prop · FX0342 · 1974-12-31 00:00:00 — bör enligt utredningen inte fä utnyttjas för att pressa gäldenärentill betalning eller uppgörelse. Hot om att göra sådan anmälan måste alltsåbetraktas som otillbörligt. På motsvarande sätt förhåller det sig med detvångsmedel som står till förfogande för domstolar och kronofogdemyndigheter, t.ex.hämtning till förhandling eller häktning i samband med konkurs ellerutmätningsed. Det bör ankomma på domstolen eller kronofogdemyndigheten attinformera gäldenären om sädana åtgärder. Sådan information bör sålunda inte fåanvändas som påtryckningsmedel av inkassoföretaget. Utredningen understryker vidare att stor restriktivitetmåste iakttas i fråga om kontakter med arbetsgivare och andra personer i gäldenärensomgivning. Kontakt bör få tas endast om det är försvarligt av särskilda skäl.Sådana kontakter eller kontaktmöjligheter får inle utnyttjas otillbörligt föratt pressa gäldenären till betalning eller uppgörelse. Bestämmelsen om att gäldenären inte får utsättas förotillbörlig inkassoålgärd innebär också att krav inte får framställas undersådana former att det väcker onödigt uppseende eller skandaliserar gäldenären.Över huvud taget bör inkassoföretagen iaktta största möjliga diskretion,särskilt så länge gäldenärens betalningsskyldighet inte har fastställts. Inkassoverksamheten öppnar möjlighet även till andraformer av påverkan än de nu berörda. Som princip bör enligt utredningen gällaatt andra påtryckningsmedel inte får användas än sådana som är allmänt erkändaoch som normalt leder till resultat. Härmed åsyftas rättsliga åtgärder viddomstol eller kronofogdemyndighet, hot om sådana åtgärder samt sådaninformation om konsekvenserna av betalningsvägran som nämnts i avsnittet 3.3.2.Inkassoföretaget bör inte få gä utanför denna ram i andra fall än då åtgärdenär försvarlig av särskilda skäl. Slutligen framhåller utredningen att god inkassosed kräveratt inkassoföretaget uppträder sakligt och korrekt. Kränkande uttalanden ikravbrev och åtgärder i chikanerande syfte är att bedöma som otillbörliga inkassoåtgärder,oberoende av om de tjänar som påtryckningsmedel eller ej. Ett inkassoföretag grundar sina åtgärder på deinstruktioner som fordringsägaren lämnat. 1 det inledande skedet byggeråtgärderna i regel på en skriftlig inkassoorder. 1 denna brukar inte närmareanges vilka åtgärder som skall vidtas, utan förhållandet mellan parternagrundar sig på fordringsägarens allmänna förtroende för inkassoföretaget.Företaget har i allmänhet relativt fria händer att vidta de åtgärder sombefinns lämpliga. Ett system av detta slag innebär en viss risk för att inkassoföretagets åtgärder inte kommer att ligga i linje medfordringsägarens intressen. Det är därför av vikt att företaget kontaktar sinhuvudman för närmare instruktioner, om det uppstår tvekan om hans inställning.Särskilt betydelsefullt är detta, om företaget överväger mer ingripande ellerkostnadskrävande åtgärder. Också frängäldenärens synpunkt är det viktigt att inkassoföretagets åtgärder stämmer medfordringsägarens inställning. Om uppgörelse i godo övervägs, bör inkassoföretagetförsäkra sig om skriftlig eller muntlig fullmakt från fordringsägaren. 1 annatfall föreligger det risk för att en överenskommelse mellan inkassoföretaget ochgäldenären inte accepteras av fordringsägaren. Utredningenuppmärksammar särskilt frågan om inkassoföretagets behörighet att ta emotbetalning av gäldenär. Normalt uppstår inga komplikationer, om gäldenärenbetalar till inkassoföretaget, eftersom företaget i regel har fullmakt att taemot betalning. Skulle så inte vara fallet, kan det emeUertid inträffa attbetalningen inte kommer fordringsägaren tillhanda. Gäldenären kan i så falldrabbas av ett nytt krav från fordringsägaren och bli tvungen att betala pånytt. Allmännaprinciper om stältningsfullmakt kan möjligen anses innebära att gäldenärensuppgörelse med eller betalning till inkassoföretaget får bindande verkan förhuvudmannen. Utredningen anser det emellertid angeläget att undanröja denosäkerhet som kan föreligga i detta hänseende och föreslår därför en uttryckligbestämmelse om att uppdrag att driva in en fordran medför behörighet att taemot betalning av och träffa uppgörelse med gäldenären, även om det inte har angettsi fullmakt. Utredningen erinrar om att det sedan den 1 juli 1971gäller särskilda bestämmelser om ersättning för inkassokostnad. Enligt 18 kap.8 § andra stycket ersätts inkassoålgärd som vidtagits förerättegång som rättegångskostnad. Betalningsföreläggande får enligt 18 § andrastycket lagsökningslagen ges för fordran som avser inkassoålgärd. Bestämmelserom ersättningens storlek, såvitt gäller inkassokostnad och kostnad i mål ombetalningsföreläggande, finns i den tidigare omnämnda kungörelsen 1971:319. Ersättningför kostnad i lagsökningsmål berörs inte av de nya bestämmelserna. Enligt enenkät som gjordes godtar tingsrätterna normalt ett arvode av 125 150kr. Dessutom tillkommer ersättning för ansökningsavgift m.m. Bestämmelserna gäller inte heller kostnad för återtagandeav avbetalningsgods. Sådan ersättning bestäms av kronofogdemyndighet.Enligt en undersökning medgavs ersättning för ansökningskostnader som regel med belopp som varierademellan 50 och . Enligt utredningen kan man möjligen räkna med att detsedan dess har skett en tioprocentig höjning av beloppen. Praxisvarierar även i andra avseenden. När det gäller kostnader för kopior, porto,översättning m.m. dömer vissa domstolar ut ersättning för de kostnader som kanverifieras. Andra domstolar medger däremot inte särskild ersättning för sådanakostnader. Kostnadernas storlek kan också vara beroende av i vilket skede betalningsker. Den begärda ersättningen i mål om betalningsföreläggande eller lagsökningär ofta högre än det belopp domstolen medger. Om gäldenären är villig attbetala innan målet avgjorts, kräver inkassoföretaget i allmänhet den ersättningsom lagils upp i ansökan. Gäldenären kan således befinna sig i situationen attantingen betala de högre kostnaderna och därmed undvika offentligbetalningsanmärkning eller avvakta domstolens avgörande på en i allmänhet lägrekostnad men då till priset av en offentlig anmärkning. Motsvarande situationkan uppstå på verkställighetsstadiet. De angivnaförhållandena måste enligt utredningen anses otillfredsställande från flerasynpunkter. En varierande praxis vid bedömningen av kostnader kan leda tillallmän osäkerhet och vara till hinder för en rationell uppläggning. Deprinciper som f.n. gäller i mål om betalningsföreläggande bör gälla också vidlagsökning och återtagning av avbetalningsgods. Dessutom bör enhetligheteftersträvas beträffande ersättning för kopior, porto, översättning o.d.Slutligen bör samma kostnadsbestämmelser gälla oavsett om inkassoåtgärdernaleder till rättslig åtgärd eller om överenskommelse träffas utom rätta. Utredningenföreslår att det i inkassolagen tas in en erinran om att särskilda bestämmelsergäller beträffande gäldenärs skyldighet att ersätta kostnad för inkassoålgärd.När det gäller kostnad i lagsökningsmål resp. kostnad för återtagande avavbetalningsgods föreslår utredningen att det i lagsökningslagen resp. lagen omavbelalningsköp förs in en bestämmelse om att ersättning utgår enligtbestämmelser som Kungl. I enskrivelse till chefen 1972 har ett antal inkassoföretaghemställt om höjning av ersättningen för inkassokostnad . ochför kostnad i mål om betalningsföreläggande . Utredningenerinrar om att det redan nu finns möjlighet att medge högre ersättning än 30resp. , om särskilda skäl föreligger. Del förefaller dock rimligt attökade kostnader för löner, telefon och porto kan ha sådan betydelse att engenerell höjning bör göras. En sådan höjning måste emellertid föregås av ennärmare undersökning av inkassoföretagens ekonomiska villkor. Undersökningenbör lämpligen göras av det organ som skall utöva tillsyn över inkassoverksamheten.Tillsynsorganet bör vidare medverka vid utformningen av reglerna om kostnader ilagsökningsmål m.m. 3.6 Förvaltning och redovisning av klientmedel Som tidigare nämnts förvaltar inkassoföretagen betydandebelopp för sina klienters räkning. Trots detta har de ingen laglig skyldighetatt hålla klientmedlen avskilda. Häri ligger enligt utredningens meninguppenbara risker. Det finns sålunda en fara för att klientmedel används iverksamheten, särskilt om företaget får likviditetssvårigheter. Det är därförnödvändigt med en kontroll över inkassoföretagens klientmedelsförvaltning ochredovisningsrutiner. Önskemål i denna riktning har också framförts av företrädareför inkassobranschen. Med hänsyn till det sagda föreslår utredningen att det i inkassolagenförs in en bestämmelse om att inkasserade medel skall hållas avskilda ochgenast insättas på räkning i bank som redovisningsmedel. Inkassoföretagens redovisningsrutiner är, som förutnämnts, utformade på olika sätt. 1 vissa fall sker redovisning först sedan ettärende avslutats. 1 andra fall har företaget en löpande redovisning per månadeller annan tidsperiod. Utredningen anser att det i princip bör råda avtalsfriheti fråga om redovisningen men framhåller vikten av att avtalen är klara ochentydiga. Om annat inte avtalats, bör klientmedel redovisas utan dröjsmål. Enbestämmelse härom föreslås bli intagen i inkassolagen. Redovisningen bör enligl utredningen vara utformad så, attfordringsägaren får kännedom om alla inbetalningar från gäldenären. Vissa inkassoföretagavräknar sina kostnader innan behållningen tillställs fordringsägaren. 1 ochför sig finns det inle någon anledning till invändningar mot denna metod.Förutsättningen är dock alt det klart framgår vad som inkasserats i kapital,ränta och kostnader samt hur avräkningen skett. 3.7.1 Skäl för införande av tillståndstvång m.m. F.n. gäller inte några legala begränsningar i rätten attbedriva inkassoverksamhet. Med hänsyn till inkassoföretagens viktiga ochkänsliga funktion anser utredningen att en etableringskontroll i någon form ärpåkallad för att få till stånd en effektiv tillsyn över verksamheten. Utredningen lar först upp möjligheten alt åstadkomma enfrivillig reglering. En sådan kan ordnas genom att inkassoföretagen får möjhghetatt söka auktorisation hos något offentligt eller enskilt organ. En betydandesvaghet i ett sådant syslem ligger emellertid i att det inte omfattar inkassoföretagsom av en eller annan anledning vill stå utanför. Vidare utgör auktorisation i första hand ett skydd för demsom utnyttjar inkassoverksamheten, dvs. fordringsägarna, medan det viktigaste enliglutredningens mening är alt skydda gäldenärerna. Utredningen anser därför attdelta alternativ inte utgör någon godtagbar lösning. Etableringskontrollenbör enligt utredningens mening utformas så att den obligatoriskt omfattar alla inkassoföretag.Med denna utgångspunkt har utredningen övervägt två alternativ. Det ena innebäratt inkassoverksamhet får bedrivas endast av den som fått särskilt tillstånd.Del andra alternativet bygger på att den som vill bedriva inkassoverksamhetförst måste göra anmälan till tillsynsorganet. Koncessionsallernativetinnebär att sökanden underkastas en lämplighetsprövning. Inkassoverksamhetställer i allmänhet höga krav på juridisk sakkunskap, inte minst på detaffärsjuridiska området. Såväl fordringsägare som gäldenärer har intresse avatt inkassoärenden handläggs på ett sakkunnigt sätt. Även om enlämplighetsprövning inte ger någon absolut garanti för verksamhetens kvalitet,är den ett värdefullt instrument för att skapa en rimlig säkerhet för attverksamheten kommer alt bedrivas på elt korrekt sätt. Prövningen ger också en allmänprevenliveffekt genom att olämpliga sökande drar sig för att begära prövning. Anmälningsalternativetmöjliggör inte någon förhandsprövning av utövarens lämplighet. Det torde inteheller få samma begränsande effekt på antalet företag som ett krav påtillstånd. Anmälningssystemet har emellertid den fördelen att tillsynsorganelinte aktivt behöver följa upp etableringen av inkassoföretag utan kan inriktasin tillsyn på anmälningsfallen. En förutsättning är givelvis alt underlåtenhetatt göra anmälan straffsanktioneras. Om anmälningssystemet skall kunna fylla enpraktisk funktion, måste det också kombineras med möjligheter att ingripa motmissförhållanden. Tillsynsorganet måste därför ha rätt att vid vite föreläggaett inkassoföretag att upphöra med ett förfarande som strider mot inkassoreglerna. mening ger koncessionsalternativet obestridliga fördelar framförett anmälningssystem. Fördelarna ligger främst i den grundläggande säkerhet somförprövningen ger. Elt anmälningssystem ger inte något skydd mot verksamheterav tillfällig eller spekulativ karaktär. Under den inte obetydliga tid som kanförflyta från en anmälan till ett eventuellt vitesföreläggande kan viktigaintressen sättas på spel för såväl gäldenärer som fordringsägare. Man bör inteheller bortse från alt ett vitesföreläggande kan kringgås genom attverksamheten fortsätter under annat firmanamn. Koncessionsalternativet gervidare möjlighet till effektiva påföljder vid misskötsel av verksamheten, isista hand återkallelse av tUlstånd. Det ingrepp i näringsfriheten som ett krav på tillståndinnebär är inte större än att det bör kunna accepteras med hänsyn till inkassoverksamhetensviktiga och känsliga funktion. En koncessionsreglering ger också positivaeffekter för inkassoföretagens ställning. Utredningen erinrar vidare om sittförslag om tillståndstvång för kreditupplysningsverksamhet. Sambandet mellankreditupplysnings- och inkassoverksamhet talar för att likartaderegleringsformer bör gälla på båda områdena. På de anförda skälen föreslår utredningen att inkassoverksamheti princip skall få bedrivas endast efter tillstånd. Med hänsyn tilltillståndsprövningens betydelse från allmän synpunkt bör prövningen utövas av Kungl.Maj;t. Tillsynsorganet bör dock yttra sig över ansökningar om tillstånd. Utredningenanser att tillståndsplikten liksom de förut behandlade reglerna om förfarandetvid inkassering m.m. bör gälla endast sådan inkassoverksamhet som bedrivsyrkesmässigt och för annans räkning, dvs. på uppdrag av fordringsägare. Kravetpå tillstånd bör således inte omfatta inkassouppdrag för annans räkning, omverksamheten bedrivs i mycket begränsad omfattning, och inte heller inkasseringför egen räkning. Som tidigare berörts anser utredningen att det finns skälatt särreglera inkassoverksamhet som bedrivs av advokat. Sådan verksamhet ingårså gott som undantagslöst som ett led i advokatens huvudsakliga verksamhet. Detbehövs i sådant fall inte någon prövning utöver den som sker vid antagning tillledamot i . Däremot bör tillstånd krävas, om verksamhetenbedrivs i vidare omfattning, dvs. om den har sådan karaktär och omfattning somär typisk för inkassobyråerna. Med hänsyn till den offentliga kontroll som affärs- ochsparbanker är underkastade enligt banklagstiftningen anser utredningen attockså de bör undantas från kravet på tillstånd, förutsatt alt inkassoverksamhetenendast är ett led i den huvudsakliga verksamheten. Detsamma gäller andrabankinstitut, nämligen postbanken och jordbrukskassorna. 3.7.2 Förutsättningar för tillstånd m.m. Som tidigare berörts anser utredningen att den primäraförutsättningen för tillstånd måste vara att verksamheten kan antas blibedriven på ett sakkunnigt och omdömesgillt sätt. Däremot anser utredningeninte att det erfordras någon prövning av om det finns behov av den avsedda verksamheten.Principiellt bör antalet inkassoföretag bestämmas genom konkurrens. Ettkoncessionssystem kan emellertid i och för sig fä till följd att antalet inkassoföretagminskar. Detta torde ge positiva effekter från ralionaliseringssynpunkt ulanatt minska fördelarna med konkurrens mellan företagen. Enligt utredningens mening måste särskilda ekonomiska kravställas på Det bör härvid beaktas att bestämmelsernaom lägsta aktiekaptital i aktiebolagslagen har ändrats. Enligt den nyalydelsen av 2 § första stycket aktiebolagslagen får aktiekapitalet inte sättaslägre än . Det minimikrav i fråga om den ekonomiska basen föraktiebolags verksamhet som härigenom uppnås ligger i linje med utredningenssträvan att åstadkomma ekonomisk stabilitet hos inkassoföretagen. Aktiebolagsformenger även i övrigt fördelar framför andra företagsformer. Sålunda innehålleraktiebolagslagen viktiga regler till skydd för andra än aktieägare, t.ex. ifråga om revision och redovisning. Om tillståndsgivningen begränsas tillaktiebolag, kan inkassolagstiftningen tillämpas på ett likformigt sätt. Vidarekommer tillsynen att väsentligt underlättas och effektiviseras. Över huvudtaget ger aktiebolagsformen sådana fördelar framför andra företagsformer attendast aktiebolag bör kunna få tillstånd till inkassoverksamhet. Bestämmelsenatt lägsta aktiekapital skall vara . avser inte aktiebolag som bildatsföre bestämmelsens ikraftträdande . För sådana bolag gäller ettlägsta aktiekapital av . Enligt utredningens mening bör emellertidäldre och nybildade aktiebolag likställas vid tillståndsprövningen. Tillståndbör alltså inte heller få meddelas äldre aktiebolag, om aktiekapitaletunderstiger . Med hänsyntill det sagda föreslår utredningen bestämmelser om att tillstånd skall fåbeviljas endast aktiebolag med ett aktiekapital av lägst . och atttillstånd skall få meddel. 'is endast om verksamheten kan antas bli driven påett sakkunnigt och omdömesgillt sätt. Utredningsförslagetinnebär vidare att tillstånd skall meddelas , högst isänder. Fortsatt tillstånd bör meddelas om inte särskilda skäl talar emot det, t.ex.misskötsel av verksamheten. Om den somfått tillstånd åsidosätter bestämmelse i inkassolagen eller föreskrift sommeddelats med stöd av lagen, skall tillståndet enligt utredningens förslagkunna återkallas av Kungl. Detsamma föreslås gälla, om det eljest intelängre föreligger förutsättningar för tillståndet. Utredningen framhåller atttillsynsorganet före återkallelse i allmänhet bör meddela tillståndshavarenerinran eller varning, så alt han får rimlig möjlighet att undgå den allvarligapåföljd som återkallelse innebär. Återkallelse bör komma i fråga endast vidallvarligt åsidosättande av inkassoreglerna. Utredningenförutsätter att närmare föreskrifter om ansökans innehåll, beredning av tiUståndsärendenm.m. kommer att meddelas i en tillämpningskungörelse. 3.8 Kombination med annan verksamhet Som förut nämnts är det vanligt att inkassoföretagparallellt med inkassoverksamheten sysslar med verksamhet av annan art, t.ex.bokföring, revision eller kreditupplysning. Det förekommer också att inkassoföretagövertar fordringar t.ex. genom köp från konkursbon. Den nuvarande splittringen av inkassoverksamheten ärenligt utredningen otillfredsställande från flera synpunkter. Detta gäller i särskilt hög grad om inkassoverksamhet kombineras med Det finns i sådana fall riskför att information förs över i strid med reglerna omkreditupplysningsverksamhet. Risken är särskilt påtaglig i fråga om uppgifterom privatpersoner. Indrivning av köpta fordringar kan bl.a. leda till ökattryck på gäldenären. Särskilt om det gäller en fordran som legat passiv en långtid kan ett sådant förfarande vara direkt stötande. Även andra former avkombinerad verksamhet kan leda till olägenheter för såväl fordringsägare som gäldenärer. De angivna problemen kan enligt utredningen inte lösastillfredsställande på annat sätt än genom ett generellt förbud mot attkombinera inkassoverksamhet med annan verksamhet. Utredningen föreslår därfören bestämmelse som innebär att aktiebolag som fått tillstånd att bedriva inkassoverksamhetinte får utöva annan verksamhet. Utredningen framhåller att det angivna förbudet inle börgälla sådan inkassoverksamhet hos advokat eller bankinstitut som föreslåsundantagen från kravet på tillstånd. Inte heller bör förbudet omfatta åtgärdersom ett inkassoföretag tillfälligt och i högst begränsad utsträckning vidtarutom ramen för inkassoverksamheten. Ett inkassoföretag bör således vara oförhindratatt t.ex. köpa fordringar i enstaka fall. Det föreslagna förbudet avses inte heller utgöra någothinder för att elt inkassoföretag samverkar med ett närstående företag sombedriver annan verksamhet. En förutsättning måste emellertid vara att verksamheternahålls åtskilda. Detta är nödvändigt bl.a. för att förhindra obehörig spridningav information om gäldenärerna. Inkassoverksamheten skall alltså utgöra enavskild enhet i fråga om anställd personal, arbetsutrymmen, arkiv m.m. Kravetpå åtskillnad får anpassas efter den andra verksamhetens art. Särskilt strängakrav bör gälla i fråga om kreditupplysningsverksamhet, i synnerhet sådan somgäller privatpersoner. Utredningen föreslår följaktligen en bestämmelse avinnebörd alt, om inkassoverksamhet bedrivs i anslutning till närstående företagmed annan verksamhet, skall verksamheterna hållas åtskilda. 1 lagförslagetföreskrivs vidare att sådan samverkan genast skall anmälas till tillsynsorganetoch att tillsynsorganet får meddela erforderliga föreskrifter, omdet finner att sambandet mellan verksamheterna kan försvåra tillsynen över inkassoverksamheten.Om särskilda skäl föranleder det, får tillsynsorganet också förbjuda att inkassoverksamhetenbedrivs i anslutning till annan verksamhet. De nuangivna bestämmelserna skall enligt förslaget inte gälla sådan inkassoverksamhetsom undantas från tillslåndsplikten. 3.9.1 Val av tUlsynsorgan m.m. En viss kontroll över inkassoföretagen kan utövas av gäldenäreroch fordringsägare. Deras kontrollmöjligheter är emellertid begränsade till detenskilda fallet och förutsätter aktivitet från de enskilda parterna. Gäldenärenskontrollmöjligheter är särskilt otillräckliga genom att han saknar demöjligheter till påtryckning som avtals- och konkurrensförhållanden ger.Fordringsägaren har i allmänhet bättre möjligheter att utöva kontroll. Menockså hans möjligheter är begränsade, inte minst när det gäller förvaltningenav klientmedel. En kontroll härav förutsätter i praktiken inspektion ellerandra åtgärder av ett särskilt tillsynsorgan. Utredningen har övervägt möjligheterna att anordnakontroll genom en branschförening eller annat enskilt tillsynsorgan. En sådankontroll ger emellertid inte den garanti för inkassoreglernas efterlevnad sommåste eftersträvas från allmän synpunkt. Den skulle möjligen ge effekt i frågaom de företag som tillhör sammanslutningen men inte beträffande de företag somväljer att stå utanför. För övrigt finns det f.n. inte någon sådan förening i inkassobranschen. Utredningen anser att en rimlig säkerhet för efterlevnadenav de föreslagna reglerna inte kan åstadkommas på annat sätt än genom tillsyn avett offentligt organ. Ett skäl härför är de missförhållanden som förekommit ibranschen. Det avgörande är emellertid de risker för gäldenärerna och i vissmån fordringsägarna som ligger i inkassoverksamhetens natur. Vid valet av tUlsynsorgan har utredningen haft somriktlinje att anknyta till något redan existerande eller planerat organ i syfteatt undvika inrättande av en ny myndighet. Utredningen har närmare övervägt tvåalternativ. Det ena avser anknytning till den kreditupplysningsnämnd somutredningen föreslagit i sitt tidigare betänkande. Det andra innebär enanknytning till KO:s verksamhet. Utredningen konstaterar att KO gjort värdefulla insatserför konsumenternas skydd mot otillbörliga marknadsföringsåtgärder och KO:s nuvarande arbetsuppgifter haremellertid inte någon anknytning till de speciella problem som aktualiseras i inkassoverksamheten.KO:s verksamhet är inriktad på skydd för konsumenter och enskilda personer. Inkassolagstiftningensyftar däremot till en bredare verkan. Den är inriktad inte bara påprivatpersoner utan också på den gäldenärskrets som består av företag ochföretagare. Den avser vidare att ta till vara fordringsägarnas intressen ifråga om t.ex. redovisning av inkasserade medel. En sådan breddning av KO:sarbetsuppgifter kan enligt utredningens uppfattning inte åstadkommas utan att KO:sprimära funktion påverkas. Utredningenanser att en anknytning till kreditupplysningsnämnden är lämpligare än KO-alternativet,bl.a. på grund av det nära sambandet mellan inkassoverksamhet ochkreditupplysningsverksamhet.