prop · FX03124 · 1974-12-31 00:00:00 — slagethävs och egendomen återlämnas till ägaren så snart den inte längre behövs förutredning eller rättegång. Det kan måhända ifrågasättas om egendom med kändägare över huvud taget skall tas i beslag. I kommentaren till (s. 369) uttalas emellertid att det här inte är fråga om beslag iegentiig mening utan att det kan anses som en ordningsfråga att polisen tarhand om egendomen och lämnar ut den till ägaren. Denegendom som vållar problem i detta sammanhang är den som uppenbarligen avhäntsnågon genom brott men som man av skilda anledningar inte kan härleda till rättägare. I vissa fall inträffar det emellertid också att en känd ägareuttryckligen förklarar att han inte vill ha tillbaka egendomen eller fåersättning för dess värde. I fall då polisen i samband med en utredning ombrott tagit hand om stöldgods som det senare visar sig att man inte kanåterställa till dess rätta ägare torde man på många håll behandla denna egendomsom hittegods. Detta innebär att godset efter längre eller kortare lid säljsoch att köpeskillingen tillfaller statsverket. På andra håll åter anser man att lagen om hittegodsinte är tillämplig på gods som tagits om hand från en misstänkt gärningsmanunder en brottsutredning. Om den brottslige sedermera gör anspråk på godset,anser man sig sålunda inte kunna motsätta sig att han får det tillbaka. Någon enhetlig praxis på detta område finns såledesinte. Åklagare och polis ställs här allt oftare inför svårlösta problem. 2.3Tidigare behandling av frågan Frågan om förverkande av på gmnd av brottbehandlades i betänkandet (SOU 1960: 28) Förverkande på grund av brott.i 1betänkandet föreslogs inte någon ändring i då gällande bestämmelser såvitt deinnebar att förverkande av inte kunde ske om vinningen motsvarades avskada för enskild. 1 sina remissyttranden över betänkandet togstadsfogden i och stadsfogden i upp frågan huruvidamålsägandeanspråk bör hindra vinningsförverkande. Båda framhöll därvid, att detav kriminalpolitiska skäl är angeläget att se till att en gärningsman inte fårobehörig av brott. Enligt deras mening borde därför förverkande avvinning inte underlåtas enbart av den anledningen att vinningen motsvaras avenskilt anspråk. I övriga nordiska länder hindrar inte förekomslen avmålsägande att förverkande sker. Starka skäl talar enligt dessaremissinstansers mening för att svensk rätt ändras så att man på denna punktnår nordisk överensstämmelse. 'Utredningsman professorn . gift blev att behandla frågan om möjligheten att i denordiska länderna nå fram till enhetliga regler om förverkande. Det gemensammabetänkandet om konfiskation- innehåller en redovisning av de principer somenligt kommitténs uppfattning bör vara vägledande för den framtida nordiskalagstiftningen på detta område. Utgångspunkten för kommitténs ställningstagandeni denna del var de lagutkast som då förelåg från dansk, norsk och svensk sida. Angående förverkande av utbyte sägs följande. Det rådde enighet om att lagen börge tillgång till helt eller delvis förverkande av en straffbar handlings utbyteeller av ett däremot svarande belopp. Från norsk sida hade man denuppfattningen att uttrycket "" borde föredras framför"utbyte", därför att det klarare pekade på att det var fråga omnettoutbytet. I det svenska utkastet talades även om "". När en person haft ett ekonomisktutbyte av ett brott grundar detta ofta ersättningskrav från målsäganden. Igällande rätt och de utkast som kommiUén behandlade visade det sig att detfanns två olika ståndpunkter i de nordiska länderna. Den svenska avvek frånden ordning man hade gått in för i dansk, finsk och norsk rätt. Skillnaden bestod i att man i detsvenska lagutkastet begränsade konfiskation av utbyte till "som ejmotsvaras av skada för enskild". Konfiskation av utbyte var såledesutesluten om en person led ekonomisk skada genom brottet, även om denskadelidande inte gjort gällande ersättningsanspråk och t. o. m. om man intevisste vem den skadelidande var. En sådan begränsning gjordes inte i de danskaoch norska utkasten och fanns inte i finsk rätt. Det förelåg ingen skillnad mellandessa båda ståndpunkter för de fall där gärningsmannen för domenredan betalat ersättning till målsäganden eller där ersättningsanspråkframställdes i brottmåls-processen. Enligt den danska ståndpunkten hade sådanersättning tagit bort eller reducerat "utbytet' av brottet och man kundedärför inte konfiskera ett belopp som erlagts eller tillerkänts somersättning. Det resultat, som i svensk rätt följde av en uttrycklig lagregel,uppnåddes enligt det danska utkastet genom en riktig tolkiung av begreppet"udbytte". Om den skadelidande accepterat en reducerad ersättning,kunde man dock efter det danska utkastet i motsats till det svenska konfiskeradet överskjutande belopp som vunnits genom brottet. Skillnad uppstod emellertid i defall där del inte under brottmålsprocessen framställdes ersättningskrav, t.ex. därför att målsägandens identitet inte var känd eller därför att han inteönskade ersättning eller ännu inte hade tagit ställning till ersättningsfrågan.Enligt den danska 2 Betänkandet avgavs är 1963. a. redovisat som bilaga till danska strafFelovrådets betaenkning nr355/1964 och instilling fra norske straffelovrådet ora inndragning på grunn avstraffbare handlinger, avgitt . ståndpunkten borde man i sådana fall kunna konfiskerautbytet. Motiveringen härför var att utbyteskonfisliation syftade lill attavlägsna en orättmätig vinst, därför att det var stötande och kanske också frånpreventiva synpunkter betänkligt att låta lagöverträdaren behålla den. Konfiskationentjänade inte endast ett straffrättsligt syfte. Den stärkte också ställningenför målsägande som lidit skada genom brottet, nämligen om man genomförde denprincipen att det konfiskerade användes för atl gottgöra en målsägande, somframställde krav . Från svensk sida framhölls, att manmåste hålla fast vid regeln att av brott som motsvaras av skada förenskild inte kan förklaras förverkad. Man hade i och för sig sympati för denståndpunkten att olovlig alltid borde kunna konfiskeras. Men man antogatt den svenska regeln hade fungerat tillfredsställande och att detinte var av väsentligt intresse att få möjlighet till konfiskation i deaktuella fallen. Detta gällde både i fall då den skadelidande uttryckligen hadeavstått från ersättningskrav och då han kunde tänkas framställa sådana kravförst . Det rådde enighet i kommittén attden skillnad som förelåg mellan rättssystemen inte hade någon större praktiskbetydelse. 1 de fall där den ersättningsberättigade inte gjorde sitt kravgällande på egen hand eller genom åklagarmyndigheten fanns det sålunda sällannågot att hämta hos gärningsmannen. På grundval av betänkandet (SOU1960: 28) Förverkande på grund av brott föreslogs i prop. 1968: 79 ändringar iBrB:s regler om förverkande av egendom. Syftet med ändringarna var främst attmodernisera reglerna om förverkande men även att nå större likformighet inomNorden. Enligt den ändrade lydelsen av 36kap. 1 § BrB skall utbyte av brott som inte motsvaras av skada för enskildförverkas, om det inte är uppenbart obilligt. Detsamma gäller förlag för brotteller dess värde under vissa omständigheter. De nya bestämmelserna trädde ikraft (SFS 1968: 165). Departementschefen redovisade ipropositionen (s. 4647) uppfattningarna inom den nordiskastraffrättskommittén och anförde alt, som kommittén framhållit, de inomkommittén diskuterade systemen i prak tiken torde leda till i stort sett sammaresultat. Den gällande svenska ordningen med förbud mot vinningsförverkande,när målsägandeanspråk hade framställts eller kunde framställas, gällde sedanår 1948 och hade veterligen inte medfört några otillfredsställandekonsekvenser. Departementschefen ansåg därför att det i denna del inte fannsskäl alt frångå gällande ordning. I promemorian konstateras, att den senaste tidensutveckling visat att det finns ett praktiskt behov av särskilda regler somanger hur man skall förfara med egendom som åtkommits genom brott och som antingensaknar känd ägare eller beträffande vilken ägaren förklarat att han inte önskarfå tillbaka egendomen. Som tidigare anförts kan bestämmelserna i 36 kap. 1 §BrB inte tillämpas på sådan egendom, eftersom utbytet av brottet i dessa fallmotsvaras av skada för enskild. Ej heller bestämmelserna i lagen (1938: 121) omhittegods torde vara direkt tillämpliga. Enligt promemorian kan det emellertidinte anses rimligt att en person som kommit i besittning av egendom genombrott får behålla egendomen enbart därför att ägaren inte är känd. En lämplig lösning på förevarande problem är enligtpromemorian att utvidga BrB:s regler om förverkande till att omfatta ävenutbyte av brott som molsvarar skada för enskild. En sådan utvidgning bör dockenligt promemorian begränsas till att avse enbart egendom till vilken ägareninte är känd. För att nå önskvärt resultat föresläs emellertid vidare ipromemorian att förverkande i sådant fall inte bara skall kunna ske vid brottenligt BrB utan även när det är fråga om utbyte som uppkommit genomöverträdelse av annan författning. För att täcka de s. k. tjuvgömmefallen, dvs.fall då man påträffar egendom som uppenbarligen härrör från brott men därvarken gärningsmannen eller målsäganden är känd, bör enligt promemorian dennya bestämmelsen även utformas så att förverkande kan ske också i fall då kändmotpart sak-neis. I departementspromemorian föreslås sålunda attförverkande skall kunna ske om målsäganden är okänd. I anslutning därtillkonstaleras emellertid att man i så fall på något sätt måste se till att denokände målsägandens intressen tillvaratas. I de fall då förundersökningen måstebedrivas mycket snabbt, exempelvis i mål mot häktad, räcker ofta inte polisensresurser till att på den begränsade tid som står till buds såväl få fram denutredning som behövs för lagföringen som att söka efter okända målsägande.Eftersom hela målet bör avgöras i ett sammanhang, innebär detta att egendomenkan komma att förverkas, trots att det är tänkbart att äganderättsförhållandenaskulle kunnat utredas, om mera tid hade kunnat användas för detta ändamål. Detkan inte anses tillfredsställande att den föreslagna utvidgningen av bestämmelsernaom förverkande leder till sådana resultat. I departementspromemorian föreslåsdärför en reglering som innebär i huvudsak följande. Under minst sex månaderefter det egendomen förklarats förverkad skall den förvaras hos polisen somunder derma tid i görligaste mån skall söka få rätt på egendomens ägare. Efterutgången av skall polismyndigheten låta kungöra att det finns egendomsom åtkommits genombrott men som saknar ägare. I kungörelsen skall om möjligt lämnas uppgift omvar egendomen kan vara tillgripen samt beskrivning av egendomen. Beskrivningenbör inte vara alltför fullständig, eftersom polismyndigheten måste kunna prövaom en person som anmäler sig som ägare verkligen är rätt ägare och speciellakännetecken hos egendomen då kan vara av betydelse vid denna bedömning. Ikungörelsen skall vidare anges att den som gör anspråk på egendomen skall anmäladetta , förslagsvis en månad. Om någon ägare inte anmält sig inomdenna lid, skall egendomen försäljas på samma sätt som annan förverkad egendom. Om egendomen är av sådan beskaffenhet att den intekan vårdas ulan fara för försämring eller vården av den skulle bli alltförkostsam eller särskilda skäl eljest föreligger skall den tidigare nämnda regelnom att egendomen skall vårdas av polismyndigheten inte utgörahinder mot en omedelbar försäljning av godset. En sådan ordning står iöverensstämmelse med vad som gäller i fråga om hittegods enligt 2 § andrastycket lagen om hittegods. Enligt promemorian bör man även införa en ordningsom innebär att ägare som gör anspråk på egendomen först sedan den sålts i allmänhetkommer att hållas skadeslös för sin förlust. Det påpekas därvid att det mycketväl kan hända att en person upptäcker sin förlust först efter brottet.Ett tillgreppsbrott kan exempelvis ha förövats i lokaler som ägaren sällanbesöker eller ägaren kan långa tider vistas på annan ort än den där hanförvarar egendom. I sådana fall bör ägaren vara berättigad till ersättning föregendom som sålts. En förutsättning för ersättning bör dock enligt promemorianvara att ägaren kan lämna en rimlig förklaring till att han inte tidigareanmält sin förlust. Om han underlåtit att anmäla till polisen att han förlorategendomen eller, sedan han fått kännedom om att polisen har egendomen om hand,underlåtit att vidta några åtgärder för att återfå den bör han lika litet somden som underlåter att hämta hittegods som tillhör honom och som omhändertagitsav polisen vara berättigad till någon ersättning. I de fall då ersättning för såld egendom skall utgåtill den förutvarande ägaren bör den enligt promemorian normalt motsvaraförsäljningspriset för egendomen. För den händelse något fel skett i handläggningenav ärendet bör ersättningen dock kunna bestämmas enligt de för skadeståndgällande bestämmelsema. Vidare förordas i promemorian att eventuella ersättningarför såld egendom skall utbetalas av staten eftersom intäkterna från försäljningav förverkad egendom som regel tillfaller statsverket. Beträffande förfarandet för att få ut ersättningföreslås i promemorian att ansökan därom skall inges till RPS som därefterskall ombesörja den utredning i ärendet som behövs för en bedömning av ersättningsanspråket.När denna utredning är klar skall enligt förslaget hand- 1 saml Nr 124 ih-aii.1,974: 124 18 Ungarnai ärendet överlämnas till JK som, i likhet med vad som gäller beträffandeskadestånd på grund av statlig verksamhet, skall pröva frågan huruvidaersättning skall utbetalas eller ej och om storleken av denna. Det har tidigare nämnts att det ibland förekommeratt målsäganden förklarar att han avstår från den egendom som frånhänts honomgenom brott. I sådant fall bör det enligt promemorian inte kunna komma i frågaatt förverka egendomen. Del bedöms dock vara av värde om. polismyndigheten äveni ett sådant fall får möjlighet att försälja den aktuella egendomen. Motbakgmnd härav föreslås i denna del en ordning som innebär att egendomen fåravyttras på motsvarande sätt som skall gälla för förverkad egendom. Dengrundläggande förutsättningen för en försäljning bör dock vara att målsägarenuttryckligen avstår från egendomen, exempelvis genom en skriftiig förklaringdärom. Vidare krävs en utredning som klargör att annan inte har någon rätt tillegendomen i fråga, exempelvis ett försäkringsbolag som utbetalat ersättning pågrund av brottet. Den tidigare nämnda skriftliga förklaringen bör därför ävenomfatta en förklaring att annan inte har någon rätt till den egendom somavstås. I allmänhet bör en sådan förldaring godtas som tillräcklig utredning pådenna punkt. Fram till den tidpunkt då egendomen överlämnas till försäljningeller åtgärd eljest vidtas för egendomens försäljning bör dock ägaren, trotsatt han tidigare avstått från egendomen, ha möjlighet att ångra sig och fåtillbaka sin egendom. Det konstateras i promemorian att ett genomförandeav det tidigare förordade förfarandet med avseende pä viss förverkad egendomfår till följd att utbyte av brott kommer att behandlas olika beroende på omdet motsvaras av skada för enskild eller ej. Av den anledningen bör det framgåav en dom, som innehåller beslut om förverkande enligt BrB:s regler, huruvidabeslutet avser det ena eller andra slaget av utbyte. I promemorian föreslåsdärför att i 36 kap. BrB införs en ny paragraf, 1 a §, som reglerar förverkandeav egendom som motsvaras av skada för enskild. På så sätt konuner det alltid avdet åberopade lagrummet att direkt framgå om det är fråga om egendom som fårförsäljas så snart beslutet vunnit laga kraft eller om det särskilda förfarandetskall tillämpas. Ett annat problem som blir aktuellt i dettasammanhang är frågan mot vem talan om förverkande av sådan egendom som avsesmed den föreslagna nya bestämmelsen skall riktas. 1 36 kap. 4 § första stycket BrB finns beslämmelsersom anger hos vem förverkande enligt nu gällande regler får ske. Av dessabestämmelser framgår att förverkande kan ske hos gärningsmannen eller annansom har medverkat till brottet. Förverkande kan således i princip alltid skehos den brottslige. får dock inle förverkas hos annan än den som hargjort vinningen. Förverkande kan också ske hos den i varsställe gärningsmannen eller annan medverkande var. Bland de subjekt hos vilkaförverkande kan ske med stöd av deima bestämmelse kan nämnas bolag och andrajuridiska personer. Förverkande kan slutligen ske hos den som efter brottethar förvärvat egendomen på grund av giftorätt, arv eller testamente eller genomgåva eller som efter brottet förvärvat egendomen på armat sätt och därvid haftvetskap om eller skälig anledning att anta att egendomen hade samband medbrottet. För att förverkande skall kunna ske hos gämingsmannen, annan medverkandeeller den i vars ställe dessa var fordras emellertid enligt paragrafens andrastycke att egendomen inte tillhörde annan person. Det konstateras i promemorian att om inte annatsägs blir bestämmelserna i 36 kap. 4 § BrB tillämpliga även på de fall somavses i den föreslagna 1 a §. En sådan ordning är emellertid inte önskvärdeftersom den skulle medföra en onödig begränsning av möjligheterna att användasig av den föreslagna nya bestämmelsen. Av den anledningen förordas ipromemorian att i 36 kap. 4 § BrB införs en föreskrift som anger att därangivna regler inte skall äga tillämpning vid förverkande enligt la§. Den ordning som sålunda föreslagits i fråga omförverkande av gods som uppenbarligen åtkommits genom brott och där ägaren ärokänd ger enligt promemorian anledning även till vissa överväganden och förslagi processuellt hänseende. Talan om egendoms förverkande eller därmedjämförlig rättsverkan förs i allmänhet i samband med åtal, och vanligen riktarsig en sådan talan endast mot den tilltalade. Några särskilda bestämmelserangående rättegången i sådant fall har inte ansetts vara erforderliga. I denmån talan hänför sig till den särskilda rättsverkan gäller i tillämpliga delarsamma regler som beträffande åtalet i övrigt (jfr processlagberedningen, SOU1944: 10 s. 64). För vissa andra fall dåförverkande av egendom kommer i fråga har emellertid särskilda processregleransetts behövliga. Om fråga om egendoms förverkande till det allmänna ellerannan särskild rättsverkan av brott angår någon som inte är tilltalad, skalltalan därom föras mot honom. För sådan talan gäller i tillämpliga delar vadsom är föreskrivet i RB om åtal för brott på vilket inte kan följa svårarestraff än böter. Detta framgår av 17 § första stycket lagen (1946: 804) ominförande av nya (RP). Har den aktuella egendomen tagits i beslagoch är ägaren inte känd eller har han eller annan, mot vilken talan förs, intekänt hemvist inom riket eller kan delgivning inte ske här i landet, äger enligtandra stycket i paragrafen rätten utfärda stämning på honom att svara i måletvid påföljd att egendomen eljest må förklaras förverkad. Stämningen skalldelges genom kungörelsedelgivning. Uppgår värdet av den beslagtagna egendomenuppenbart inte till , får delgivningen ske genom att stämningen anslåspå rättens kansli.Uteblir svaranden, skall egendomen förklaras förverkad, om det inte framgår avomständigheterna att talan därom är ogrundad. I promemorian konstateras att det i nu avsedda fallär fråga om egendom som tillhör någon okänd person som inte är tilltalad mensom givetvis ändå berörs av frågan om förverkande av egendomen. Under sådantförhållande blir de processuella reglerna i 17 § RP i och för sig tillämpligapå förverkandetalan som förs med stöd av de föreslag na bestämmelserna i 36kap. 1 a § BrB. Om sådan talan emellertid förs mot viss person, bör enligtpromemorian uppenbarligen bestämmelsen i 17 § RP inte gälla. Talan bör då istället kunna ske i samma ordning som normalt gäller vid förverkande, dvs.samma regler skall i tillämpliga delar gälla som beträffande åtalet i övrigt.I promemorian förordas därför att 17 § RP sätts ur kraft för dessa fall. 1 promemorian konstateras vidare att det kanförekomma att talan inte kan föras mot viss person i nu angiven ordning,exempelvis då egendomen anträffats i en s. k. tjuvgömma. I sådana fall börenligt promemorian förverkandetalan ske i den ordning som anges i 17 § RP. I departementspromemorian behandlas även frågan omen eventuell höjning av den i 17 § andra stycket RP angivna värdegränsen på 100kr., som har betydelse för frågan hur delgivningen skall ske. Det konstaterasdärvid att det under hand anmärkts till att denna gränsnumera är alltför låg. Beloppet har gällt alltsedan RB trädde 1948och en motsvarande värdegräns fanns f. ö. lag med särskildabestämmelser angående olovlig befattning med spritdrycker och vin (18 §). Enligt 17 § delgivningslagen (1970: 428) skallkungörelsedelgivning ske genom att handlingen hålles tillgänglig hosmyndigheten eller på plals, som myndigheten bestämmer och genom att meddelandehärom och om handlingens huvudsakliga innehåll införs i lämplig tidning från beslut om kungörelsedelgivning. Om införandet i tidninguppenbarligen är meningslöst, får meddelandet i stället anslås i myndighetenslokal . Om den i promemorian föreslagna ändringen i 17 § RPgenomförs, kommer enligt promemorian i fortsättningen förverkandetalan med stödav detla lagrum alt ske såväl i fall då det finns anledning alt anta att densenaste innehavaren av godset i prakliken aldrig kommer att höra av sig,efiersom det då skulle komma att visa sig att han begått brott sålunda ihuvudsak de fall som lagrummet f. n. omfattar som då det verkligen finnsanledning räkna med att en delgivning kan få avsedd effekt, nämligen om dennår den okände, rätte ägaren, vilken ju i regel inte kan misstänkas för någotbrottsligt förfarande. Enligt promemorian är det i det förstnämnda falletsom regel uppenbart meningslöst att införa kungörelsen i tidning, och mankunde därför överväga att för dessa fall låta den återgivna bestämmelseni 17§ delgivningslagen ensam gälla. Eftersom det enligt promemorian emellertid inteär helt uteslutet att publiciteten i en tidning kan medföra att ägarenkommer att ge sig till känna och då de i promemorian föreslagna nyabeslämmelserna om förverkande i varje faU förutsätter att den rätte ägaren iskälig utsträckning skall få möjlighet att bevaka sina intressen i samband meden talan om egendomens för\'er-kande anses det i promemorian inte lämpligt attföreslå annan ändring i berörda bestämmelser i 17 § RP än att den nuvarande värdegränsenhöjs. Härför talar enligt promemorian inle bara utvecklingen i fråga ompenningvärdet utan även de regler som enligt vad som tidigareangetts bör gälla till skydd för ägarens rätt i samband med försäljning avegendom som förverkats med stöd av de nya bestämmelserna. Sedan denfastställda tiden för förvaring av sådan egendom gått till ända, skallpolismyndigheten sålunda enligt promemorieförslaget kungöra förhållandet ochbeskriva egendomen med uppgifi om var den har lillgripits, om det är känt,eller om annan omständighet av betydelse för identifiering av egendomen. Gerägaren sig till känna skall han kunna få tillbaka egendomen, om han gör anspråkpå den. Om egendomen då redan har sålts, skall han i allmänhel kunna få ersättningför den. I promemorian förordas därför en relativt kraftighöjning av ifrågavarande värdegräns i 17 § RP. Som en lämplig sådan gränsföreslås . Om värdet av beslagtagen egendom uppenbart ej uppgår tilldelta belopp, bör enligt promemorian delgivning sålunda få ske genom altstämningen endast anslås på rättens kansli. Departementspromemorian tar i detta sammanhang ävenupp vissa närliggande frågor om beslag. Av 27 kap. 7 § RB framgår att rätten i de fall densjälv förordnar om beslag i fall då åtal inte redan har väckts, skall utsättaden tid, inom vilken åtal skall väckas. Tiden får inte bestämmas längre än somfinnes oundgängligen behövligt. I annat fall skall åtal väckas inom en månadsedan beslaget verkställdes. Är tiden otillräcklig får rätten medge föriängningav den, om framställning därom görs före tidens utgång.