prop · FX0328 · 1974-12-31 00:00:00 — Jag anser mot bakgrund av det nuanförda och efter samråd med chefen för alt det inte finnsanledning att utfärda särskilda tiUäggsdirektiv till massmedieutredningen. Vid sidan av friheten attge ullryck för åsikter och värderingar bör också finnas en frihet förinstitutionerna att inom vida och av huvudmännen givna ramar också i övrigtsjälvständigt besluta om verksamhetens innehåU och utformning. Denna friheteller självständighet i beslutsfattandet inrymmer frågan om vem som bäransvaret för ett beslut, dvs. frågan om ansvarsfördelningen inom institutionen.Kulturrådet har betecknat den som frågan om yttrandefrihet inom institutionema. Ifråga om de institutioner som är statliga myndigheter får ansvarsfördelningensitt uttryck i den instmktion och de övriga föreskrifter som gäller förmyndigheten och dess tjänstemän. Dessa föreskrifter reglerar också denenskilde anställdes tjänsteutövning och blir därmed avgörande för hansämbetsansvar. Det ligger i sakens natur att ansvarsfördelningen inte kaninnefatta regler som gäUer för alla sUualioner. En sådan reglering måste omden inte skall utvecklas till elt stelt och 1974: 28 319 hindrandesyslem på varje nivå innefatta en betydande självständighet såväl för detsärskilda myndighetsorganet som för den enskilde tjänstemannen. Det bör i dettasammanhang framhållas att en myndighets uppgift, i den mån det inte är frågaom myndighetsutövning som regleras i lag, är allmänt och översiktligt angivenoch att myndigheten därmed i betydande grad självständigt ger den dessinnehåll. Detta gäUer speciellt de myndigheter som kan hänföras tillkulturinstitutionerna. I fråga om dessa har i allmänhet endast angetts detkonstområde eller motsvarande som utgör dess verksamhetsfält. Jag ser en styrkai denna självständighet för kulturinstitutionerna och i förtroendet för deraskompelens. Även i fråga om statiigakulturinstitutioner som inte utgör myndigheter utan drivs som stiftelser elleraktiebolag eller i annan form måste regleringen av ansvarsfördelningen enligtmin mening ta sikte på en betydande frihet för dem att självständigt bestämmavilket innehåll verksamheten skall ha och hur den skall utformas. Detta bör iprincip gälla också för institutioner som tUl övervägande del ärstatsunderstödda. Regleringen av ansvarsfördelningen avser givetvis inte endastförhållandet mellan huvudmannen och institutionen utan framför allt ansvarsfördelningeninom institutionen. Om kravet på mångsidighet och rik variation i kultumtbudetskall kunna uppfyUas måste den interna ansvarsfördelning i varje enskUdinstitution utgå från att de kreativa insatserna får utformas i störstamöjliga frihet under de betingelser som gäller för institutionen med hänsyntill dess uppgifter och de övriga inle minst ekonomiska fömtsättningamaför dess verksamhet. Deninterna ansvarsfördelningen sådan den utformas i instruktion ellerarbetsordning kan självfallet inte rubba de särskilda ansvars-regler som firmsi tryckfrihetsförordningen och radioansvarighetslagen (1966: 756) och sominnebär aft ansvar infe kan göras gällande mot annan person än den som angesdär. För området där inga sådana regler gäller, såsom inom teater-, musik- ochutställningsverksamheten, blir frågan om vem som skall bära ansvaret för ettbrottsligt yttrande att bedöma enligt allmänna regler. Inte heUer i dessaregler kan en intern ansvarsfördelning åstadkomma någon ändring. Hur klara ochentydiga regler som än må gälla för den interna ansvarsfördelningen, t. ex. omteaterchefens ansvar för teaterproduktionen, förändrar inte det förhållandetalt skådespelaren kan ställas till ansvar för elt brottsligt yttrande på.scenen. Också för institutionens styrelse kan under vissa förutsättningaransvar för medhjälp komma i fråga. Del är ofrånkomligt att detta kan föranledaatt styrelsen griper in i själva produktionen då brott kan befaras. Detta kangivetvis ge anledning till konflikter. Särskilt påtagligt blir det i de fallstyrelsen enligl den instruktion som gäller för institutionen endast har atthandlägga de övergripande frågorna om verksamhetens inriktning och utformning.Frågan huruvida 1974: 28 320 särskildaregler för yttrandefriheten bör införas i fråga om teater-, musik- ochutställningsverksamheten får, som jag berört i det föregående, utredas särskUt.Jag vill emellertid i detta sammanhang betona alt jag inle ser problem av denart jag här antytt utgöra något hinder för att ge föreskrifter av administrativnatur i fråga om den interna ansvarsfördelningen. Dennärmare regleringen av ansvarsfördelningen bör ske med utgångspunkt i enavvägning mellan de intressen som institutionema tiUgodoser, nämligen statens,personalens och publikens. Statens intresse alt hainflytande över den allmänna inriktningen av den samhäUsstödda institutioneUakulturverksamheten tillgodoses främst genom att statsmakterna vid imättandetav institutioner eller i samband med att verksamheten ges en ny eller ändradinriktning bestämmer dess uppgifter i stort och genom att anslag eUer bidragställs till förfogande för verksamheten. En viktig möjlighet för samhällsintressenaatt göra sig gäUande är härutöver föreskrifter om att institutionen skaU ledasav en styrelse och om rätt för Kungl. Maj:t att utse ledamöter i denna. Reglerom rätt för Kungl. Maj:t alt utse styrelseledamöter tas i allmänhet in också ifråga om stathga institutioner som ej utgör myndigheter liksom i fråga ominstitutioner som till övervägande del är statsunderstödda. Enligt min menmgär en styrelse, i vilken bl. a. företrädare för ohka samhällsintressen ingår,av utomordentlig betydelse för en kulturinstitutions förankring isamhällslivet och dess möjligheter att samordna sina insatser med verksamhet påandra samhällsområden. Därtill kommer alt en slyrelse i den mån personalen gesrepresentation i denna erbjuder möjligheter för personalen att ta del iinstitutionens arbete inom dess högsta ledningsorgan. De statligakulturinstitutionerna leds numera genomgående med undantag för nationalmuseetmed östasiatiska museet av en styrelse. Frågor om styrelsens storlek ochsammansättning vad gäller de olika institutionerna får givetvis bedömas frånfall till faU. Personalens intresse avatt få möjlighet tUl inflytande har förstärkts efter det att avgettsitt betänkande. Genom lagen (1972: 829) om slyrelserepresentalion för deanställda i aktiebolag och ekonomiska föreningar har de anställda fått rätt tUlsådan representation i styrelsen för företag som driver sin verksamhet i dennaform. Lagen gäller dock endast i fråga om aktiebolag eller ekonomisk föreningmed mer än 100 anstäUda. Den är tUlämplig på liksom också på . I fråga om stiftelser och ideeUa föreningar finnsdäremot inte någon lagstiftning om styrelserepresentation för de anstäUda.Detta utesluter givelvis inte att en sådan representation kan komma tiU ståndgenom initiativ inom de enskilda stiftelserna och föreningarna. Så har t. ex.redan skett beträffande Svenska , för vilken införts bestämmelser ompersonahepresentation Prop.1974: 28 321 istyrelsen motsvarande dem som gäller för aktiebolag och ekonomisk förening. statligt stödd stiftelse, i vars styrelse ingår företrädare för staten, börinitiativ kunna tas av statens företrädare i styrelserna. I den månframställning av denna innebörd görs i fråga om stiftelse för vilken detankommer på Kungl. Maj:l att besluta om styrelsens sammansättning, avser jagatt förelägga Kungl. Maj:t förslag om sådan styrelserepresentation. Det börvidare nämnas att Kungl. Maj:t enligt bestämmelse i lagen (1972: 271) omnärvarorätt vid sammanträde med eller landstingskommunal nämnd påframställning av kommun eller landstingskommun fär medge att företrädare för deanställda får närvara vid nämndens sammanträden och deltaga i överläggningarnamen ej i besluten. Maj:t har i åretsstatsverksproposition (prop. 1974: 1 bil. 2 För flera huvudtitiar gemensammafrågor) lagt fram förslag om styrelserepresentation för anställda i statligamyndigheter. Förslaget avser i princip statliga myndigheter över huvud, dvs.också myndighet som i detta sammanhang är att hänföra till kulturinstitutionerna.Förslaget innefattar rätt för personalföreträdare i lekmannastyrelse och ämbetsmannastyrelseatt delta i alla styrelsebeslut som inte har avseende på det slag av verksamhetsom myndigheten skall bedriva. I verk som saknar styrelse, s. k.enrådighetsverk, motsvaras beslutsdeltagandet av reservationsrätt. I frågorsom har avseende på verksamheten föreslås rätt för personalförelrädare attnärvara och delta i överläggningarna men ej i besluten. har ännu intetagit stäUning till del framlagda förslaget. Medhänsyn tiU att de anställdas kreativa insatser är en förutsättning för denverksamhet som en kulturinstitution bedriver är det enligt kulturrådetnödvändigt att ge de anställda inflytande inte bara över sin arbetssituation utanockså över institutionens kultureUa roll och innehållet i dess verksamhet.Även om de anställdas insatser är av väsentligt annat slag vid de stathgakulturinstitutioner som bedriver musei-och utställningsverksamhet imyndighetsform än vid kulturinstitutioner i övrigt, föreligger också i fråga omde anställda vid dessa institutioner skäl som i och för sig talar för attbereda dem särskUda möjligheter till inflytande på verksamheten. Från dessautgångspunkter skulle kunna finnas anledning att överväga en särskildreglering som skulle innebära att personalföreträdare vad gäller dessamyndigheter skulle ges rätt till medbestämmande i alla förekommande beslut imyndighetens ledningsorgan. Jag är emellertid inte beredd att förorda attstyrelserepresentationen för de anställda vid dessa myndigheter ges annat innehållän i fråga om övriga statliga myndigheter. Detta innebär visserligen enprincipiell skillnad meUan exempelvis Operan och de statliga museerna, menbehöver inte innebära att personalens inflytande i praktiken blir mindre vidmuseerna än vid Operan. Närdel gäUer att trygga ett verkligt inflytande för personalen vid enkulturinstitution bör man inle minst med hänsyn till vad jag strax kommer attförorda om styrelsens uppgifter - vidare böra beakta möjligheterna tiU ökatinflytande över verksamheten på annat sätt än genom styrelserepresentation, t.ex. genom inrättande av särskilda samrådsorgan för programfrågor och genomdelegering av beslutanderätt. Ävenfrågan om inflytande för publiken kan lösas genom slyrelserepresentalion förorgan som företräder publikintressena, exempelvis Skådebanan, eUer förföreningslivet. Publikinflytande i styrelsen finns stadgeenligl infört iSvenska , där majoriteten av styrelsens ledamöter utses avkongressen bland företrädarna för lokala teaterföreningar. Några genereUalösningar kan här inte anges utan frågan får bedömas från fall till fall, menmed hänsyn till vad som framhållits i det föregående ser jag det som naturligtatt folkrörelserna i ökad utsträckning ges representation i institutionernasstyrelser. Pådet statliga området gäller som huvudprincip i fråga om styrelsensansvarsområde att denna avgör ett antal i instruktionen för myndigheten närmarebestämda ärendegrupper. Ärende som inte ankommer på styrelsen avgörs avmyndighetens chef i den mån denne inte hänskjuter frågan till styrelsen. Tillde ärenden som skaU avgöras av styrelsen hör normalt bl. a. frågor ominriktningen av myndighetens verksamhet, viktigare frågor om planläggning ochgenomförande av åtgärder inom myndighetens verksamhetsområde, viktigare frågorom organisation och arbetsordning samt frågor om anslagsframstäUning och andrafrågor av större ekonomisk betydelse. Denna ansvarsfördelninginnebär att styrelsen inte har att handlägga andra frågor än sådana somuttryckhgen angetts ankomma på styrelsen eller som sammanhänger med detövergripande ansvar för verksamheten som kan härledas ur de i det föregåendesärskilt angivna frågoma. För kulturområdet ser jag en sådan anordning som enändamålsenlig metod att tillförsäkra institutionens chef och övriga anställdaen betydande frihet all utforma den löpande verksamheten. En sådan frihetutgör i sig en förutsättning för kreativa insatser. Principen bör, i den måninle andra regelsystem såsom aktiebolagslagens utgör hinder eller andra skältalar däremot, tUlämpas också för statliga kulturinstitutioner som inle ärmyndigheler liksom för institutioner som till övervägande del ärstatsunderstödda. Det ankommer på Kungl. Maj:l att i del enskilda faUelprecisera de uppgifter som skall ankomma på institutionens slyrelse. Kulturrådethar föreslagit att förordnandetiden för ledamöterna i kulturinstitutionernasstyrelser begränsas till två perioder om sammanlagt förslagsvis högst ,om inte särskilda skäl föreligger. Som exempel på fall där en sådan ordning f.n. tillämpas kan nämnas . 1974: 28 323 lingenmött åtskiUiga invändningar. Remisskritiken kommer framför aUt från kommunalthåll. Delankommer på Kungl. Maj:t att meddela bestämmelser om förordnandetidens längd.Likaså ankommer del på Kungl. Maj:t att i de faU då förordnande utlöper förledamot som utsetts av Kungl. Maj:t ta under övervägande om nytt förordnandeskall meddelas. Frågan har emellertid väsenthg principieU betydelse vad gällerandra ledamöter i statliga organ än sådana som utses av Kungl. Maj:t. Enbegränsning av förordnandeliden kräver nämligen i sådana fall en särskildbestämmelse därom. Enligt min mening skulle en begränsning avförordnande-tiden vad gäller ledamotskapet i kulturinstitutionernas slyrelsekunna bidra liU förnyelse och vitalisering av deras verksamhet. Undanlag frånen sådan huvudregel bör kunna göras när särskilda skäl föreligger. Principenbör tillämpas också i fråga om sådana andra kulturinstitutioner än myndigheterför vilka Kungl. Maj:t har att ta stäUning tUl bestämmandet avförordnandetiden. Någon regel om lidsbegränsning av förordnande förpersonaUedamot i styrelse bör dock inte införas. Jag avser att i annatsammanhang återkomma tUl Kungl. Maj:t med anmälan av de förslag som föranledsav vad jag här anfört. Enansvarsfördelning enligl vilken del skall ankomma på institutionernasstyrelser att avgöra de övergripande målfrågorna och vissa andra särskiltviktiga frågor innebär att alla övriga frågor skall handläggas i den löpandeverksamheten. Det samlade ansvaret för denna verksamhet måste ligga på den somsalts att leda institutionens verksamhet, på dess chef. Ett delat ledarskapskuUe innebära oklara ansvarsförhållanden och bör därför undvikas. Att chefenhar del samlade ansvaret innebär bl. a. att han ansvarar för samordningen avalla de insatser som tillsammans formar institutionens verksamhet och lederpersonalens arbete. Det innebär däremot självfallet inte att alla frågor skallavgöras av honom själv utan förutsätter en delegering av ansvar tUl övrigaanställda inom institutionen. Regler om detta meddelas normalt i deninstraktion och arbetsordning som gäller för institutionen och genom särskUdabeslut av institutionens styrelse. Enansvarsfördelning av här angivet slag ställer stora krav på institutionenschef. Genom sin självständighet gentemot styrelsen och genom den kuimighet ifråga om verksamhetsområdet som kvaUficerar honom för chefskapet blir han ibetydande grad en garant för att institutionen fyller sin uppgift. Jag ser detfrån denna utgångspunkt naturligt att Kungl. Maj:t även fortsättningsvis utserchefer för de statiiga eller tUl övervägande del statliga kulturinstitutionema.Chefen för en institution bör i allmänhet ingå som självskriven ledamot i dessstyrelse. Han bör däremot inte vara dess ordförande. De principer jag härangett bör vara vägledande för de beslut i fråga om institutioner som det ankommerpå Kungl. Maj:t att meddela. 1974: 28 324 Engenerell rekommendation om lämplig företagsform för stathga eUer tillövervägande del statliga kulturinstitutioner är enligt min mening svår att ge.I likhet med vad anfört finner jag det inte heller varanågon större nackdel att kulturinstitutionerna drivs i olika företagsformer.Detta bör gälla också det statliga området. Avgörande i del enskilda fallet börvara att den företagsform som väljs svarar mot de anspråk som verksamhetenställer i fråga om bl. a. inre organisation, administrativ och ekonomiskhandlingsfrihet och insyn. Valet av företagsform måste således göras med hänsyntill förhåUandena i varje enskilt fall. Från denna utgångspunkt är det, som jagser det, angeläget att samhäUet tUlhandahåller företagsformer som är anpassadetiU verksamhet, produktion eller distribution inom kulturområdet. Kulturrådethar funnit stiftelsen vara den i nuvarande läge smidigaste organisationsformen.Kulturrådet förordar dock inte att organisationsformen för de institutioner påbiblioteks-, musikskole- och museiområdena som f. n. är stathga myndighetereller tUlhör den kommunala förvaltningen skall omprövas. Mot bakgrund av attinnebörden av stiftelseformen är oklar i vissa avseenden bör emellertid enligtkulturrådets mening frågan om lämplig organisationsform förkiUturinstitutio-ner utredas särskilt. har i övrigt, liksom ocksåremissinstanserna, närmast uppehållit sig vid frågan om huruvidastiftelseformen eUer aktiebolagsformen är att föredra. Enorganisatoriskt lämplig form för huvudmannaskapet för länsmuseerna är enligtMUS 65 en stiftelse med kommun, landstingskommun och föreningar som stiftare. Jagvill i denna fråga fästa uppmärksamheten på att den ingående regleringen avaktiebolagsformen innebär en begränsning av möjligheterna att anpassa den tillden organisation som är lämplig för en kulturinstitution. a. inte att förvaltningen av ett bolag anordnas på ett sätt sominskränker de befogenheter som lagen lUldelat styrelsen och verkställandedirektören. Del är således inte möjligt att avgränsa styrelsens ansvarsområde iett aktiebolag till att avse vissa särskilt angivna frågor i enlighet med deprinciper som i allmänhet gäller för statliga myndigheter. I fråga om stiftelseformeninnebär å andra sidan avsaknaden av närmare lagreglering betydande problem.Huvudmännen släUs här inför uppgiften alt i alla avseenden finna en godtagbarlösning av institutionens uppbyggnad. Härtill kommer alt efterlevnaden av debestämmelser som meddelas för verksamheten inte i någol avseende tryggas genomsärskilda bestämmelser av del slag som gäller för aktiebolag. 1973års riksdag har hos Kungl. Maj:t hemstäUt att lagstiftningen om stiftelser ilämpligt sammanhang blir föremål för en allmän översyn (rskr 1973: 320). Enligtvad lagutskottet anförde i sitt betänkande (LU 1974: 28 325 1973:32) föreligger behov av lagbestämmelser beträffande bl. a. frågor som rörslyrelse, stadgar, medelsförvaltning, revision, talan mot styrelsebeslut,likvidation, upplösning och fusion, översynen bör därutöver enligtlagutskottets av godkända betänkande avse spörsmålen om insyn och offentligredovisning. En sådan översyn kan leda tUl att de olägenheter som f. n. ärförbundna med stiftelsen som företagsform för kuJturinstitutionerna minskas. Dehär berörda frågorna har enligt min mening ett nära samband med det avkulturrådet framförda önskemålet om en särskild utredning om en lämphgorganisationsform för statligt eller kommunalt stödda institutioner. Jag anserdet därför naturligt att i anslutning till översynen behandla också dessafrågor. Jag har i denna fråga samrått med statsrådet . Del ankommer påKungl. Maj:l att ta stäUning till utredningsuppdragets närmare omfattning. Medhänsyn till att det tar innan den berörda utredningen kan leda tiUändrad lagstiftning är det angeläget att , som jag kommer attföreslå i det följande, ges möjligheter att bistå vid exempelvisstiftelsebildning som kommer till stånd . Hinder föreliggergivetvis inte heller mol att utarbetar nor-malbestammelser förkulturinstitutioner som är organiserade i stiftelseform. Vadjag nu anfört i fråga om företagsform gör att jag vid övervägandet avOperautredningens förslag rörande Operan inte anser mig kunna ta ställning tillfrågan om vilken företagsform som är den lämpligaste föroperaverksamhelen. Denna verksamhet bör därför t. v. bedrivas i sin nuvarandeform, dvs. Att slutiig ställning till företagsform inte kantas f. n. hindrar emellertid inte alt utredningens förslag om att föra öververksamheten från det nuvarande privatägda bolaget till ett nytt statligtaktiebolag tas upp tUl prövning. Avgörande är härvid enligt min uppfattning attstaten under alla förhållanden bör stå som huvudman för verksamheten i egenskapav innehavare av bolagets aktier. Detta är med hänsyn till statens nuvarandetotala reeUa ansvar för verksamheten en självklarhet. Det finns därför inteanledning att skjuta upp ställningstagandet i denna fråga. Med hänsyn tiU dentid som fordras för genomförandet och tUl all motsvarande överförande bör skeockså i fråga om teaterverksamheten vid Dramatiska teatern föreslår jag attöverförandet sker . Jagvill understryka att överförandet till ett statligt aktiebolag är att se somett provisorium i avvaktan på att underlag föreligger för ett definitivt ställningstagandetill frågan om företagsform. Jag är därför inte beredd att förordaoperautredningens förslag om tillskoll av medel för att det nya bolaget skallfå ett större aktiekapital än det nuvarande. Det bör anmärkas att såväl Operansom Dramatiska teatern, den senare även vad gäller dess egen verksamhet,uttalat sig för ett överförande avverksamheten på ett statsägt aktiebolag, överförandet bör mot att de nyabolagen övertar de nuvarande bolagens skulder och andra förpliktelser kunnagenomföras utan annat tillskott av medel än som krävs för bolagsbildningen,dvs. för vart och ett av bolagen. Med hänsyn till att överförandetenligl vad jag förordat skall ske först föreligger inget behovav medel för /75. Jag förordar med hänvisning till vad jag häranfört att beslut om överförande av operaverksamheten och verksamheten vidDramatiska teatern fallas i delta sammanhang. Maj:l bör bemyndigas attträffa de överenskommelser med de nuvarande teaterföretagen som krävs föröverförandet. Kulturrådetförordar att kulturinstitutionernas information och publikkontaktintensifieras. Remissinstanserna instämmer i rådets uppfattning om alt ökadeinsatser behövs. Meningarna är däremot delade i fråga om de föreslagna formernaför del lokala arbetet. Jagdelar allmänna uppfattning att informationen inom kulturområdetoch institutionemas publikkontakter behöver intensifieras. Arbetet måste ha enklar målsättning och en medveten inriktning. Valet av informationskanaler ochinformationsteknik bör som jag berört i anslutning tUl målfrågorna mer anpassas till skilda gruppers förhållanden. Kulturellt underförsörjdagrupper bör prioriteras. Alla konstområden och konstformer bör tiUgodoses ochintegration mellan upplevelse och eget skapande hör stimuleras. Ett viktigtsyfte med en ökad information är att öppna en dialog mellan arrangörer ochpublik. Ett ökat samspel dem emellan bör kunna bli fruktbärande. Kulturrådetförordar en generell modell för utvecklingen av kulturinformation ochpubUkkontakter på lokal luvå. Eftersom ansvaret för den lokala verksamhetenvilar på kommuner, lokala och regionala kulturinstitutioner och organisationerbör statsmakterna inte binda utformningen genom att förorda någon enhetliglösning. Detstatsbidrag tiU teater-, dans- och musikinstilutioner som jag kommer altförorda i det följande ger möjlighet för dessa att få stöd också tillinformationsarbetet. Skådebanansverksamhet utgör ett viktigt inslag i publikkontakterna. Information genom ettombudsnät är på väsentiiga punkter överlägsen den massdistribueradeinformationen. Det gäller särskilt i förhållande tUl de kullurovana grupperna.Skådebanans hittillsvarande verksamhet har gett värdefulla erfarenheter. Jagfinner det därför naturligt att på orter där Skådebanan har lokalavdelningarinstitutionerna samarbetar med dessa. Genom ökade resurser kan Skådebananserfarenheter tillvaratas och verksamheten utvecklas. För /75kommer jag i det följande (27.8) att förorda en höjning av nuvarande bidragtill Skådebanans verksamhet med . Erfarenheternaav kulturinformation och publikkontakter stannar ofta inom den kommun, institutioneller organisation där de inhämtats.