prop · FX0333 · 1974-12-31 00:00:00 — När mottagaren gör gällande sinrätt enligt 20 § första stycket innebär detta att han för egen del inträder idel meUan avsändaren och fraktföraren slutna fraktavtalet. Ett sådant inträdemedför dock inte att mottagaren därigenom ingår i avsändarens rätt enligtfraktavtalet utan endast att mottagaren för egen del blir berättigad att avfraktföraren kräva vad denne enligt fraktavtalet är skyldig prestera gentemotmollagaren. Den prestation mottagaren kan fordra är främst alt fraktförarenlämnar ul godset tiU mottagaren på bestämmelseorten. Mottagaren kan även begäraersättning av fraktföraren för sakskada och dröjsmål. Den anvisningsrätt, som enligt andra stycket avförevarande paragraf tiUkommer mollagaren, sedan han på angivet sätt inträtt ifraktavtalet, måste uppenbarligen vara begränsad tUl sådana anvisningar, somsyftar till alt tiUgodose mottagarens rätt enhgt avtalet eUer således främstatt få ut godset. 1 remissprotokoUet har såsom exempel på tillåtna anvisningarangivils att godset skaU utlämnas på viss plats inom bestämmelseorten eUer liUen tredje man som ombud för mottagaren. Vidare har i protokollet anförts attmottagaren icke med stöd av ifrågavarande rätt att lämna anvisningar ensidigtkan bestämma att fraktföraren skall Iranspor- tera godset vidare tiU ny bestämmelseort och dar utlämnadet till en ny mottagare. HärtUl må anmärkas att, för det fall att mottagarenpå grund av uppkommet dröjsmål med transporten inträtt i fraktavtalet innangodset anlänt tiU bestämmelseorten, fraktföraren i vissa situationer kan länkasvara skyldig alt efterkomma längre gående anvisningar för att därigenom minskamottagarens skada av dröjsmålet. Denbegränsning av mottagarens anvisningsrätt enligt andra stycket av förevarandeparagraf, som sålunda föreligger jämfört med avsändarens anvisningsrätl enligtförsta stycket, bör lämpligen komma till uttryck i lagtexten genom att sistapunkten i andra stycket får förslagsvis följande lydelse: "Sedan av! !ändarensförfoganderätt upphört, skall fraktföraren efterkomma de anvisningar rörande befordringensom mottagaren lämnar för att tillgodose sin rätt enligt nämnda lagrum." Denna paragraf handlar om skyldigheten för fraktförarenatt efterkomma anvisnmg, som avsändaren lämnar med stöd av sin rätt allförfoga över godset, och om fraktförarens rätt tiU ersättning för kostnad ochskada som uppkommer tiU följd av anvisningens utförande. 1 sistnämnda hänseendeuttalar föredragande statsrådet, att särskUd kostnad för utförande av anvisningregelmässigt uppkommer, när anvisningen innebär all transporten blir längre änursprungligen avsetts, samt att fraktföraren då som vilUcor för att utföraanvisningen bör vara berättigad all kräva all lUläggsfrakl erläggs kontant. Dåden i paragrafen gjorda uppräkningen av de faU då fraktföraren inle behöverefterkomma anvisning torde vara uttömmande och ej kunna kompletteras genom ett molivuttalande,kan det dock inte antas att avsändarens vägran alt betala tUläggsfrakten iförskott medför alt fraktföraren kan låta bli att efterkomma anvisningen. Avspecialmotiveringen framgår vidare, att avsändarens rätt att förfoga övergodset kan, formlöst, överlåtas på mottagaren, och det tillägges att mottagare,som med stöd av denna rätt meddelar anvisning tiU fraktföraren, givetvis är påsamma sätt som avsändaren skyldig att ersätta fraktföraren för den kostnad ochskada som uppkommer. Detta är säkerligen riktigt, men för tydlighetens skullbör anmärkas, att avsändaren i en sådan situation torde vara Jämte mottagaren ersättningsskyldig,om ej fraktföraren uttryckligen eller konkludent medgivit att avsändarenbefrias frän ersättningsskyldigheten. Om redan i fraktavtalet, exempelvis genomanteckning i fraktsedel, bestämts att förfoganderätten lUl godset undertransporten skall tiUkomma mottagaren, ligger del i många faU närmast tillhands alt anta i överensstämmelse med motsvarande reglering i CMR och iutredningens förslag att ersättningsskyldigheten åvUar mottagaren ensam. Ersättningsskyldighet för mottagare genom analogtillämpning av stadgandet i första stycket av förevarande paragraf torde vidarekunna ifrågakomma om, undantagsvis, sådan anvisning som mottagaren i fall avdröjsmål (jfr 20 § första stycket andra punkten) lämnat med stöd av 17 § andra stycket skuUe föranleda kostnad eller skada förfraktföraren. Ytterligare kan anmärkas att innebörden av remissförslaget fårantas vara att de i andra stycket angivna grunderna för rätt att underlåta attefterkomma anvisning skall kunna åberopas av fraktföraren även i avseende påanvisning, som lämnats av mottagare, i vart fall i åsyftadedröjsmålssituation och i situationer då förfoganderätten över godset överlåtitstill honom. En sådan tillämpning synes rimlig, 1 fråga om innebörden av fraktförarens ansvarighet anges iremissprotokollet att denna inträder såväl i det fallet att fraktföraren utanobjektivt godtagbara skäl avvisat en anvisning som i det fallet att han välåtagit sig att utföra anvisningen men utfört denna oriktigt eller heltförsummat att utföra den. 1 lagtexten används uttrycket "underlåterfraktföraren att efterkomma anvisning". 1 dessa ordalag synes inte ligganågon antydan om att det skulle fordras försummelse eller eljest förhållande,för vilket fraktföraren kan lastas, för att ansvar skall inträda. Stadgandetskall emellertid läsas i anslutning till 18 § andra stycket, som upptar de falldå fraktföraren inte är skyldig att följa lämnade anvisningar. Denna uppräkningsynes i det väsentliga täcka alla fall av rimliga ursäkter för underlåtenhetatt efterkomma anvisning. Behov av någon ytterligare exculpationsregel ellerliknande synes inte föreligga, då 18 § andra stycket i stort sett fyller enmotsvarande funktion. 1 motsats till lagreglerna om det allmänna fraktföraransvareti 27 och följande paragrafer innefattar förevarande lagrum enligt ordalageninte några begränsningar i fråga om typen av skada, som skall ersättas, ellerrörande ersättningens storlek. En analog tillämpning av de allmänna reglerna ivissa av de nyssnämnda paragraferna synes knappast kunna ifrågakomma.Emellertid kan sakhga skäl anföras för att ansvaret för skada genomunderlåtenhet att efterkomma anvisning borde begränsas på liknande sätt somskett i fråga om det allmänna fraktföraransvaret eller beträffande skador somavses i 16 § tredje stycket (Jfr också art. 23 § 4). Önskar man en sådanbegränsning, torde det vara nödvändigt att ta upp uttrycklig bestämmelse däromi lagen. Enligt första stycket av förevarande paragraf skall fraktförarenvid hinder för befordringens utförande inhämta anvisning från avsändaren. För det i lagförslaget icke reglerade fallet attavsändaren överlåtit sin rätt att förfoga över godset till mottagaren torde,såsom anförts i remissprotokollet, anvisning i stället skola inhämtas avmottagaren. Enligt 20 § första stycket har mottagaren i vissa fall ensjälvständig rätt att inträda i fraktavtalet. Ett sådant inträde kan, tillföljd av uppkommet dröjsmål med godsets utlämnande, undantagsvis ha skett redannär hinder för befordringens utförande inträffar. även i denna situation inhämta anvisning, som avses iförevarande paragraf, från mottagaren och inte från avsändaren. Detta bör kommatill uttryck i lagtexten genom jämkning av första stycket. En häremotkorresponderande ändring bör göras i andra stycket. Ändringar av motsvarande slag bör vidtas i 23, 25 och 26 §§för det faU att mottagaren inträtt i fraktavtalet med stöd av 20 § förstastycket. När i andra stycket av förevarande paragraf föreskrivs,att det i där avsett fall åligger fraktföraren att vidta de åtgärder som syneshonom bäst tillgodose avsändarens intresse, torde meningen inte vara att detskall ligga helt och hållet i fraktförarens skön att avgöra vilka åtgärder somär påkallade. En viss i efterhand företagen prövning efter objektiva kriterierbör kunna iiga rum. Stadgandet bör med andra ord läsas, som om där angåves, attfraktföraren skall vidta de åtgärder som rimligen med hänsyn till omständigheternavar påkallade för att tillgodose avsändarens resp. mottagarens intresse. Häri inneslutesatt de subjektiva momenten i fraktförarens situation också måste beaktas.Hänsyn måste sålunda tas till att han har kunnat befinna sig i en situation därhan inte haft mycken tid för övervägande o. dyl. Någon omformulering avlagtexten med hänsyn till vad nu sagts torde knappast vara erforderlig. Det erinras om vad lagrådet vid 22 § föreslagitbeträffande förevarande paragraf. 1 motiven anges, att vid befordringshinder lossningsrättföreligger, när hindret är av absolut natur. Så torde också konventionensmotsvarande bestämmelse böra uppfattas. Den i lagtexten gjorda hänvisningentill 22 § första stycket blir emellertid missvisande, eftersom dennabestämmelse avser både absoluta och relativa hinder. Vidare bör det tydligtframgå, att fraktföraren bör, om så låter sig göra, avvakta besked frånavsändaren, innan han lossar godset. Lagrådet föreslår därför, att förevarandeparagraf inleds sålunda: "Visar det sig före godsets ankomst tillbestämmelseorten vara omöjligt att utföra befordringen eller föreligger eftergodsets ankomst dit hinder för dess utlämnande, får fraktföraren, om han ejgenast kunnat erhålla . anvisning som han rimligen varit skyldig attefterkomma, lossa" etc. Vad angårtredje punkten bör fraktföraren kunna göras ansvarig också för att han integivit tredje man erforderliga instruktioner. Med den föreslagna avfattningenatt fraktföraren i sådant fall svarar "endast" för att depositarien väljesmed tillbörlig omsorg torde dock en sådan tillämpning omöjliggöras. Lagrådetföreslår därför, att ordet "endast" utgår. Lagrådet erinrar vidare om vad lagrådet vid 22 §föreslagit beträffande förevarande paragraf. Det erinras om vad lagrådet vid 22 § föreslagitbeträffande förevarande paragraf. 1 motiven till första stycket har beträffande den därupptagna fjärde ansvarsfrihetsgrunden angivits, att som allmän riktpunkt vidtillämpningen bör gälla att fraktföraren skall gå fri endast om han kan visadels vilket förhållande som förorsakat skadan dels att han inte ens mediakttagande av högt ställda krav på aktsamhet kunnat undvika skadan eller dessföljder. Detta uttalande innebär en längre gående ansvarsbefrielse förfraktföraren än som följer av lagtexten och stämmer inte väl överens med vadutredningen återgivit i fråga om internationell uppfattning om bestämmelsensinnebörd och om påverkan från . Lagrådet anser detför sin del obestridligt att fraktföraren måste anses ansvarig för uppkommenskada även i vissa fall när vårdslöshet från hans sida över huvud taget inteförekommit. Det är alltså här fråga om ett rent strikt ansvar i vissa situationerinte bara när bristfällighet hos fordonet förelegat. Den närmare avgränsningenfår emellertid, som föredragande statsrådet anfört, överlämnas åträttstillämpningen. Denna paragraf innehåller ett undantag från regeln i 32 §andra stycket om beloppsmässig begränsning av fraktförarens ansvar till 50kronor per kilo förlorat eller felande gods. Har avsändaren i fraktsedeluppgivit ett högre värde på godset än som motsvarar det i nyssnämnda lagrumangivna beloppet och erlagt den tilläggsavgift som kan ha avtalats, skallenligt bestämmelsen i förevarande paragraf i stället för detta belopp gälla detvärde som angetts i fraktsedeln. Det är ej fullt klart vilken funktion den föreslagnabestämmelsen skall fylla. 1 CMR:s regelsystem, som i princip är tvingande motbåde avsändare och fraktförare, har motsvarande bestämmelse bl, a. till uppgiftatt öppna möjlighet för parterna att med bindande verkan träffa avtal om högreansvarsgräns än som följer av konventionen. För detta ändamål behövs intebestämmelsen i den föreslagna lagen, vars reglering ej är tvingande motavsändaren. Redan av den allmänna regeln i 5 § följer sålunda, att avtal medgiltig verkan kan träffas om höjning av gränsen för fraktförarens ansvarighet.1 utredningens motiv till nu förevarande paragraf uttalas bl, a., att någrasärskilda formföreskrifter för sådana åtaganden från fraktförarens sida somådrager honom vidsträcktare förpliktelser än som följer av lagens ansvarsreglerinte avses skola gälla samt att den föreslagna bestämmelsen, såvitt angårinrikes befordran, endast har den betydelsen, att den anger ett av fleramöjliga sätt att höja ansvarsgränsen. Bestämmelsen torde vara avsedd att hasamma innebörd i det remitterade förslaget. Ej heller för detta ändamål är emellertidregeln behövlig. Av remissprotokollet att döma kan den föreslagnabestämmelsen också ha till syfte att i lagen konfirmera den rätt som avsändarenanses ha att ensidigt genomdriva en ändring av slutet fraktavtal i form avhöjning av gränsen för fraktförarens ansvarighet. Då avsikten torde vara, attdenna rätt skall vara beroende av att avsändaren erlägger den tilläggsavgiftsom fraktföraren begär för att åtaga sig den ökade ansvarigheten, är rätten,såsom påpekats i remissprotokollet, i realiteten tämligen illusorisk. Såsom därframhållits, kan i praktiken en höjning av ansvarsgränsen inte komma till ståndutan att parterna är överens därom. Någon anledning att i lag ge uttryck för enrätt av den huvudsakligen formella karaktär som här åsyftas kan ej ansesföreligga. Det är vidare möjligt, att bestämmelsen är avsedd att göratjänst som tolkningsregel. Ej heller för detta ändamål förefaller regelnbehövlig. När i fraktsedel utsatts ett högre värde på godset än som motsvarardet i 32 § andra stycket angivna beloppet och avsändaren tillika eriagt enefter det högre värdet beräknad tilläggsavgift, torde det nämligen utan vidarestå klart, att fråga är om avtal om höjd ansvarsgräns. Till belysning av behovet av särskilda regler för avtal omhöjning av ansvarsgränsen kan även nämnas, att avsändaren endast sällan haranledning att ingå sådant avtal. För en varuhavare, som vill försäkra sig omfull ersättning vid total eller partiell förlust av godset, är det nämligen,såsom framhållits i remissprotokollet, i allmänhet fördelaktigare att teckna varuförsäkringän att utverka avtal med fraktföraren om utvidgning av dennes ansvarighet. Vad ovan sagts leder närmast till den slutsatsen, att denföreslagna bestämmelsen skulle kunna undvaras utan olägenhet. Lagrådet villförorda, att frågan huruvida bestämmelsen bör bibehållas upptas till förnyatövervägande efter samråd med övriga nordiska länder. Om en bestämmelse av ifrågavarande slag finnes börabibehållas, bör den utformas något annorlunda än som skett i förslaget. Blandförutsättningarna för att en höjd ansvarsgräns skall gälla anges i bestämmelsenatt avsändaren erlagt den tilläggsavgift som "kan ha avtalats". Fördet fall att parterna inte lyckats nå enighet om tilläggsavgiftens storlekleder bestämmelsen i sin föreslagna lydelse till den konsekvensen att någontilläggsavgift ej behöver erläggas för att en höjning av ansvarsgränsen skallkomma till stånd. Detta torde inte vara åsyftat. Avsikten synes i stället varaatt kräva att avsändaren erlagt den tilläggsavgift som fraktföraren begärt. Avfattningenbör ändras i enlighet därmed. Även i denna paragraf upptas en regel om vidsträcktareansvar för fraktföraren än som följer av lagens bestämmelser. Regeln utgör enmotsvarighet till bestämmelsen i 33 §. De synpunkter lagrådet anfört vid behandhngen av 33 § gäller också förevarande paragraf.Lagrådet förordar därför, att frågan huruvida paragrafen bör bibehållas upptastill förnyat övervägande efter samråd med övriga nordiska länder. Finnesparagrafen böra kvarstå, kan den med en viss redaktionell Jämkning förslagviserhålla följande lydelse: "Har avsändaren i fraktsedel uppgivit detbelopp, som han anser motsvara elt med ett rikligt utlämnande förbundetintresse i händelse godset förloras, minskas eller skadas eller avtalad tid förutlämnandet överskrides, och erlagt den tilläggsavgift fraktföraren begärt,utgår utöver vad som följer av 32-35 §§ ersättning intill det uppgivna beloppetför den ytterligare skada som visas ha uppkommit." Av motiveringen synes framgå att avsikten varit att iförevarande paragraf reglera endast reklamation mot fraktförare. Detta börkomma till tydligare uttryck i paragrafen, vars första punkt, med enytterligare Jämkning av redaktionell natur, förslagsvis bör inledas sålunda:"Den som vUl begära ersättning av fraktföraren för att gods minskas"etc. Vid genomgångstransport kan flera fraktförare bli gentemotvaruhavaren solidariskt ansvariga enligt 43 och 44 §§ för en och sammatransportskada. Av lagtexten framgår inte uttryckligen om en reklamation hosen av fraktförarna får den verkan att varuhavaren bevarar sin rätt att föratalan också mot övriga fraktförare som är ansvariga för transportskadan iförhållande till honom. Med hänsyn till förhållandenas natur vidgenomgångstransporter måste det emellertid antagas att så är fallet även utanuttryckligt stadgande. Det kan för den skadelidande varuhavaren ofta varamycket svårt att inom relativt kort tidrymd "utan oskäligtuppehåll" utröna under vilken del av befordringen skadan uppkommit ellermed meddelande nä en fraktförare, med vilken han tidigare inte förhandlat ellervarit i kontakt. En reklamation hos någon av fraktförarna måste därför varatillfyllest i dessa fall. 41 och 42 §§ De 141 § upptagna preskriptionsreglerna gäller enligt sinlydelse "talan rörande befordran som avses i denna lag". Med denföreslagna utformningen av lagtexten torde bestämmelserna täcka inte blotttalan mot part i fraktavtalet utan även talan, som varuhavare undantagsvis på utomobligatoriskgrund vill föra mot anställd hos fraktförare eller mot självständigmedhjälpare. Från saklig synpunkt är det motiverat, attpreskriptionsbestämmelserna får avse även talan av sist angivet slag. 1 anslutning härtill må framhållas, att också forumregelni 42 §, där samma ordalag som i 41 § användes, torde gälla utomobligatorisktalan. 43 och 44 §§ Det erinras om vad lagrådet vid 40 § anfört om reklamationvid genom-gängstransporter. 1 första stycket a) och b) förekommer ordet skadan. Detbör observeras atf detta uttryck här har en mera omfattande innebörd än ordetskada i t. ex. 44 §. 1 45 § avses med skada även förlust och minskning avgodset, skada i följd av dröjsmål samt sådan skada som å.syftas i 16 § sistastycket och 19 §, även om den inte utgör sakskada eller skada på grund avdröjsmål. 1 remissprotokollet uttalas i anslutning till förevarandeparagraf, att det inte bör råda någon tvekan om att den fraktförare som utfördeden del av befordringen, under vilken den skadebringande händelsen inträffade,ensam skall stå för ersättningen. Lagrådet har i sak intet att erinra häremot.Meningen har dock inte kommit till klart uttryck i lagtexten, när där talas omatt fraktförare som orsakat skadan skall vara ansvarig. Det kan nämligenförhålla sig så, att fraktförare kan vara ansvarig även på grund av händelsesom han inte orsakat Gfr vad lagrådet anfört vid 28 §); i sådant fall är dethändelsen och inte fraktföraren som "orsakat" skadan. Med anknytningtill det uttryckssätt som enligt vad sagts begagnats i remissprotokollet,dvs. skall vara respektive fraktförares ansvar för den skadebringandehändelsen, hemställer lagrådet, att punkterna a) och b) i första stycket gesföljande lydelse: "a) har skadan orsakats av händelse för vilken enfraktförare ensam är ansvarig, skall han svara för ersättningen, b) är flera fraktförare ansvariga för händelse ellerhändelser som orsakat skadan, skall de stå för ersättningen envar i förhållandetill sin del av ansvaret eller, om det inbördes ansvaret ej kan bestämmas, iförhållande till sin andel av frakten," Vad angår punkten c) torde denna kunna behållas vid denföreslagna lydelsen. Utdrag av protokollet över justitieärenden, hållet införHans Maj:t Konungen i statsrådet . Närvarande: statsministern , ministern för utrikesärendena , statsråden , , , , , ,, , , , . Statsrådet anmäler efter gemensam beredning medstatsrådets övriga ledamöter lagrådets yttrande över förslaget till lag ominrikes vägtransport. Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför. Lagrådet uttalar att den nära anknytningen till CMRsregler har medfört att lagforslaget är behäftat med vissa brister. Lagrådet harövervägt om man inte efter förnyade nordiska kontakter borde försöka råda botpå dessa olägenheter men funnit att det knappast är sannohkt att sådanaöverläggningar på detta stadium skulle leda tUl resultat. Lagrådet godtardärför i huvudsak lagförslagets utformning. Jag vill med anledning häravframhålla att en del av bestämmelserna i lagen givetvis skulle ha utformatsannorlunda om man inte eftersträvat parallellitet med CMRs regler på de punkterdär de sakliga lösningarna bör vara desamma för inrikes och internationellbefordran. De olägenheter av lagteknisk natur som detta kan ha medfört vägerenligt min mening inte särskilt tungt jämfört med de praktiska fördelar somdenna metod medfört. För dem som närmast berörs av lagstiftningen, nämligentransportörer och transportkunder, måste det vara en betydande fördel attregler vilka avses ha samma sakinnehåll vid såväl inrikes som internationellbefordran också i formellt avseende utformas på likartat sätt. Underremissbehandlingen har man frän näringslivsorganisationernas sida starktbetonat önskvärdheten av överensstämmelse mellan reglerna för inrikes ochinternationell befordran. Mot bakgrunden härav har Jag ansett att från CMRavvikande regler bör föreslås bara då starka sakliga skäl talar för detta.Redan av denna anledning har Jag inte ansett det motiverat att nu ta upp fråganom en mera grundlig omarbetning av reglerna om inrikes transporter med deövriga nordiska länderna. Jag vill i detta sammanhang också erinra om att man iNorge och avser att behandla såväl inrikes som internationell befordrani samma lag. De synpunkter som Jag redogjort för gör sig därför med ännustörre styrka gällande för dessa länders del. 1 har man över huvudtaget inte tagit ställning till frågan om lagstiftning skall genomföras förinrikes befordran. Det av lagrådet föreslagna tUlägget tUl 8 § oeh därmedsammanhängande förslag till jämkningar av 12 och 13 §§ bör godtas. Jag vill emeUertidframhålla att det vanligtvis är avsändaren som fyller i fraktsedeln och att CMRockså utgår från att så är fallet Gfr art. 7 andra Bestämmelsen att fraktsedeln, i de fall då sådanupprättas, skall överlämnas till avsändaren "i samband med" godsetsmottagande tUl befordran får, såsom lagrådet anför, inte anses innebära ettobetingat krav på att fraktsedeln överlämnas som godset mottagestill befordran. Hänsyn måste tas till omständigheterna i varje särskilt fall. 1förhållandet mellan parter med regelbundna kommersiella kontakter bör detsålunda kunna godtas att fraktsedeln inte överlämnas i omedelbar anslutningtill godsets mottagande lUl befordran, om detta överensstämmer med den rutinsom utbUdats mellan parterna. Om fraktföraren inte inom den tidrymd som enligtden föreslagna bestämmelsen i 8 § åligger honom överlämnar fraktsedeln tillavsändaren får, såsom lagrådet också uttalar, frågan om fraktsedelnsbevisverkan mot avsändaren lösas efter en fri bedömning. 1 kommersiellaförhållanden är det därvid naturligt att fästa stort avseende vid omavsändaren, när han väl mottagit fraktsedeln, gör invändning mot dess innehålleller ej. Som lagrådet anför innebär bestämmelsen i 14 § attavsändaren går fri från där föreskrivet ansvar, om fraktföraren inte harunderrättat avsändaren om förbehåll beträffande godsets förpackning redan isamband med att godset mottages till befordran. Enligt min mening framgår dettaklart av paragrafens andra punkt och Jag anser det därför inte föreligga någotbehov av det tillägg till lagtexten som lagrådet föreslår. Ett sådant tilläggskulle dessutom möjligen kunna leda till den missuppfattningen att förbehållsom fraktföraren gör i fraktsedeln inte får någon verkan enligt denna paragraf.Mot bakgrunden härav anser Jag att paragrafen bör utformas i enlighet med detremitterade förslaget. i anslutning till 17 § anför om omfattningen av mottagarensanvisningsrätt synes mig klarläggande, och jag instämmer i sak i lagrådetsuttalanden.