prop · FX0332 · 1974-12-31 00:00:00 — förutsätter utredningen alt institutet i forisättningenföreträdesvis får karaktären av ett bered- Prop, 1974:32 109 skapsinstramentoch i princip reserveras för fyndigheler som har sådan betydelse från allmänsynpunkt att en starkare samhällelig reglering än som är möjlig genom deordinära gruvrättsliga reglerna bedöms som nödvändig. Eftersom statsgruvefältliksom f. n. endast skall kunna utläggas genom beslut av Kungl. Maj:t ochriksdagen, behöver missbruk av institutet inle befaras. Destalsgravefält som finns bör enligl utredningens åsikt i princip avvecklasså snart de undersökts och de statliga mlressena skyddats genom utmål. I vissafall kan det dock av speciella skäl vara befogat att bibehålla ettstatsgruvefält. Elt sådant skäl kan enligt utredningen vara att man behöverskydda vissa på stort djup belägna järnmalmsfyndigheter som inte är aktueUaför brytning under överskådlig lid och inle kan utmålsläggas utan exceptionelltdyrbara borrningar. Blandremissinstanserna råder starkt delade meningar om utredningens förslag ombibehållande och utvidgning av stalsgruvefältinstitutet. Flertaletav de remissinstanser som avstyrker förslaget befarar all del kommer att ha enstarkt hämmande effekt på de enskilda prospektörernas intresse för malmlelningoch därmed på den totala prospekteringen i landet. Del hävdas också alt enobegränsad befogenhet att utlägga statsgruvefält öppnar möjlighet förstalsmaktema all i efterhand skapa ett rättstillstånd som väsentligt avvikerfrån det med gruvlagstiftningen avsedda. Någraav de remissinstanser som tillstyrker förslaget gör det under olika förbehåll.Del anförs sålunda bl. a. att stor återhållsamhet måste iakttas i tillämpningenoch att hänsyn måste las till befintliga gruvföretags intressen. Nyastalsgravefält bör snabbt inventeras och därefter avvecklas. Somjag har anfört i det föregående ger ett koncessionssystem det allmänna bättremöjligheter än inmutningssystemel all öva kontroll över gravrällighetersuppkomst och ställa vUlkor för deras utnyttjande. När jag likväl har anslutitmig till uppfattningen alt inmutningssystemel bör bibehållas har det skett bl.a. mot bakgrund av de möjligheter som finns att genom vissa koncessionsbelonadeinslag modifiera systemet så, alt de allmänna intressena blir tillgodosedda iskälig utsträckning. Statsgravefältinslilutet utgör härvid elt inleoväsentligt element. I fråga om de invändningar som har anförts molutredningens förslag vill jag anföra följande. Förslagetinnebär att stalsgruvefältinslilulel företrädesvis skall ha karaktären av ettberedskapsinstramenl avsett för fyndigheler av extraordinär betydelse församhället. Kravet all betydande allmänna intressen skall slå på spel markerasi förslaget på så sätt alt fråga om utläggande av statsgruvefält skallunderställas . Den kritik som går ut på alt förslaget öppnarmöjligheter alt i efterhand skapa elt rättstillstånd som väsentligt avvikerfrån det med gruvlagstiftningen avsedda finnerjag mot denna bakgnmd överdriven. Det räcker här med att konstatera altförslaget inte har detta syfte och att det inte heller enligt min menuig kankomma i fråga att tUlämpa institutet på detta sätt. Även farhågorna för attstatsgruvefältinstitutet i den föreslagna utformningen skall kunna få en starkthämmande effekt på den enskilda prospekteringen synes vara överdrivna. Jagtror för min del inte att ett genomförande av förslaget får någon nämnvärdnegativ effekt i detta hänseende. Institutet är avsett att användas i såspeciella situationer att det inle behöver föranleda någon allmän osäkerhet förgruvföretagen. Medhänvisning till det anförda föreslår jag att statsgravefällinstilutet bibehållsoch utvidgas i överensstämmelse med vad utredningen föreslagit. Denuvarande statsgruvefälten bör som utredningen har föreslagit avvecklas efterhand som de undersöks. När förutsättningar föreligger bör fyndigheterna skyddasgenom utmål. Som utredningen hår anfört kan del dock i vissa fall finnassärskilda skäl att bibehålla elt stalsgravefält. n. bör dispens kunna medges från del inmutningsförbud som ett statsgruvefältinnebär. Jag anser i likhet med utredningen att det inte är motiverat altuppställa krav på synnerliga skäl för att dispens skall kunna beviljas. JagvUl i detta sammanhang också ta upp frågan om den fortsatta giltigheten av1963 års lag om inskränkning i rätten till inmutning inom län.Lagen lUlkom med all statsmakterna beslöt att en systematiskinventering beträffande järnmalm och andra inom skulleutföras genom SGU:s försorg . Avsikten med lagen var allförebygga splittring av rätten tUl de brytvärda Norrboltensmalmerna. Lagen varredan från början avsedd att vara temporär och skulle utlöpa vid utgången avår 1972, då malminvenleringen i länet beräknades vara avslutad. Vissa kompletterandearbeten kvarstod dock och dessutom var beredningen avförslaget till ny gruvlag då ännu inte avslutad. Genom lag (1972: 710) omfortsatt gUtighet av lag förordnades därför att sistnämnda lag skullefortsätta att gälla till utgången av . När jag lade fram förslag omdetta utgick jag från alt den nya gruvlagen skulle träda i kraft den 1 januari1974. I det följande kommer jag alt föreslå att lagen i stället träder i kraftden . Norrbottenslagen bör gälla fram till denna tidpunkt. Jagavser alt senare återkomma i denna fråga. Utredningenanser att de senaste årens utveckling inom vägbyggandet bör föranleda attallmän väg och området närmast däromkring skall vara inmulningshinder. Förbudmot inmutning föreslås också gäUa i fråga om allmän flygplats. Utredningenanser vidare all inmutning inle bör få ske på område som ingår i faststäUdstadsplan eller byggnadsplan. Som skäl härför anförs alt inom sådant område kanha gjorts betydande investeringari vatten- och avloppsanläggningar m. m. Över huvud synes det utredningen rimhgtatt gruvrättigheter inte bör kunna grundläggas inom område med så intensivmarkanvändning som detaljplaneområde ulan prövning från planmyndighelemas sida. Förslagetatt allmän flygplats och detaljplanerat område skall skyddas mot inmutning harinte mött någon principiell erinran. Även jag ansluter mig tUl vad utredningenföreslagit. Förslagel alt allmän väg skall hänföras lUl inmutningshindren hardäremot kritiserats vid remissbehandlingen. Från ett par håll ifrågasättsbehovet av bestämmelsen. Flera remissinstanser förordar att det berördainmulningshindrel begränsas till alt avse vägar av större betydelse. Å andrasidan framförs också förslag om all den förordade bestämmelsen skall utsträckastiUatt avse även viktigare enskUda vägar. Även om hinder i gruvlageninle finns mol inmutning eller utmålsläggning på allmän väg torde dock sådanväg vara skyddad mot intrång genom gruvarbete på grand av bestämmelser iväglagen. Det skydd för trafiksäkerheten som härigenom kan erhållas synes dockinte vara tillräckligt med hänsyn till utvecklingen inom vägbyggandet och denallt intensivare trafiken. Jag delar således uppfattningen all allmän väg ifråga om skydd mol inmutning bör jämställas med sådan järnväg och kanal som ärupplåten för allmän trafik. Det torde inle vara möjligt att på etttUlfredsställande sätt avgränsa förbudet till all gälla bara vissa allmännavägar. Vid remissbehandlingen har föreslagils att inmutnings-förbudet skallomfatta endast vägar av större betydelse. En så allmänt hållen formulering gerinte tillräcklig ledning för den praktiska tUlämpningen. Förbudet bör därförsom utredningen föreslagit avse allmän väg utan begränsning. Jag vill isammanhanget erinra om all de allmänna vägarna numera indelas i riksvägar ochlänsvägar. De tidigare s. k. ödebygdsvägarna hänförs till kategorienlänsvägar. Många vägar av detta slag är obetydligt trafikerade och av mindregod beskaffenhet. Som jag förut har nämnt är det emellertid knappast möjligtatt i lagen göra en helt tillfredsställande avgränsning. Dispensprövningen bördock i nu avsedda fall kunna ske myckel enkelt. Alltför stora olägenheter förinmularna bör på så sätt kunna undvikas. Enskildavägar tUlkommer ofta med betydande insatser av statliga och kommunala medel.Flera sådana vägar har också myckel stor betydelse lokalt sett. Det kanemellertid inle ifrågakomma att generellt låta enskild väg utgörainmutningshmder. En kalegorimässig uppdelning så alt endast viktigare enskildavägar skyddas torde inte vara möjlig att göra. Jag har därför stannat för attenskUd väg inle bör utgöra inmutningshinder. Vidremissbehandlingen har från flera håll påtalats att del méd tanke på altbostadsbyggnad f. n. åtnjuter skydd mot inmutning ler sig anmärkningsvärt allsådant skydd mte bereds också vissa allmännyttiga byggnader,t. ex. skolor, sjukhus och samlingslokaler. Delsamma gäller i viss utsträcknmghoteU och pensionat. Byggnader av detta slag kan ofta representera betydandevärden och gruvintressel bör därför inte oprövat få la överhanden. Även jaganser alt byggnader av detta slag bör omfattas av inmutningshinder. I deflesta fall kommer här nämnda byggnader att bli fredade mot inmutnmg på grandav den förordade bestämmelsen om förbud mot inmutning på område som ingår istadsplan eller byggnadsplan. Jag anser emellertid att delta skydd inte ärtUlräckligt. I gruvlagen bör därför tas in en särskild föreskrift om alt merabetydelsefulla byggnader av här berört slag skall omfattas av inmulningshinder.Skyddet bör avse kyrka och annan samlingslokal, undervisningsanstalt samthotell och pensionat. Skydd bör även beredas vårdanstalt, elevhem och därmedjämförlig inrättning. En förutsättning för att byggnad av detta slag skallutgöra inmutningshinder bör dock vara all den har en viss storlek. Jag förordaralt nämnda byggnader fredas om de är avsedda för mer än 50 personer. Systemetmed olika inmutnmgshinder syftar lUl alt åstadkomma en avvägning mellangruvinlresset och vissa särskilt kvalificerade motstående intressen. Desärskilda inmutningshindren innefattar enligt utredningen dock inle alla defall där en sådan inlresseawägning bör kunna ske inom ramen för gravlagen. Detkan däratöver förekomma fall där hinder mot inmutning inte föreligger men därdet framstår som elt starkt allmänt intresse all frågan om inmulningsrättunderkastas särskild prövning. Utredningen syftar härvid främst på sådana medgruvdrift oförenliga, från allmän synpunkt betydelsefulla former av markutnyttjandebeträffande vUka inmutningshinder inle gäller och som inte heller kan skyddas itUlräcklig grad genom byggnadslagstiftningen eller naturvårdslagen. Dessutomkan andra nu inte förutsebara fall lätt nog aktualiseras genom den snabbiframskridande samhällsutvecklingen. I sammanhanget pekar utredningen också påde s. k. skyddsinmulning-arna. SärskUt i de norra delarna av landet har isamband med vattenkraftutbyggnad förekommit att sökandena i valtenmål tagitinmutningar inom områden som man avsett all överdämma. Syftet med inmutningarnahar härvid varit att skydda sig mot ersättningskrav från främmande inmutaressida. Denna företeelse har visserligen avtagit väsentligt i omfattning isamband med den inträdda, sannolUil beslående minskningen ivaltenkraflulbyggnadsverksamhelen och problemet med skyddsinmutningar hardärför numera inte någon nämnvärd praktisk betydelse. Utrednmgen fmner det dockinte uteslutet att ett starkt behov av kontroll över inmutningar inom eltplanerat kraftstations- eUer dämningsområde kan ge sig till känna i speciellafall. Utredningen föreslår med hänsyn tUl del anförda alt de särsldldainmutnings-hindren kompletteras med en reservregel. Enligt denna regel börKungl. Maj:t få befogenhet att förordna om dispensabelt inmutningsförbud be- träffandeområde där gruvdrift kan antas komma alt hindra eller avsevärt försvåra sådanförekommande eller planerad användning av marken som är av väsentlig betydelsefrån allmän synpunkt. Flertaletav de remissinstanser som särskUt berört frågan om en reservregel tUlstyrkeruttedningens förslag. Från några håll framförs dock kritik mot förslaget. Detgörs gäUande att det inte finns något behov av den föreslagna regeln och altden öppnar möjligheter alt åsidosätta den fria inmutnuigsrätten. Ett parremissinstanser föreslår alt reservregeln inte skall kunna tUlämpas ulanriksdagens medgivande. Detnuvarande systemet med inmulningshindej bygger som nämnts på att vissa andraintressen än gruvintressel framstår som särskilt skyddsvärda. Vilken vikt som idet enskilda fallet skall fästas vid det skyddade intresset avgörs efter enprövning från fall till fall. Jag har i det föregående föreslagit alt vissaytterligare intressen hänförs lUl denna kategori. Som utredningen har anförtkan det emellertid förekomma andra fall där inmutning inle bör få ske ulansärskild prövning. Det torde inte vara möjligt att i lagtext beskriva aUa desituationer där en prövning av detta slag bör föregå inmutning. Det behövssåledes enligt miti mening en bestämmelse som samlar upp fall som inle kanläckas av speciella regler. Utredningens förslag om införande av en reservregelsom ger Kungl. Maj:t befogenhet alt i vissa fall uppställa ett dispensabeltinmulningshinder finner jag ändamålsenligt. Genom en sådan regel öppnasmöjlighet att i särskilt kvalificerade fall få till stånd en prövning avstyrkan hos de mot varandra stående inttessena ulan de nackdelar som följer meden obligatorisk tUlståndsprövning. Belysande är vad utredningen anförtangående frågan om alt låta naturreservat utgöra inmutnmgshinder. Omfattningenav de begränsningar som gäUer beträffande markanvändningen inom ett reservatbestäms av de föreskrifter som meddelas i det enskUda fallet. Dessa kan varierakraftigt från långtgående restriktioner till helt obetydliga inskränkningar iägarens rådighet. I vissa fall torde gruvdrift utan olägenhet gå att förena medde intressen som reservatföreskrifterna avser att skydda. Anledning att såsomifrågasatts från några håll vid remissbehandlingen låta naturreservatgenerellt utgöra inmulningshinder kan därför inte anses föreligga. Skulle inågol fall behov av inmulningsförbud föreligga kan den föreslagna reservregelntillämpas. En regel av detta slag bör givelvis till-lämpas med försiktighet.Utgångspunkten bör vara att regeln används för all skydda intressen som frånallmän synpunkt är jämförbara med något av de i lagen särskilt angivna. Det kangivelvis inle ifrågakomma alt med stöd av regeln införa begränsningar av sådanomfattning att inmutningssystemet sätts ur spel. Enligt min mening föreliggerdet inte skäl att göra förordnande enligt den föreslagna bestämmelsen beroendeav medgivande. Dispens torde åtminstone tiU en början böra meddelasav Kungl. När någon tids erfarenhet vunnits kan frå- 8 1974.1 saml. Prop, 1974: 32 114 ganom att anförtro dispensgivningen tUl underordnad myndighet upptas tillprövning. Närinmutningsrätt beviljats får inmutaren utföra undersökningsarbete i fråga omalla inmulningsbara mhieral som finns inom del inmutade området. Visar han attdet inom området finns inmutningsbart som lämpar sig för tekniskbearbetning och förekommer i sådan myckenhet alt fyndigheten sannolikt kangöras till föremål för gruvdrift, har han som framgått av vad jag tidigaresagt räll alt få sig anvisat utmål. Inom detta får han bryta och tillgodogörasig inmutningsbara . Utmålet skall enligt gällande gruvlag avpassasefter fyndighetens sannolika sträckning och gruvdriftens behov. Dess areal fårdock inte överstiga . Utmålet skall i regel begränsas av räta linjersamt vara fyrsidigl med räta vinklar. Längden får inte överstiga dubblabredden. ger gruvlagen bergmästaren stor frihet när del gäller att bedöma omförulsällningarna för erhållande av iitmål uppfyllts. Några normer förtUlämpningen har inle fastställts och praxis har inle blivit fullt enhetlig.Tillämpningen kan enligl utredningen generellt sett sägas vara hberal.Grävningar eller naturlig blollning godtas som bevisning om malmförekomst.Likaså godtas i aUmänhet malmblottning genom ett diamanlborrhål per utmål iförening med en geofysisk in-dikalionskarta. Liberala prhiciper tillämpasenligl utredningen även vid bestämmandet av utmålets storlek. Vid förrättningenär i regel fyndighetens horisontella sträckning nöjaktigt påvisad genomgeofysiska mätningar samt enstaka skärpningar eller borrhål. Däremot är undersökningarnaofta ofullständiga när det gäller sådana för utmålets sträckning betydelsefuUafaktorer som malmens sido- och fältslupning saml djupgående. Praxis har härblivit att utmålen, om inmutaren begärt det och markägaren inle opponerat sig,ulan krav på ytterligare bevisning lagts med maximislorleken . Utredningenanser att den nuvarande gruvlagstiftningen inte ger tillräckliga garantier foratt gruvrättigheter utnyttjas på ett sätt som överensstämmer medgruvlagstiftningens syfte. Vissa reformer är därför påkallade. a. börbestämmelserna om utmål ändras. Utredningen föreslår tUl en början att kravenskärps beträffande den bevisning om malmförekomst som måste presenteras för attutmål skall kunna erhållas. Anspråken på de undersökningar som skall liggatill grund för bergmästarnas prövning bör alltjämt begränsas till vad som kananses nödvändigt för bedömningen av fyndighetens brylvärdighet och sträckning.Däremot finner utredningen det önskvärt att man genom fastsläl- Prop, 1974:32 115 landeav vissa rikthnjer söker åstadkomma en mera fast och enhetlig praxis vidtUlämpningen av denna grandsats. Härvid måste särskilt uppmärksammaskonsekvenserna av utredningens förslag all höja ulmåls maxunistorlek tiU 50hektar. Om detta förslag genomförs måste i allmänhet krävas starkare bevisningbeträffande fyndighetens slupning och djupgående. Vanhgen kommer detta attinnebära dyrbara och tidsödande djupborrningar. I vissa fall bör dock en fulltbetryggande bevisning kunna åstadkommas genom borming i kombination med geofysiskamätningar. Enligt utredningen är det med hänsyn tUl mineral-fyndighetemasmycket varierande geologi inle lämpligt eller möjligt att i lagtexten närmareprecisera de krav på borrning som sålunda bör uppställas. Utredningen föreslårall de ökade kraven markeras i lagtexten genom att ordet "sannolika"i uttrycket "fyndighetens sannolika sträckning och gruvdriftensbehov" utgår. I övrigt bör den åsyftade skärpningen och enhetligheten i tUlämpningenväsentligen åstadkommas genom alt kommerskollegium i samråd med bergsstalenmeddelar närmare föreskrifter om den bevisning som bör krävas förutmålsläggning och fortlöpande följer tUlämpningen av föreskrifterna. Utredningensförslag om ökning av beviskraven har tillstyrkts av flertalet remissinstanser.Endast en remissinstans har avstyrkt förslagel och därvid anfört alttillräckliga skäl för att skärpa beviskraven inle föreligger. Föregen del vill jag anföra följande. Gruvlagen ger i skilda avseenden den somletar efter mineraltUlgångar en förmånsställning. Gravrätlens centrala innehållär den räll att bryta och tillgodogöra sig inmutningsbara somutmålsläggningen ger. I regel medför utläggande av utmål intrång för andraintressen. Del finns mot denna bakgrund anledning all uppställa relativt starkakrav på all förutsättningarna för att erhålla utmål är uppfyllda innan sådantläggs ut. Enligl min mening har utredningen övertygande visat all en vissskärpning och större enhetlighet i praxis är erforderlig. Behovet av utredningför bedömning av fyndighetens brytvärdhet och sträckning snarare ökar änminskar om såsom jag förordar i del följande bestämmelserna om ulmålsstorlek och form slopas. De förslag som utredningen har lagt fram synes varaändamålsenliga och jag biträder dem därför. Vidremissbehandlingen har påpekats all en malmkropps sträckning i olika riktningarinte blir säkert känd förrän malmen är utbruten. Borrningar och geofysiskamätningar ger i aUmänhet inte någon säker kännedom om dessa förhåUanden. Minavsikt är inle heller att sådan kännedom skall föreligga vid utmålsläggningen.Del måste alltid bli fråga om en bedömning med ledning av föreliggandeundersökningsresultat. Som utredningen och elt par remissinstanser har betonatfår skärpningen av beviskravet självfallet inle drivas därhän all undersökningsarbetetblir så kostsamt alt den legitima prospekteringsverksamheten hämmas. Utmålsläggningensyftar tUl alt gmvrättighelerna förr eller senare skall utnyttjas förgruvdrift. Något krav på alt den som söker utmål har tekniska och ekonomiskaresurser att driva sådan verksamhet ställs f. n. inte upp. Utredningenavvisar tanken att införa en prövning av sökandens kompetens i samband medansökan om utmål. Uttedningen hänvisar härvid till att skärpningen av kraven påbevisning om malmförekomst medför att betydande resurser i allmänhet krävs förutmålsläggning. DärtUl kommer att staten normalt blir hälftendelägare ochdärmed innehavare av brytnhigsvitsord i nya utmål. I utmål med kronoandelkommer det således alltid att finnas en delägare som har ekonomiska resurseratt ta upp brytning. Vid remissbehandlingen har inte från något håll framförtskrav på införande av någon form av kompetensprövning i samband medutmålsläggningen. Denkompetensprövning som jag förordat vid prövning av ansökan om förlängning avden inledande undersökningstiden är ägnad alt leda till alt prospeklörer sominte har nödvändiga resurser sållas bort redan på inmutningsstadiet. Somuttedningen har anfört leder skärpningen av kraven på bevisning ommalmförekomst till alt del i allmänhet krävs avsevärda resurser förutmålsläggning. Häri ligger en betydande garanti mot att inkompetenta personerbeviljas utmål. Det förekommer emellertid att en mineralförekomst går upp idagen eller kan blottas genom grävning eller andra enklare arbeten. Utmål kandå erhållas till en ganska ringa kostnad. T. o. m. diamantborrning kan undergynnsamma omständigheter genomföras ganska biUigl. Också personer eller företagsom inte har tekniska och ekonomiska resurser att uppta gruvdrift kan således ivissa fall prestera den utredning som behövs för all erhålla utmål. OmsärskUda kompetenskrav, skulle uppställas torde dessa få gå ut på altvederbörande skall vara i stånd all la upp gruvdrift. Uppställande av sådanavUlkor skulle i praktiken innebära att endast några få stora gruvföretag kundefå utmål. Den som har upptäckt en fyndighet men som inte uppfyller kravenskulle på så sätt gå miste om möjligheten all bereda sig vederlag för delarbete han nedlagt. En sådan ordning skulle naturligtvis verka hämmande påintresset för malmlelningsverksamhet. Nackdelarna överväger enligt min meningde fördelar som står att vinna genom införande av en särskild kompetensprövningi samband med utmålsläggnhigen. Jag beaktar då också de möjligheter somkronoandelsinstitulel erbjuder. Medhänsyn tiU det anförda ansluter jag mig till den ståndpunkt som utredningen ochremissinstanserna intagit. Vadgäller frågan om utmals storlek och form anför utredningen bl. a. att den medgravlagen införda ökningen av ulmåls maximiareal från 4 till harvisat sig otUlräcklig. I ett stort antal fall har det varit nödvändigt attlägga ul flera utmål i ett sammanhängande fäll förall täcka det malmförande området. Utredningen föreslår mol bakgrand av dettaatt gränsen för tiUålen areal höjs tUl . Denna areal är enligtutredningen lämplig med hänsyn tUl vanligen förekommande storlek hosfyndigheterna och till gruvdriftens behov. Utrednmgen förordar vidare attkraven på viss form hos utmål mUdras någol. Enligt gruvlagen skall utmål, ominte annat påkallas av förhållandena, begränsas av räta linjer och varafyrsidigl med räta vinklar. Dess längd får inte översliga dubbla bredden.Utredningen föreslår att utmål om inte annat påkallas av förhållandena skallvara fyrsidigl och begränsas av parallella räta linjer, vUkas längd inte fåröverstiga fyra gånger utmålets bredd, mätt vinkelrätt mot linjerna. I syfteall förebygga all nya gravrättigheter grandläggs på ett sätt som försvårar eltrationellt tillgodogörande av malmfyndigheterna förordar utredningen alt omkringbefintliga utmål skall finnas en skyddszon om , inom vilken annan ängravinnehavaren inle ulan medgivande av denne eller av kommerskoUegium kanerhåUa inmutning eller utmål. Lantmäteristyrelsenhar ifrågasatt om det är nödvändigt alt bibehålla en bestämmelse om störstatUlåtna areal.