skall anses bli berörd av denbristande tillgången på arbetsuppgifter. EnligtLAS skall varje driftsinskränkning i princip anses beröra samtliga anställda"hos arbetsgivaren" (22 §). Verkan av en uppkoriimen arbetsbrist kanalltså sträcka sig förhållandevis långt. I företag som består av eri endadriftsenhet fördelar sålunda LAS uppsägningsrisken mellan alla anställda hosföretaget. Den arbetstagarkrets som skall tas upp i turordningen inför enförestående uppsägning är i sådant fall den vidast tänkbara. Men denna regelhar i LAS begränsats på olika sätt. Enligt 22 § fjärde stycket skall nämligenturordning fastställas för varje driftsenhet, om företaget består av flerasådana enheter. Med driftsenhet avses enligt förarbetena i princip sådan del avett företag som är belägen inom en och samma byggnad eller inom ett och sammainhägnade område, dvs. fabrik, butik, restaurang osv. 1973: 129 s.260). Inom varje sådan driftsenhet skall det i vissa fall göras ytterligare enuppdelning av arbetstagarna. "Särskild turordning" kan nämligenfastställas för varje kollektivavtalsområde. Slutligen kan enligt lagrummet ien del fall fastställas "gemensam turordning" för de enheter somfinns på samma ort. En annan föreskrift som kan påverka kretsen av arbetstagaresom skall beröras av uppsägningsrisken är kravet att arbetstagaren för det fallomplacering behöver göras skall ha tillräckliga kvalifikationer för detfortsatta arbetet. Olika yrkeskrav kan tydligen leda till ytterligaregrupperingar av arbetstagarna. Enligt3 § LAS är reglerna om turordning på sätt förut angetts dispositiva iförhållande till kollektivavtal. Avtal om särregler har också träffats i flerabranscher inom den privata arbetsmarknaden. Fleralösningar är i och för sig tänkbara, när det gäller att på statens områdenärmare bestämma vilka tjänstemän som kan bli berörda av en uppsägning på grundav arbetsbrist. Bestämningen av denna uppsägningskrets skulle exempelvis kunnaske med en första utgångspunkt i att tjäns- temanneni fråga var anställda hos staten eller inom samma förvaltningsgren, myndighet,förvaltningsenhet, byrå e. d. Bestämningen skulle också kunna ske så, att denfick avse dem som var anställda inom det speciella verksamhetsområde somförordnandet på den aktuella tjänsten avser. Härutöver krävs vissakompletterande kriterier, till vilka jag strax återkommer. Enligt min uppfattning börsåsom "arbetsgivare" i den situation som är aktuell i första handanses den statsmyndighet där tjänstemannen är anställd. Det innebär att i enmyndighet, som har en enda förvaltningsenhet, bristen på arbetsuppgifter skallkunna sträcka sina verkningar över hela myndigheten. Detta bör framgå av ensärskild lagbestämmelse (41 § första stycket StjL). Uttrycket myndighet fårtolkas på sedvanligt sätt. Vid myndighet som har flera skilda förvaltnirigsenheter såsom fallet är med alla större myndigheter synes det vara ändamålsenligtatt kunna låta turordningslistan bara omfatta tjänstemäri vid någon eller någraav enheterna. I vad mån så skall ske synes lämpligen böra bli föremål föröverläggning mellan staten-arbetsgivaren och sådan arbetstagarorgariisation somjämte staten är eller brukar vara part i kollektivavtal vilket rör den berördatjänstemannakategorin. Uppnås enighet vid sådan överläggning, bör sålunda enuppdelning av turordningsförfarandet komma till stånd i enlighet därmed. Jagföreslår en lagregel av detta innehåll (41 § andra stycket StjL). Denna regelskall sålunda på det statliga området träda i stället. a. för de allmännareglerna om driftsenhet och ort (22 § fjärde stycket första och tredje meningarnaLAS). Uppnås inte enighet vid överläggningen, skall enligt förslaget 41 §första stycket StjL tillämpas. Jag förutsätter att frågan om turordningskretsengenomgående kommer att tas upp till centrala överläggningar i så god tid attden kan regleras i förväg, dvs. innan någon enskild uppsägningssituation harblivit aktuell. Självklart kan man vid de centrala överläggningarna komma framtill att överläggning skall äga rum pä lokal nivå. Vem som skall företrädastaten får ytterst bestämmas av regeringen eller, i fråga om arbetstagare vidriksdagen eller dess myndigheter, av organ som bestämmer (2 § StjL;jfr avsnitt 9.8). Skall överläggning äga rum med lokal arbetstagarorganisation,bör denna kunna få fullmakt att företräda vederbörande huvudorganisation.Alternativt kan man välja utvägen att låta huvudorganisationen i efterhandbekräfta överläggningsresultatet. Eventuellt behövliga föreskrifter omöverläggningsförfarandet torde kunna meddelas i kollektivavtal (jfr prop.1973: 177 s. 37). Närså behövs, kan resultatet av överläggningarna meddelas genom föreskrifter somutfärdas i administrativ ordning. Denmöjlighet som föreligger enligt LAS (22 § fjärde stycket andra meningen) attanvända avtalsområdet vid bestämningen av turorduirigs-kretsen kari iritelämpligen användas generellt hos staten (jfr 41 § StjL). Oftagäller ju nämligen samma statliga kollektivavtal så gott som alla tjänstemänhos myndigheten, oavsett deras yrkestillhörighet, arbetsuppgifter o. d. Inågra speciella fall, nämligen om avtalsstrukturen skiljer sig från den som ärvanlig på det stathga området, kan det emellertid komma att visa sig lämpligtatt efter samråd med de berörda personalorganisationerna kunna avgrärisa turorduingenmed hänsyn till avtalsområde e. d. Jag syftar bl. a. på byggnadsfacket. Försådana och andra fall kan regeringen enligt förslaget meddela avvikandeföreskrifter (39 § StjL). Avgränsningen vidbestämmandet av turordningen kan inte ske enbart med myndigheten ellerförvaltningsenheten som utgångspunkt. Andra kriterier måste till. En lösningkunde vara att låta turordningen bestämmas efter tjänstetypen, dvs. begränsastill att avse innehavare av tjänst av en och samma typ. Det skulle innebära atte. o. tjänstemän togs upp på en lista, extra tjänstemän på en annan lista osv.Motiveringen härför skulle vara att innehavet av exempelvis en e. o. tjänstanses ge ett bättre anställningsskydd än exempelvis innehavet av en extratjänst. Man skulle också kunna göra bestämnirigeri ännu snävare, närmast tilltjänster av samma typ och med samma beriämning e. o, tjänst som byrådirektör osv.Har förordnanden exempelvis som byrådirektör vid en myndighet anknutits tillviss byrå e, d, inom myndigheten, skulle kretsen också kunna begränsas ienlighet därmed, Ivalet mellan olika lösningar som sålunda är tänkbara auser jag det emellertidvara mest äridamålsenligt att avgränsa tjänstemannakretsen enbart med hänsyndirekt till de arbetsuppgifter som bristen avser. Den turordningslista somskall ligga till grund för uppsägningsbeslutet bör alltså innefatta tjänstemänmed i huvudsak jämförbara arbetsuppgifter, dvs, sådana arbetsuppgifter som istort sett är av jämförbar beskaffenhet och inriktning. Jagföreslår att bestämmelserna i ges detta innehåll (41 § första och andrastyckena). Tillfrågan om särskilda skyddsregler för arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga(jfr 23 § LAS) återkommer jag i ett följande avsnitt (9,2,4), 9.2.3Bestämning av tjänstemans plats inom uppsägningskretsen väl bestämt vilka tjänstemän som skall omfattas av turordningen ochanteckuat dessa på listan, uppkommer frågan om tjänstemännens inbördes orduirig. Av22 § andra stycket LAS följer att arbetstagares plats inom turordningen iförsta hand bestäms av anställningstiden hos arbetsgivaren. Enligt tredjestycket i samma paragraf skall äldre arbetstagare därvid räknas till godo vissextra tid. Dessa regler, som frånsett den särskilda beräkningsregeln föräldre arbetstagare torde stämma rätt väl med vad som hittillls har tillämpatsinom det statiiga området, bör gälla även där.Det torde därvid vara bäst förenligt med grunderna för LAS att även där detmedför ändring av vad som har tillämpats i detta sammanhang sestaten som en enda arbetsgivare (jfr prop, 1971: 107 s, 139; jfr även 4 § LAS). Vad jag nu har sagtinnebär att all anställningstid hos staten skall räknas tjänstemannen tillgodo, när myndigheten bestämmer hans placering i turordningen. Jag föreslår enlagregel därom (42 § andra stycket StjL), Med staten avses därvid liksomenligt 1 § första stycket StjL de statliga myndigheterna, dvs. domstolarnaoch de statiga förvaltningsmyndigheterna samt och dess myndigheter.Däremot bÖr anställningstid hos statiigt bolag e. d. eller hos icke statiigarbetsgivare normalt inte medräknas. Föreligger med hänsyn till sambandetmellan anställningarna c. d, särskilda skäl, bör det dock vara möjligt attmedge tillgodoräknande även av sådan anställningstid. Som exempel härpå kananföras att det gäller verksamhet som har blivit förstatligad, åtminstone i detfall att arbetstagaren var anställd inom den förstatligade verksamheten vidden tidpunkt då förstatiigandet ägde rum. Med förstatiigande syftar jag på sådautstatens övertagande av huvudmannaskap som har ägt rum exempelvis i fråga om detkommunala rätts- och polisväsendet och en del enskilda järnvägar (jfr prop.1974: 88 s. 85, 174). Ytterligare ett exempel skulle kunna vara att det gälleren bussförare, som har varit anställd i ett av stateris järrivägar helägtbussbolag och som seuare har tillträtt eri motsvararide statstjärist vid staterisjärrivägars busslirijer (jfr SOU 1973: 56 s. 101). Lika litet som iriom denprivata sektorn bör man vid tillämpningen av 22 § andra och tredje styckena LASgöra avräkning för tjänstledigheter av olika slag, när den statligaanställningstiden skall beräknas. En statstjänsteman bör således i regel fåräkna sig till godo all den tid som han har varit tjänstledig t, ex, förstudier etc. Detta bör gälla, trots att staten generellt sett beviljartjänstledighet i betydligt större utsträckning än vad som är brukligt på denprivata arbetsmarknaden (jfr t, ex, cirkuläret 1970: 388 om tjänstledighet med C-avdrag,m. m,, ändrat : 1196), Vid sådan tjänstledighet som har samband medförening av statligt reglerade tjänster (2831 §§ statstjänstemannastadgan1965: 601) bör självfallet någon dubbel tillgodoräkning inte komma i fråga.Eventuellt kan avvikande bestämmelser behöva meddelas (39 § StjL), Dettorde följa av grunderna för LAS att också suspensionstid i statlig tjänstskall räknas som anställningstid. EnligtLAS skall tjänstemännens plats i turordningenbestämmas med hänsyn till deras levnadsålder (22 § andra stycket tredjemeningen). Denna bestämmelse bör enligt min mening tillämpas också inomstatens område. Detsamma gäller föreskriften om tillräckliga kvalifikationer(22 § andra stycket sista meningen). Närdet gäller statlig anställning, kan det på grund av statens allmänna funktionoch statsförvaltningens uppbyggnad finnas anledning att ta viss hänsyn ocksåtill andra omständigheter än anställningstid och levnadsålder. Vid bedömningenbör myndighetema sålunda kunna väga in angelägenheten att uppfylla medborgamasanspråk på att myndigheterna på ett riktigt sätt fullgör siua rättskipnings-och förvaltningsuppgifter. Bland de senare syftar jag främst på sådanauppgifter som innefattar myndighetsutövning, I det särskilda fallet kan därföravsteg från huvudreglerna vara motiverade exempelvis av iinskvärdheten attsäkra en med hänsyn till verksamheten lämplig sammansättning av arbetsstyrkano, d. Jag förordar att i StjL tas in en bestämmelse av innehåll att vidbestämmandet av tjänstemans plats i turordning för uppsägning hänsyn skall tasockså till kravet att myndigheten på ett riktigt sätt fullgör rättskipnings-eller förvaltningsuppgift (42 §). De nu anförda uttrycken används i samma betydelsesom i nya RF. Det bör vid tillämpningen av den nu föreslagna bestämmelsen iritebli fråga om att ta hänsyn till annat än klart påvisbara skillnader från vadsom gäller enligt 22 § andra och tredje styckena LAS, Bestämmelsen bör medandra ord tillämpas med försiktighet. Jag erinrar i detta sammanhang också omden överläggningsrätt som framgår av 29 § 3 och 32 § LAS och om den rätt attpåkalla domstolsprövnirig av myndighetens bedömning som följer av 43 § StjLenligt förslaget. Dethar redan sagts att turordningslista enligt förslaget skall fastställas förstnär fråga om uppsägning har kommit upp. Jag erinrar för tydlighets skull omatt den av mig åsyftade listan kan uppta fler tjänstemän än dem som skall sägasupp. I konsekvens med nyssnämnda regel bör tjänstemannens plats inom den kretssom har tagits upp på listan bara fastställas med den noggrannhet som behövsför att granda myndighetens avgörande i det aktuella uppsägningsärendet. Tvåeller flera tjänstemän kan alltså komma att placeras hka på listan, givetvisförutsatt att det ändå klart framgår huruvida de med tillämpning av förutangivna principer skall sägas upp eller inte. Uttrycket "turordning föruppsägning" i den föreslagna lagtexten är avsett att tolkas på detta sätt. Fråganom hur det omplaceringsansvar som föreskrivs i 7 § LAS skall fullgöras inom detstatliga området behandlas i det följande (avsnitt 9.2,5), 9.2.4Särskilt skydd för partiellt arbetsföra I 23§ LAS finns en skyddsregel för arbetstagare som har nedsatt arbetsförmåga ochsom har beretts särskild sysselsättning hos arbetsgivaren. Regeln innebär attföreträde i allmänhet skall ges åt sådan arbetstagare utau hirider av bestämmdsemai 22 §. Arifördalagregel bör utan jämkning kunna tillämpas också inom det statliga området. Icirkuläret (1960:553) angående anställningsvillkor m. m. för par- tielltarbetsföra inom statlig och statsunderstödd verksamhet (ändrat senast 1974:533) har bl. a. meddelats bestämmelser om bibehållande i anställning avpartiellt arbetsföra. Enligt dessa bestämmelser kan vissa ar-betsvårdsåtgärdervidtas. Har så skett, kan den situation som avses i 23 § LAS vara för handen. F.ö. erinras om att Kungl. Maj:t har uppdragit åt statenspersonalnämnd att se över cirkuläret, m. m. I7 § första stycket LAS föreskrivs att varje uppsägning, som sker frånarbetsgivarens sida, skall vara sakligt grundad. Enligt andra stycket föreliggerinte saklig grand för uppsägning, om det skäligen kan krävas att arbetsgivarenbereder arbetstagaren annat arbete hos sig. Denna bestämmelse gäller såledesbl, a., när det uppkommer fråga om uppsägning på gmnd av arbetsbrist. Iförarbetena sägs att det i uttrycket "skäligen kan krävas" ligger bl.a. att arbetstagaren skall ha tillräckliga kvalifikationer för det arbetevartill en omplacering kan komma i fråga (prop. 1973: 129 s. 243). I 22 § andrastycket sista meningeri LAS fmris en bestämmelse av liknande innebörd (jfr prop.1973:129 s. 260). Kravet på tillräckliga kvalifikationer måste anses uppfyllt,även om den anställde behöver en viss, normal inlärningstid för den nyatjänsten. Ettmotsvarande omplaceringsansvar åligger enligt LAS redan nu också den stadigearbetsgivaren, eftersom 7 § gäller även statlig tjänst. Någon särbestämmelse ifråga om detta ansvar behövs inte i StjL. Av förarbetena till LAS framgår attomplaceringsansvaret enligt LAS är begränsat till att gälla inom anställriirigsmyridighetensverksamhetsområde (prop, 1973: 129 s, 121, jfr s, 243), Det står sålunda klartatt den centrala omplaceringsverksamhet som bedrivs inom statsförvaltningenutan begränsning till myndighetens verksamhetsområde går utöver det omplaceringsansvarsom gäller enligt 7 § LAS (prop, 1974: 88 s, 177), Detstatliga tjänstesystemet skulle emellertid vid omplacering euligt 7 § LAS kunnaanses leda till en speciell svårighet. Det kan nämligen ibland vara nödvändigtatt formellt säga upp en tjänsteman från en tjänst för att kunna placera omhonom till en annan tjänst. Gäller det en omplacering som sker medtjänstemannens godkännande, anses dock enligt förarbetena en formelluppsägning av detta slag inte strida mot syftet med 7 § (se prop. 1974: 88 s.177). Ordningenför handläggningen av uppsägningsfrågan torde med tilllämpning av bestämmelseni 7 § LAS bli i stort sett följande. När myndigheten med tillämpning avtidigare angivna regler har gjort upp en slutlig lista över dem som skall ansesberörda av arbetsbristen, har myndigheten att pröva möjhgheterna att placeraom den eller de tjänstemän som står i tur att bli uppsagda. Är det bara en endatjänst som har dragits in, gäller prövnmgen huruvida den tjänsteman som stårsist på listan dvs, i allmänhet den som är yngst i statstjänst kanomplaceras eller inte. Blir han omplacerad, förfaller frågan om entledigande avtjänstemannen och ärendet kan avskrivas från vidare handläggning, händäremot inte omplaceras vare sig genom den egna myndighetens eller genomstatens personalnämnds försorg, återstår att meddela beslut om hans uppsägning.Har t, ex, två tjänster dragits in, bör omplaceringsförsöket naturligen iförsta hand avse den som har den näst sämsta placeringen på listan osv, ienlighet med förtursordningen till fortsatt arbete. Vid omplaceringsförsöket bör myndigheten rimligen strävaefter att erbjuda tjänstemauricri en tjänst som är så likartad med deninnehavda tjänsten som möjligt, I fråga ommyndighetens omplaceringsansvar och tjänstemanricris rätt till tjänsteförening(2830 §§ statstjänstemannastadgan) vill jag anföra följande. Gäller det uppsägnirig av eri tjäristemari som redariförenar två statligt reglerade tjänster, kari i tillämpningen olika lösningartänkas, när det på grund av arbetsbrist uppkommer risk för uppsägning fråu derihögre tjänsteri (den s, k, topptjänsten). En lösningär att anse att tjänstemannen alltid skulle ha rätt till omplacering i detåsyftade fallet, dvs, rätt att kräva att myndigheten söker placera om honom.Motiveringen härför skulle vara att en tjänsteman inte bör varadiskvalificerad från möjligheten till omplacering till en tjänst som ärlikartad med den utövade tjänsten bara därför att han också innehar en statligtreglerad s, k, bottentjänst. Han skulle således ha rätt att dels komma i frågaför omplacering, dels kunua behålla sin bottentjänst, I förekommande fall fårtjänstemannen sägas upp från topptjänsten. Det torde dock ligga i sakens naturatt kravet på omplaceringsåtgärder blir uttunnat, om de båda förenadetjänsterna lönemässigt ligger varandra nära. En annanlösning är att ålägga tjänstemannen att välja huruvida han vill utnyttja denanställningstrygghet som ligger i tjänsteföreningssyste-met eller denanställningstrygghet som följer av LAS, Motiveringen härför skulle vara delsatt LAS inte har utformats med tanke på tjänsteför-eningssystemet inom denoffentliga sektorn, dels att sistnämnda system torde vara avsett att skydda bl,a, samma intressen som LAS, Det är därvid att märka att anställningsskyddet enhgtLAS lika litet som det anställningsskydd som åsyftas med det offenthga tjänsteföreningssystemetinnebär riågori lönegaranti. Detta alternativ bygger på att omplacering enligt7 § LAS skulle kunna genomföras på så sätt att tjänstemannen övergår till attfullgöra arbetsuppgifterna i sin bottentjänst, varvid anställningsförhållandettill det allmänna fortfar. Är spännvidden i lönehänseende mellan de båda föreriadetjäristerria stor, ligger det kariske närmare till hands för tjänstemannen atti stället säga upp sig själv från bottentjänsten för att sikta på möjlighetenav en omplacering till en med topptjäns- Men i sådant fall riskerar han att mista båda sina tjänster,nämligen om han inte blir omplacerad. Detta alternativ förutsätter givetvisatt frågan från myndighetens sida handläggs på ett sådant sätt atttjänstemarinen får en reell möjlighet att välja den lösnirig häri själv anserbäst, Eriligtmiri meriirig syries det förstriämrida alternativet, med rätt till omplacering,bäst förenligt med granderna för LAS, Jag förordar således att en sådanlösning i regel tillämpas. Någon särskild lagbestämmelse därom torde intebehövas, Iett senare avsnitt (9,3,4) kommer jag till frågan hur omplaceriugs-rättenenligt LAS förhåller sig till företrädesrätten till ny anställning på statensområde, 9.2.6Frågan om ogiltigförklaring av uppsägning som strider mot turordningsregel ochom talan mot uppsägningsbeslutet