prop · FX03158 · 1974-12-31 00:00:00 — Hänvisningen till principer kundevålla problem ur rent rättslig synpunkt för ett land som , som inte varmedlem i FN, Förslaget kunde enligt den schweiziske delegatens mening görasmera exakt genom formuleringen: "the rules of international law generallyrecognized as such and embodied in the Charter". Denna lydelse skuUeklarare ange att reglerna var dekläratoriska snarare än konstitutiva.Konferensen antog emellerlid ändringen i den form som de fjorton staterna hadeföreslagit. De flesta väststatema avstod vid omröstningen på komraittéstadiet. Det förtjänar slutUgen påpekas att artikeln börläsas i saraband med art. 4 ora konventionens icke-retroaktiva verkan. I art, 53 fastställs att en ttaktat är ogUtig, omden vid tiden för dess ingående står i strid med en tvingande norm i allmänfolkrätt. En norm är av denna natur i konventionens mening, om den av detintemationella statssamfundet som helhet är godtagen och erkänd sora en norra,från vUken ingen avvikelse är tUlåten och vUken kan ändras endast genom enefterföljande norm av samraa natur i aUmän folkrätt. ILC förklarade i sin komraentar att det blivit alltsvårare att fasthåUa vid uppfattningen att det i folkrätten inte fanns reglersora stater inte kunde avvika från genom inbördes överenskommelser. Av deregeringar sora avgett ytttande över koraraissionens utkast hade endast enifrågasatt existensen av sådana tvingande regler 0'm* cogens) i folkrätten. Kommissionen hade i enlighethärmed funnit sig böra utgå från att vissa folkrättsregler var av denna natur. En bestämraelse i en traktat kunde inte betecknassom jus cogens enbart därför att partema genom en klausul i traktatenförpliktat sig att inte ingå traktater sora avvek från bestämmelsen. en avpartema ändå ingick en sådan traktat, kunde den ådraga sig ansvarighet för traktatbrott,men det innebar i och för sig inte att den senare traktaten blev ogiltig. ILC frarahöU att aUraänna folkrättsregler som hadekaraktären av jus cogens var en ganska sen företeelse och att folkrätten varstadd i snabb utveckling. Koramissionen hade därför ansett det riktigast att iallraänna ordalagfastslå att en ttaktat som strider mot jus cogens är ogUtig och överlärtma åtpraxis att ge ett konkret innehåll åt denna regel. En del medleraraar avkommissionen hade föreslagit att några av de raest påtagliga och etableradejus cogens-iegleima skuUe nämnas som exempel, Sora stridande raot jus cogenskunde förslagsvis näranas en ttaktat sora föreskrev användning av våld i stridraed principer eller någon annan enligt folkrätten krimineUhandling eller en traktat sora innebar medgivande tUl handlingar som varjestat borde medverka tUl att undertrycka, såsom slavhandel, sjöröveri ellerfolkmord. Andra medlemmar hade ansett att eventueUa exerapel inte borde avseendast fall där det var fråga ora folkrättsligt kriraineUa handlingar.Traktater som kränkte mänskliga rättigheter, staters likställdhet ellerprincipen om självbestäraraanderätt hade närants sora andra tänkbara exerapel,Koraraissionen hade eraeUertid beslutat att i artikeln inte ge några exerapelpå jus cogens, bl, a. därför att det kunde leda tiU raissförständ ora artikelnstillämplighet i andra, inte särskilt näranda fall. Artikeln om ogiltigheten av en traktat som striderraot fus cogens var en av de vid konferensen mest omdebatterade reglema i ILC:sutkast. Det var redan från början klart att det stora flertalet av de nyaafro-asiatiska staterna och de östeuropeiska staterna fäste den största viktvid principen att en traktat som innebar kränkning av en bestående ellernyuppkoramen jus cogens-iegel skulle anses ogUtig och utan verkan. A andrasidan hade flertalet västeuropeiska stater i sina yttranden över kommissionensförslag uttryckt starka tvivel om önskvärdheten av att en så vag och obestämdogUtighetsgrund skulle införas i konventionen. Flera stater, däribland ,hade dessutom understmkit att tillämpningen av artiklarna om jus cogens måstekombineras raed ett rättsligt förfarande som möjliggjorde opartiskt avgörandeav tvister därom. I debatten vid konferensen erkändes visserligenrätt allmänt, att den intemationeUa rättens och det raeUanstatiigaorganisationssysteraets utveckling under lett tUl attstaters frihet att ingå traktater oavsett deras innehåll inte var obegränsadoch att en ny överstatlig "ordre public"-princip kunde vara på väg attutbUda sig. Meningama gick eraeUertid siarkt isår i fråga ora käUoma till juscogens, liksora också i fråga ora vUka regler sora innefattades i dettabegrepp och hur förekomsten av sådana regler kunde faststäUas, De ändringsförslag sora fraralades frånväststatshåll avsåg huvudsakUgen att förtydliga den av ILC föreslagna texten,sora inte innehöll någon närraare bestämning av uttrycket "tvingande normi allmän folkrätt". Förenta statema föreslog att tUl detta uttryck skuUetiUäggas "som är erkänd gemensarat av de nationella och regionalarättssysteraen i värl- den",, och föreslog en annan forraulering, som tydligarebetonade att tvingande natur skuHe vara erkänd av det internationellastatssamfundet. Det senare förslaget lades till grund för den text som antogsav konferensen. Enligt denna text måste en norra som har karaktären av juscogens vara "godtagen och erkänd av statssainfundet som helhet" soraen sådan norm, Redaktionskomraitténs ordförande förklarade att uttrycken"godtagen" och "erkänd" hade valts därför att deförekoraraer i art, 38 i stadgan för Internationella dorastolen. Orden"som helhet" hade tUlagts för att betona att det inte var nödvändigtatt erkändes som tvingande av alla stater. Det var tiUräckligt att enmycket stor majoritet av staterna gjorde det. Flera stater, däribland ,, och , underströk i debatten om dennaartikel att de ansåg artikeln antagbar endast under förutsättning att ILC:sutkast kompletterades raed bestämmelser om ett obligatoriskt rättsligtförfarande för avgörande av tvister om dess tUlämpning, ILC hade i sitt utkast till artikeln om delbarhetenav en traktats bestäraraelser art. 44 i konventionen föreslagit att ingenseparation av traktatbestämmelser skuUe vara tillåten, när en traktat stredraot jus cogens. Motiveringen härför var att jus cogens-iegler var av så gmndläggandenatur att en traktat som stod i strid med en vid traktatens ingående redangäUande jus cogens-regel raåste anses totalt ogUtig, Vid konferensen sökteFinlands delegation, stödd av ett antal väststater, uppnå att separabUitetskuUe raedges vid ogUtighet på gmnd av konflikt raed jus cogens. Det frarahöllsatt traktater som innebar en mera orafattande reglering, såsorahandelsfördrag, utläinningsfördrag eller överenskommelser för lösning avkomplicerade tvister kunde på någon raLadre punkt slå i konflikt med entvingande norm i gäUande eller fraratida allmän folkrätt. Det vore bättre att isådana fall tiUåta separabUitet än att anse hela traktaten ogiltig.Väststatema, inkl, de nordiska ländema, röstade samstämmigt för Finlandsförslag, vilket emellertid avslogs av konferensen. Avsnitt 3 innehåUer bestämmelser om traktatersupphörande eller suspension. Till en början fastslås i art. 54 att en traktatkan upphöra att gälla eUer sägas upp i enlighet med dess egna bestämmelsereller med aUa parters samtycke. LUcsom i samband med reglema om ändring avttaktater (art. 39) påpekade ILC i sin kommentar tiU denna artikel, att enöverenskoraraelse om upphävande av en traktat inte behöver ingås i sainma formsom traktaten. Parterna kan välja vUken form som helst för överenskommelsen. Även stater som deltagit i förhandlingarna omtraktaten raen ännu inte tUlträtt den kunde ha intressen sora berördes avtraktatens upphävande. Kommissionen hade övervägt, ora sådana statersintressen krävde särskilt beaktande, exerapelvis genom en bestämraelse att enraultUateral traktat under ett visst antal är efter antagandet av texten inteskulle kunna upphävas av parterna utan att två tredjedelar av de förhandlandestatema samtyckt därtUl. Koramissionen ansåg emellertid att detta skulleinnebära en onödig komplicering av artikeln. Frågan föreföll aldrig ha vållatsvårigheter i praktiken. Vid konferensen fraralade ettändringsförslag, enligt vUket en överenskoraraelse ora upphävande av en traktatskuUe kräva alla de "fördragsslutande" statemas saratycke. En statsora tUlträtt traktaten men för vilken denna inte ännu trätt i kraft ochsora alltså inte var "part" i konventionens mening kunde sägasgenora sitt tUlträde ha antagit ett erbjudande av de övriga fördragsslutandestatema, vilket dessa inte borde tUlåtas ensidigt återta. Förslaget hänskötstiU redaktionskoramittén, sora eraellertid inte ansåg att en sådan stat bordeha beslutanderätt i fråga ora ttaktatens upphörande. Däremot fann koraraitténatt staten hade rätt att bli konsulterad, Koraraittén tillade därför i slutetav artikeln orden "efter sararåd raed de övriga fördragsslutandestatema". Detta tillägg antogs av konferensen. Enligt art, 55 upphör inte en raultilateral ttaktatatt gäUa enbart därför att antalet parter blivit mindre än sora krävdes förtraktatens ikraftträdande, ILC frarahöll i sin koraraentar att artikeln avsågdet inte ovanliga fallet att en raultilateral traktat föreskriver, att denträder i kraft när ett visst antal stater tiUträtt den, raen lämnar fråganöppen, om traktaten skaU förbli i kraft fastän antalet parter senare genom uppsägningarblir mindre än som angetts. Enligt ILC:s utkast var artikeln begränsad tUl falldär traktaten uttryckligen anger vilket antal staters tUlträde som krävs fördess ikraftttädande. På förslag av beslöts emeUertid vid konferensenatt orden "specified in the treaty as" skulle utgå, Artikehiutvidgades härigenom tUl att gälla även när ingenting nämns i traktaten om detnödvändiga antalet parter och traktatens ikraftträdande enUgt art, 24:2fömtsätter alla de förhandlande staternas tUlträde. En traktat sora uite innehåller någon bestämmelseom gUtighetstid eller uppsägning kan enligt art, 56 inte sägas upp såvida detinte faststäUts att parterna avsåg att medge uppsägning eller uppsägningsrättfår anses underförstådd på grund av traktatens natur. Enligt artikelns mom. 2 skall minst tolv månadersuppsägningstid iakttas, när en ttaktat sägs upp i enlighet med artikeln, I sin kommentar förklarade ILC att frågan om enparts rätt att säga upp en traktat, sora saknade bestäramelser därora, iprincip berodde på parternas avsikt i det enskUda faUet, Det låg i vissatraktaters natur att parterna inte avsett att medge någon uppsägningsrätt.Exempel härpå utgjorde fredsfördrag och traktater som fastställde territoriellagränser. Många traktater var eraeUertid inte av sådan art att det kunde sägasvara oförenligt raed deras natur att medge uppsägningsrätt, ILC eruirade ora att ingen uppsägningsklausulintagits i de vid havsrättskonferensen i antagna fyrakonventionerna, liksora inte heller i Wienkonventionerna av år 1961 och 1963ora diploraatiska och konsulära förbindelser. Härav kunde dock inte dragasnågon generell slutsats ora parters avsikter vid ingående av"lagstiftande" raultUaterala traktater, eftersom andra konventioner,såsom genocidekonventionen och Genévekonventionema av tUl skydd förkrigets offer, uttryckligen medger uppsägning. Koramissionen framhöll också attde diskussioner ora uppsägningsrätt sora ägde rura vid havsrättskonferensi inte gav någon klar bUd av de deltagande staternas avsikt. En deldelegationer vid denna konferens ansåg uppsägningsklausuler önskvärda medhänsyn tUl eventuella framtida ändrade förhållanden. Andra fann det heltoförenligt med kodifierande konventioners natur att tillåta uppsägning. Detfanns vidare delegationer som tvärtora menade att sedvanerätt i vilket fall somhelst medgav uppsägning. En stor del av delegationerna vid havsrättskonferensenavstod vid omröstningarna om de vid konferensen väckta förslagen attuppsägningsklausuler skulle införas i konventionerna. Dessa förslag avslogsmed 32 röster mot 12 och 23 nedlagda röster i fråga om de"kodifierande" konventionerna och med 25 röster mot 6 och 35nedlagda röster i fråga ora konventionen angående fiske. Vid de efterföljandeWienkonferensema om diplomatiska och konsulära förbindelser accepterades utandiskussion, att några bestämmelser om uppsägning inte intogs i konventionernarörande dessa ämnen, ILC konstaterade vidare att en del medleraraar avkommissionen hade ansett att vissa typer av traktater, såsora alliansfördrag,måste antagas innefatta en underförstådd uppsägningsrätt, om motsatt avsiktinte angetts. Den inom kommissionen förhärskande uppfattningen hade emellertidvarit att man inte enbart av en traktats natur kunde sluta sig till att ensådan rätt förelåg. Partemas avsikt raåste bedömas med beaktande av allaomständigheter i det enskilda fallet. Vid konferensen fraralades flera ändringsförslagavsedda att utvidga möjUgheten att säga upp traktater utan stöd av uttryckligaklausuler därora. Längst i den riktningen gick ett förslag av Colorabia,och , enligt vUket uppsägningsrätt skulle göras tillhuvudregel. Förslaget gick ut på att sådan rätt skulle föreligga, såvida intemotsatt avsikt fraragick av traktatens natur eUer av oraständigheterna vid dessingående. Detta förslag och vissa andra avslogs av konferensen, Däreraotantogs ett förslag av , varigenora tiU artikelns mora, 1 vUketi ILC:s utkast sora grund för uppsägningsrätt endast närande parternas avsikt tUlfogades punkt b), sora raedger uppsägning när sådan rätt får anses följa avttaktatens natur, Dessa artiklar innehåUer regler ora suspension aven traktat. Art. 57 fastslår att en ttaktat kan suspenderas antingen mellanalla parter eller i förhåUande tiU viss part i enlighet med ttaktatens egnabestäramelser eller med aUa parters saratycke och efter sararåd raed övrigafördragsslutande stater. Art. 58 anger vUlkoren för att en del av parterna ien raultUateral traktat skall Icunna överenskomma om att suspendera traktatenenbart dera eraeUan, VUlkoren är i huvudsak desararaa sora för överenskoraraelsermellan vissa parter om modifikation av en multilateral traktat enligt art, 41, ILC hade i sitt utkast inte intagit någonbestämraelse ora att övriga parter skall underrättas i förväg ora en suspensionav traktaten raellan vissa av partema. Vid konferensen antogs ettändringsförslag, varigenora en sådan besläraraelse tillades till art, 58 ochdenna artikel även i övrigt fick en lydelse som nära överensstämmer raed art,41. En traktat skall enligt art. 59 anses ha upphörtatt gälla, ora alla parterna ingår en ny traktat rörande sarama ämne och detär tydligt att denna ar avsedd att i fortsättningen reglera ämnet eUer dessbestäraraelser är så oförenliga raed den tidigare traktatens att båda inte kantiUärapas . Enligt artikelns mom. 2 skall dock den tidigare traktatenanses endast vara suspenderad, ora det är tydligt att partema avsåg detta, Isin koraraentar påpekade ILC att artikeln gäUer både i fall där par- ternai de två traktaterna är identiska och i faU där sådan identitet inte föreliggermen alla parter i den tidigare ttaktaten också är parter i den . Mom, 1angav under vUka förhåUanden den tidigare traktaten skuUe anses upphävd genomden senare, , 2 avsåg fall där det fraragick av oraständigheterna att densenare ttaktaten var avsedd att endast suspendera den tidigare, ILC ansåg inteatt det kunde sägas vara en allmän regel att en senare traktat med begränsadgUtighetstid inte upphäver en tidigare traktat raed längre eller obegränsadgUtighetstid, Humvida den gör det, berodde enligt ILC helt på parternas avsiktvid ragående av den senare ttaktaten, I de flesta faU var det troUgen snararederas avsUct att upphäva den tidigare traktaten än att suspendera den, ILC påpekade att förhåUandet meUan två traktater iföljd rörande sararaa ämne mellan sarama parter också behandlades i art, 30raora, 3 och 4 a). Där avsågs prioriteten mellan oförenliga förpUktelser itraktater sora båda är i kraft och i tiUärapning, Art, 30 trädde inte ifunktion förrän det i enlighet raed art. 59 fastställts att partema inte hadeför avsikt att upphäva eller helt suspendera den tidigare traktaten. Art, 60 innehåUer bestämraelser ora upphävandeeller suspendering av traktater raed anledning av traktatbrott. I fråga om bilaterala traktater faststäUs i mom. 1regeln att ett väsentUgt brott mot traktaten av den ena parten kan av denandra parten åberopas som skäl för traktatens upphävande eUer dess suspendermghelt eller delvis. Mom. 2 avser multUaterala traktater. Ett väsentligtbrott mot en sådan traktat av någon av parterna ger de övriga parterna rättatt gemensamt överenskomma ora att suspendera eUer upphäva traktaten, antingenendast i förhåUande tUl den felande parten eller raellan alla parter.Traktatbrottet kan också av en part som det särskUt berör åberopas för suspendermgav traktaten i dess förhåUande tiU den felande parten. Om ttaktaten är av sådannatur att ett väsentiigt brott raot dess bestämmelser av någon part radikaltförändrar läget för varje part i fråga om ett fortsatt fullgörande av dessförpliktelser enligt traktaten, har var och en av de övriga partema rätt attåberopa traktatbrottet för suspendering av ttaktaten för sitt eget vidkommande.Liksom när det är fråga om en bilateral ttaktat, kan suspendering av entraktat i de faU sora avses i mom. 2 avse antingen hela traktaten eller endastdelar därav. Enligt mom. 3 består ett "väsentiigt"traktatbrott antingen i en vägran att erkänna ttaktaten eUer i ett brott raoten bestänunelse sora är väsentlig för förverkligande av traktatens ändaraåloch syfte. Av mom. 4 fraragår att artUcehi rate skall utgörahmder för tUlärapning av traktatens eventuella egna bestäramelser omttaktatbrott. artikelnstUlärapning undantas i mom. 5 bestämraelser till skydd för fysiska personer itraktater av humanitär karaktär och särskUt bestämraelser som förbjuder varjeform av repressalier mot de av traktaterna skyddade personerna, ILC konstaterade i sin komraentar att en kränkningav traktatförpliktelser, liksora av andra förpliktelser, kunde raedföra rättför den andra parten att vidta repressalier och att dessa repressaUer raedrätta kunde riktas raot den kränkande statens rättigheter enligt traktaten ifråga. Det fanns emellertid bland jurister olika uppfattningar om i vilkenutsträckning ttaktatbrott gav den andra parten rätt att upphäva traktaten.Enligt en mening skuUe varje ttaktatbrott medföra en sådan rätt för den andraparten. Enligt en annan mening skulle denna rätt endast inträda vid"väsentliga" eller "fundaraentala" traktatbrott och vidareförutsätta iakttagande av en viss procedur. Statspraxis gav föga ledning ifråga om omfattningen av denna rätt och viUkoren för dess utövande, Koraraissionen var enig om att ett traktatbrott,hur allvarligt det än var, inte utan vidare gjorde slut på traktaten och attdet inte stod en stat fritt att bara påstå att traktaten kränkts och förklaraden förfaUen, Inom vissa gränser och med vissa garantier mot raissbmk raåste åandra sidan en parts rätt att åberopa brott raot traktaten sora skäl för dessupphävande eUer suspendering erkännas. Genom uttrycket "åberopa soraskäl" i artikelns raora, 1 underströks att det inte var fråga ora en rättatt egenmäktigt förklara traktaten upphävd, raotparten bestred påståendetom kränkning, förelåg en raeningsskUjaktighet raellan partema sora det ålågdessa att söka lösa raed fredliga raedel i enlighet raed deras normalaförpliktelser enligt och allmän folkrätt. Den kränkta partens rätt att handla i enlighet raedraora. 1 gmndade sig på principen att en part inte kunde åläggas att uppfyUasina förpliktelser enligt en traktat, om motparten underlät att uppfylla deförpliktelser som den för sin del åtagit sig i samma traktat. Den rätt soraavsågs i raom. 1 uppstod enligt traktaträtten oberoende av partens eventueUarätt att tUlgripa repressalier. Den hindrade givetvis inte parten från att framstäUaskadeståndskrav på grundval av motpartens folkrättsliga ansvar förtraktatbrottet. I det faU soni avsågs i raora, 2 b), dvs, när enenskUd part i en raultilateral traktat reagerade mot annan parts brott mottraktaten, befann sig den kränkta parten i en situation liknande den somuppstod vid brott raot en bUateral traktat, Koraraissionen hade eraeUertidansett att partens rätt i detta faU borde vara begränsad tUl att suspenderatraktaten helt eUer delvis raeUan sig själv och den kränkande staten. De övrigaparternas inttessen raåste näraligen tas raed i beräkningen och en sådan begränsningvar enligt koramissionens raening särskUt nödvändig i fråga ora traktater av"lagstiftande" karaktär. Inom koramissionen hade ifrågasatts, om enssuspendering kimde vara tiUåtlig vid brott mot lagstiftande traktater,Koraraissionen hade eraeUertid ansett att det skuUe vara obilligt att låta denkränkande parten kräva fortsatt fullgörelse av traktaten från den kränktapartens sida, raedan den själv åsidosatte sina förpliktelser mot denna partenligt traktaten, HärtUl kom att t, o, ra, sådana traktater soragenocidekonventionen och Genévekonventionema om behandling av krigsfångar ochsjuka och sårade uttryckligen medgav uppsägningsrätt oberoende av något brottmot konventionen, Koraraissionen hade således funnit att allraänna lagstiftandetraktater inte sora sådana borde behandlas på annat sätt än andra raultUateralatraktater i detta sammanhang. Mom, 2 c) reglerade en fråga som hade tagits upp iregeringamas yttranden över ILC:s utkast och avsåg särskUda typer avttaktater, t. ex, nedmstningsttaktater, där en parts traktatbrott kundeinnebära en underminering av hela det systera som genom traktaten upprättatsmellan parterna. Vid brott mot en sådan traktat var reglema i raora, 2 a) ochb) otillräckliga. En enskild part kunde inte suspendera fullgörandet av sinaegna förpliktelser enligt traktaten i förhållande tiU den kränkande staten utanatt saratidigt kränka sina förpliktelser raot övriga parter. Men utan att göradet skuUe den kanske inte kunna skydda sig mot det hot som den kränkandestatens uppmsming innebar. Kommissionen hade funnit att det i dessa faU måstestå varje part fritt att suspendera traktaten genereUt i sitt förhåUande tiUaUa övriga parter. Koramissionen hade varit enig om att rätten attupphäva eUer suspendera måste begränsas tUl fall där traktatbrottet var avaUvarlig art. Den hade föredragit uttrycket "väsentiig"("material") fraraför "fundaraen-tal", då även andrabestäramelser än de sora direkt berörde traktatens huvudändamål kunde av enpart tUlmätas stor betydelse för ett effektivt fullgörande av traktaten ochkunde ha spelat en väsentlig roll för partens beslut att ingå traktaten. På förslag av vidtog konferensenvissa ändringar i artikelns mom, 2 c). Rätten att suspendera en traktat enligtdenna punkt i ILC:s utkast ändrades till en rätt att "åberopattaktatbrottet som skäl för suspendering" i överensstämmelse medformuleringen i mom, 1 och mom. 2 b). Vidare tillades i mora. 2 a) och c) orden"helt eller delvis". I samtiiga faU av suspendering enligt artikelnskall således suspenderingen kunna avse antingen hela traktaten eller vissadelar av denna. Mom. 5, sora avser traktater av humanitär karaktär,saknade motsvarighet i ILC:s utkast och tillfogades tUl artikeln vidkonferensen på förslag av . Sora skäl för upphävande av en traktat kan enligtart. 61 åberopas att traktatens fullgörande blivit oraöjligt tUl följd av attett för dess genomförande oundgängligt föreraål försvunnit eller förintats.Ora hindret är temporärt, kan det åberopas endast för suspendering avtraktaten. Enligt mom. 2 gäller artikeln inte för en part somsjälv förorsakat hindret för traktatens fullgörande i strid raed sinaförpliktelser raot någon annan part, ILC konstaterade i sin komraentar tUl artUceln attdet i statspraxis inte fanns raånga exerapel på att en ttaktat upphävts pådenna grund. Artikeln avsåg sådana fall som att en ö försvinner i havet, enflod torkar ut, en damm eUer vattenkraftsanläggning förstörs och att entraktats fullgörande därigenom omöjliggörs. Mom. 2 saknade raolsvarighet i ILC:s utkast.