prop · FX03168 · 1974-12-31 00:00:00 — Under det första kvartaletsteg eraellertid bankemas utlåning i sarama snabba takt som tidigare.Riksbanken var uppenbarligen inte benägen att åtemppta politiken med press påbankerna genom diskretionärt hanterade upplåningslimiter, utan upptog istället förhancUingar med bankema ora ett utlåningstak för resten av år 1970.Affärsbankema åtog sig härvid att, var bank för sig, hålla sin utiåning exkl.bostadsbyggnadskrediter under ett tak, bestärat raed utlånmgsvolyraen vidutgången av sora bas. Maxiraum för utiåningen skulle för raaj vara och för juni varefter taket föll lineärt tiU . Sorasanktioner vid överskridande skulle gälla dels viss fördyring av upplåning iriksbanken dels, i aUvarliga fall, kännbara begränsnmgar i rätten att låna iriksbanken. Ut-lånmgstaket kunde ses som en logisk konsekvens av den politiksom förts innan med mera obestämt angivande av ett riktmärke förutlåningen. Arrangemanget respekterades av bankema. Det avskaffades vid slutetav i samband med övergången till en lättare kreditpolilik. Saratidigt med avtalet om utiåningstaket träffadesen överenskoraraelse, raed alla gmpper av bankinstitut, oranedskärning av de bevUjade liraiterna för krediter i räkning. Bankema skulleföreslå sina ifrågavarande kunder att ersätta löpande avtal ora kredit i räkningraed avtal gällande tUl den 1 aprU 1971. justerasned raed och avgift och ränta höjas raed 1/. För kund sora inte gickmed på detta arrangemang skulle gälla att inte någon som helst försäkran gavsför kreditens fömyande eller limitens storlek efter förfallodagen. Om kreditenfömyades skulle avgiften höjas , och räntan höjdes oraedelbart med 1/2 %.Kredit på högst . tUl rörelseidkare undantogs från nedskämingen. Utredningen erinrar ora att nedskärningen avcheckräkningskredi-tema var ytterst konttoversieU. Det framhölls attnedskämingen i vissa fall hade ytterst kännbara konsekvenser, fraraför allt förraindre företag. Dämtöver orsakade dess genoraförande uppenbarligen ett mycketbesvärligt arbete inora bankema. I fråga ora effekten har hävdats attnedskämragen i stort sett var skäligen raeningslös och att bankemas utiåningäven utan den väl skulle ha hållit sig under taket. Mot detta bar sagts att nedskämingensannolikt var en fömtsättning för att utiåningstaket fungerade så väl.Möjligheter tiU kreditökning skars ned för raindre angelägna ändaraål och iövrigt kunde de sora drabbades av nedskämingen skyddas genom att erhålla lån iandra former inora det utrymme som skapades. Slutintrycket är enligt uttednmgenatt åtgärder av denna typ ora raöjligt bör undvikas. Uttedningen frarahåUer atten raycket viktig slutsats dock kan dras. Stora belopp outnyttjade bevUjadekrediter, eller krediter som utlovats i andra former som betraktas sombindande, utgör ett hot mot effektiviteten hos krecUtpoU-tiken, inte bara raedtanke på de tekniska svårighetema att tiUärapa ett utiåningstak utan också raeraUraänt. Atstraraningsperioden 196970 och den däravföranledda ransoneringen av kredit mellan bankemas kunder medförde en tendenstill att höja utiåningsräntorna utöver höjningen av diskontot. Även andra skäl bl. a. den högre räntesättningen på den ökade upplåningen i ochden ökade placeringsvolymen i bostadsobligationer med låg avkastning gavbankerna motiv för att höja utiåningsräntorna. synes en allmänräntejustering uppåt ha ägt rura hos affärsbankema. Utredningen anser detraöjligt att den utlöstes av de räntehöjningar sora ingick i uppgörelsen raedriksbanken ora nedskärningarna av krediter i räkning. Vid överläggningar underhösten 1970 raellan och bankinstituten behandlades åtgärder sorasyftade till att på någon sikt återstäUa den relation raellan in- ochutiåningsräntor sora gällt . Vid överläggningarna fastslogs bl.a. att bankema i sin räntesättning fraradeles liksora tidigare norraalt skullefölja ändringarna i det officiella diskontot och att skulle hållasinforraerad ora av bankema tillärapade räntesatser. Genora Överenskoraraelsen fastslogs ochforraaliserades sålunda vissa spelregler, som inte var nya utan som tiUämpatstäraligen fuUständigt . Det gäUer bankräntornas anknytning tiUriksbankens diskonto och bankernas skyldighet att underrätta orapla- Den orafattande räntestatistiken är däremot en nyhet, fastänbankinspektionen frara tiU publicerat en sammanställning avbankaktiebolagens tiUärapade räntesatser. Inforraation för tiden efter år 1970tyder enligt utredningen på att bankernas räntesatser visar något störrerörlighet i förhållande till diskontot . Avslutningsvis anför utrednuigen följande i frågaom den aUmänna kreditpolitiken (s. 105 i betänkandet). Att dra slutsatser från utvecklingen under några årstöter givetvis på den svårigheten att alla inte accepterar de förutsättningarsom förelåg för kreditpolitiken. Det har sålunda sagts att situationen ibörjan av inte behövt uppstå om myndigheterna inte tillåtit den starkalikviditetsökningen eller om dämpande åtgärder,byggda på bättre prognoser och större politisk handlingskraft, satts intidigare. Det har också hävdats att ett kraftigare utnyttjande av räntevariationereller en bättre anpassad finanspolitik skulle ha gjort åtstramningen raindrenödvändig eUer raindre beroende av den serie av okonventioneUa instruraent sorasattes in, Eraellertid är de problera som förelåg för kreditpolitiken åren 1969och 1970 inte på något sätt onormala. En lärdom från vad som hände och ibörjan av är att det mte är raöjligt att förUta sig på att en allraänlikviditetsförsämring hos banker och specieUt ett framväxande stort behov avriksbanks-kredit någorlunda snabbt skall påverka bankemas utlåningspolitik irestriktiv riktning, i varje faU inte då efterfrågan på kredit är hög. Beträffande effekten av likviditetskvotskraven ärerfarenheterna mera obestämda. Det är inte osannolikt att kravens skärpning imars 1969 småningom skulle ha haft en påtagligt dämpande effekt på utlåningensexpansion. Men effekten var i varje fall inte tillräckligt snabb och stark föratt effektivt raotverka det fortskridande underskottet på betalningsbalansenskapitalposter. Detta åstadkoras i stället genom en direkt begränsning avbankernas utlåning, först informellt och infört i samband medregleringen av bankernas upplåning i och som ettöverenskoraraet utiåningstak för affärsbankerna. Medan utlåningsbegränsningfrarastår sora ett ändaraålsenligt instmment synes begränsnuig av tUlgången påriksbankskredit och nedskärningar av limiterna för kredit i räkning ha storanackdelar. tog regermgen initiativet tUlöverläggningar med bankema i syfte att skapa ett system som skulle garanterabostadsproduktionens tiUgång till byggnadsfinansiering. Dessa ledde tUl enöverenskoraraelse i vilken, med utgångspunkt i bostadsbyggnadsplanen för år1967, affärsbankerna, sparbankema och postbanken deklarerade sin vilja attraedverka till att byggnadskrediter säkerställdes för statiigt belånadebyggnader. Liknande överenskomraelser har därefter slutits i början av varje årefter förhandlingar meUan delegationen för bostadsfinansiering å ena sidan ochbankföreningen, sparbankerna raed Spar- bankernasBank och postbanken å den andra. Ar 1973 kora även jordbrukskasserörelsen raedi överenskoraraelsen. Fördelningen av det totala kreditbeloppet mellanbankinstituten anges inte ha utgjort något större problem. För att underlättafördelningen av individueUa projekt raeUan bankerna utarbetar bostadsstyrelsennumera listor över de stalsbelånade bostadsprojekt sora skall komma tiU ståndenligt de kommunala och statiiga myndigheternas planermg. Den avarbetsmarknadsmyndigheterna beräknade igångsättningstidpunkten anges för varjeprojekt. En arbetsgrupp med representanter för parterna 1970 för att hjälpa till med att arrangera kreditfrågan för projektför vUka frågan inte lösts genom direkta kontakter mellan bankerna ochbyggherren eller byggnadsföretaget. Fr, o, m, innehåUeröverenskommelsen också en punkt som anger, att kreditinstituten åtagit sig attgenora kontakter sinseraellan tillse att frågor ora fördelningen avkreditgivnmgen raeUan instituten inte försenar igångsättningen av de på listornaupptagna projekten. Ursprungligen omfattade överenskoraraelsen detstatligt belånade bostadsbyggandet, vilket torde ha tolkats som omfattande ävenstats-belånade lokaler. nämns i överenskommelserna också statligtbelånade ombyggnadsprojekt och, fr, o, ra, , krediter till koramuneravseende tomträttsraark. Bankerna har dessutora på eget initiativ deklareratsin vUlighet att raedverka till att bostadsbyggnadskrediter ställs tillförfogande även för bostadsbyggande utan statliga lån. Det angivna systemet för att garantera attbyggnadskrediter ställs till förfogande i den omfattning som krävs av denstatiiga bostadsbyggnadsplanen synes enUgt utredningen hiltills i stort settha fungerat tillfredsställande. Detta anges gälla även de år, 1969 och 1970,då bankernas kreditkapacitet var ytterst ansträngd. Ett första önskemål angående bostadsproduktionenskreditförsörjning är att det finns tillgång på byggnadskrediter i tillräckligorafattning och . Ett andra önskeraål är att byggnadskrediternanär husen färdigställts utan alltför lång eftersläpning lyfts av genora långfristigabostadslån. Medan tillgången på byggnadskrediter i stort setttillgodosetls, garanterad genora de i det närraast föregående avsnittet nämndaöverenskomraelsema, har avlyfissituationen under dennaperiod utvecklats på ett otUlfredsställande sätt, TUl belysning härav och av olika placerares bidragtUl den långfristiga bostadsfinansieringen redovisas i betänkandet följandetabeUer (s. 110). Olikaplacerares nettoförvärv (milj, kr,) av bostadsobligationer och förändringen iaffärsbankernas utestående bostadsbyggnadskrediter åren 19661972 Afifärsbanker Andra banker Försäkringsbolag m. m. 420 336 839 3 029 212 1871 893 1373 3 053 - 8 82 1048 1400 2 939 Ökning i affärsbankernas byggnadskrediter Olikaplacerares andel (%) av de totala nettoeraissionema av bostadsobligationeråren 19661972 AP-fonden m. m. Bostadsobligationernasandel (%) av oUka placerares totala inheraska kredilgivning (exkl,skattkararaarväxlar och dagslån) åren 19661972 AP-fonden m. m. Utredningen pekar på att de uteståendebostadsbyggnadskrediterna ökat raed påtagligt större belopp än dentrendraässiga ökningen, som torde ha svarat för ca 400 milj, kr. ibörjan av perioden och 700 railj. mot slutet av perioden. I en koraraentartill tabellerna anför utredningen vidare följande. Ar 1967 gick pensionsfondensobligationsköp och även sparbankernas och postbankens raärkbart ner. Detföljande året var pensionsfondens bidrag större medan affärsbankemasobligationsköp föll kraftigt. 1971 och 1972 upphörde affärsbankerna istort sett att öka sin behållning av bostadsobUgationer, Under det första avdessa år läg emellertid pensionsfondens förvärv av bostadsobligationer på enexceptionellt hög nivå, vilket sararaanhängde raed att fonden detta år, medförväntningar ora nedgång i den långa räntan, ökade sin korta upplåning frånbanker raed ca 1 200 raUj, kr. för att kunna öka sina placeringar raer änfondkapitalets tillväxt. Ar 1972 kom en rekyl och fondens totala placeringarblev 1 000 milj. kr. Statens växande upplåningsbehovraedförde att statsobligationer tog en större andel av placeringsökningen ochbidraget tiU bostadsfinansieringen sjönk med ca 1 500 raUj. Affärsbankernasnästan obefintiiga insatser ledde tUl en stark ökning avoav-lyftade byggnadskrediter. Genora den ojämna fördelningen av pensionsfondensobligationsköp blev denna ökning koncentterad tUl . Utredningen drar den slutsatsen av de senaste årenserfarenheter att en tillräcklig tiUgång på långfristiga bostadskrediterförutsätter stora och jämna bidrag från aUraänna pensionsfondens sida, menockså en betydande insats av bankinstituten genora att dessa ökar sinabehållningar av bostadsobUgationer. I syfte att hejda ökningen av avlyftsköerna ochreducera väntetiden mellan färdigställande och avlyft inledde delegationen förbostadsfinansiering överläggningar raed affärsbankema. Dessas ökningi nettoinnehavet av bostadsobligationer hade legat påen exceptionellt låg nivå. Överläggningarna resulterade i enuppgörelse, Affärsbankema åtog sig att öka sitt innehav avbostadsobligationer raed 1 500 railj, kr, Dessutora skulle bankerna oravandla 1000 raUj. kr, utestående byggnadskrediliv till krediter("mellankrediter") raed räntesatser sora skulleraotsvara hypoteksinstitutens räntesatser för nya hypotekslån. Dessa krediterskulle i likhet raed bostadsobligationer behandla som likvidatillgångar vid beräkning av likviditetskvotema. Fördelen från låntagarsynpunktraed meUankrediterna var att en viss garanti erhålls raot stora räntehöjningar.Ar 1969 t, ex, hade diskontot, till vUket räntorna för byggnadskrediliv varanknutna, stigit raed , raedan räntan för hypotekslån stigit raed 3/4 %.Efter att denna uppgörelse nåtts med affärsbankerna, tog delegationen uppöverläggningar raed allraänna pensionsfonden, sparbankerna och postbanken. Förförsäkringsbolagens del kunde deras gällande överenskommelse raed riksbankenantas garantera obligationsförvärv av tillfredsställande omfattning. Delegationenerhöll försäkringar om nettoförvärv av bostadsobligationer på 4 000 railj, kr,från pensionsfonden, 800 railj, kr. från sparbankerna och 300 railj. sammanfattning anför utrednmgen (s. 113 i betänkandet). Bostadsproduktionen är en planerad sektor av densvenska ekonomin. Inte blott den totala produktionsvolymen utan även deenskilda byggnadsprojektens utforraning, lokalisering ochigångsättningstidpunkt och reglema för finansieringen bestäras genom politiskaoch administtativa beslut. Detta ställer bestämda och detaljerade krav påkreditsystemet. Den första typen av krav är att byggnadskreditställs till förfogande i tillräcklig omfattning, på rätt plats och vid rätttidpunkt. Detta problem har i stort sett lösts genom överenskomraelseroch organiserat sararåd mellan myndighetema och bankinstituten.Byggnadskre-ditgivningens betydelse för produktionsprogrammets genoraförande innebäratt tvingande åtgärder sannolikt raåste tUlgripas om överenskommelser inte kannås eller om alltför stora svårigheter uppstår i tillämpningen. En andra typ av krav gäller tUlgången pålångfristig kredit för avlyft av byggnadskrediterna. Här kan en vissflexibUitet accepteras, men väntetiderna och avlyftsköerna tiUåts inte stigaöver vissa gränser. En tillräcklig tillgång på långfristiga bostadslån harhittills krävt, och kräver insatser från bankinstitutens sida.Då affärsbankerna upphörde att öka sina innehav avbostadsobligationer såg sig myndighetema tvungna att genom överenskommelseråstadkomma tUlräckliga nettoförvärv av bostadsobUgationer av affärsbanker ochandra placerare, Utredningen anför att dess uppdrag varit att raotbakgrund av inträffade ändringar på kredilmarknaden och av devunna erfarenheterna av användandet av de olika kreditpolitiska instmmentengöra en teknisk översyn av lagstiftningen på det kreditpolitiska området. Utredningen pekar på att de genomförda ändringamai banklagstiftningen i allt väsentligt innebar att de olika gmpperna av bankinstitutfick likartade rörelseregler men att bankgruppema i gällande kreditpolitiskalagstiftning behandlas på skUda sätt. Det är enligt utredningen önskvärt attockså på det kreditpolitiska området undvika olika regler för skildabankgmpper och att möjliggöra en så långt möjligt likartad tillämpning avreglema. Utredningen anför vidare att de kreditpolitiskaåtgärderna fått en större betydelse inom den aUmännastabUiseringspolitiken och erinrar om att också medel som inte ingår i denkreditpoUtiska lagstiftningen, t. ex. utiåningstak, har använts för attbegränsa bankernas utiåning. Vidare har ett starkare samband mellan densvenska och de utländska kreditraarknadema ställt särskUda krav på kreditpolitikenseffektivitet. Omsorgen om bostadsbyggandets finansiering harsedan länge intagit en dominerande plats inom kreditpolitiken. Utredningenanför att de finansieringssvårigheter för bostadsbyggande som fanns vidtillkomsten avgäUande kreditpolitiska lagstiftning kvarstår. Utredningen pekar bl, a, på attde olika bankgmppernas utveckling mot en likartad rörelseinriktning medförtett bortfaU i tUlgången på långfristig kredit, vilket fått återverkningar påbostadsfinansieringens område. De ökade ara-bitionema på bostadsbyggandetsoraråde har även raedfört att det uppkorarait behov av att i detaljsäkerställa de årliga bostadsbyggnadsprogrammens försörjning medbyggnadskrediter. Utredningen erinrar om de årliga överenskommelser somträffats meUan delegationen för bostadsfinansiering och bankinstituten. Mot den givna bakgrunden anser utredningen att dennuvarande kreditpolitiska lagstiftningen inte är helt ändaraålsenlig.Utredningen har strävat efter att genoraföra en modernisering avlagstiftningen, byggd på erfarenheterna av den förda kreditpolitiken och medhänsyn tagen tiU de olika förändringar på kreditraarknaden som har ägt rum. Denövervägande tekniska inriktningen av utredningens arbete har emellertidmedfört att den inte på något sätt sökt att skriva något program för hurkreditpolitiken bör utformas. Utredningen tar således inte ställning till ochanalyserar inte hur t, ex, i konkreta situationer fördelningen bör ske mellan åena sidan s, k, traditionella kreditpolitiska medel, såsom marknadsoperationeroch räntepolitik, och å andra sidan de i lagstiftningen ingående raedlen.Utredningen anser att dess förslag i stället skall ses sora ett försök attinora lagstiftningens rara inordna de medel som faktiskt utnyttjats eller kantänkas bli utnyttjade inom kreditpoliliken. Utredningen anger att en av huvudlinjerna i dessarbete har varit en strävan att göra lagstiftningen så enkel och smidig sommöjligt. Enligt utredningen har raånga av de svårigheter sora uppkorarait vidtUlämpningen av de nuvarande lagama sin gmnd i den detaljreglering som däringår. Reglerna avspeglar i stort sett de institutionella förhållanden sområdde vid lagamas tUlkomst, Det är emellertid inte möjligt att i en lagtextkunna förutse alla uppkommande komplikationer. Härtill kommer att deförändringar sora erfarenhetsmässigt uppträder på kreditmarknaden ganska snartskulle göra en sådan lagstiftning till stora delar föråldrad. Dessa faktorerhar bl, a. medfört att de nuvarande instmmenten ofta blivit onödigt trabbiga,vilket inte minst varit till nackdel för kreditinslituten. Utredningen anförvidare (s, 125 i betänkandet). Erfarenheten ger flera exempel på hur detaljregleringeni lagarna på ett besvärande och inte avsett sätt begränsat åtgärdernaseffektivitet. Exempel på detta har varit svårighetema att i likviditetskvotemata hänsyn till dagslånemarknadens växlande omfattning samt när det gällt denfaktiska avgränsningen av prioriteringsområdet i placeringskvoterna. Bankernaoch kan också ha varit helt överens om en lämplig lösning som fåttförkastas genom att den inte stämt överens med lagens preciseringar, soraexerapelvis varit fallet raed bankemas s. k. valutakonton vid beräknandet avlikviditetskvoterna. Uttedningen har stannat för att genoragåendeundvika att göra de i lagen ingående bestämraelserna preciserade vad gällerdetaljinnehållet. Detta ger förvisso ett större inflytande för sorahar att utfärda tiUärapningsföreskriftema, raen å andra sidan ger detmöjlighet till en större precision i ingreppens utforraning raed hänsyn tiUskiftande lägen och raålsättningar. Invändningar raot att i hög grad överföradet sakliga innehållet tiU tUlämpnmgsföreskriftema är riskema för godtycklighet.Man får dock beakta att lagens tUlämpning fömtsätter beslut av statsorgan underomedelbar parlamentarisk kontroll och raed det direkta ansvaret, underriksdagen, för den ekonomiska politiken. Utredningen har strävat efter att geen ram för penningpolitiska åtgärder som tUlåter de för politiken ansvarigaorganen att anpassa sina åtgärder efter lägets krav och efter stmkturellaförändringar. I linje raed denna förenkling anser utredningen attde nuvarande tre lagama bör föras saraman till en enda lag. Utredningen anserdet också vara motiverat att avskaffa den nuvarande tidsbegränsningen och iStäUet låta den kreditpolitiska lagstiftningen bli permanent. En lagstiftningpå det kreditpolitiska orarådet framstår enligt utredningen knappast soranågot extraordinärt utan snarare sora ett naturligt inslag bland deekonoraisk-politiska raedel sora står tUl sarahällets förfogande, Däreraot villutredningen inte frångå den nuvarande ordningen att en tUlämpning av lagenfömtsätter förordnande av Kungl, Maj:t efter framställnmg av fullraäktige iriksbanken. Denna konstmktion är enligt utredningen önskvärd sora ett uttryckför den behövliga saraordningen mellan olika stabiliseringspolitiska åtgärder. Utredningen betonar att ett sammanförande avreglema om de olika kreditpolitiska medlen tiU en lag inte betyder att något avinstmmenten förlorar sin särprägel i jämförelse med andra instmment. Förslagetär enbart avsett som en praktisk lagteknisk åtgärd, I det följande föreslårutredningen att regler om utiåningsregleruig skall föras in i lagen (utlåningstak).Utredningen framhåller att detta instmment liksom placeringskvot medutredningens terminologi placeringsplikt och räntereglering också ifortsättningen skall betraktas sora extraordinära raedel, I lagförslagetkoraraer detta till uttryck på det sättet att synnerliga skäl skall krävas förtUlämpning av dessa medel. Utredningens förslag till kreditpolitisklagstiftning omfattar enbart de institut som uppträder på den s, k,organiserade kreditmarknaden, dvs, bank- och försäkringsinstitut,hypoteksinstitut varmed här avses stadshypolekskassan, hypoteksbanken,och skeppsfartens sekundärlänekassa ochkreditaktiebolag. Vid sidan av dessa äger emellertid en kredilgivning rum viaandra slag av institut sora även kan uppträda som inlånare i former som finnshos bankerna. Bland dessa kan särskilt nämnas olika finansiella fonder, fondmäklaresamt företag som med en gemensara terra skulle kunna benämnasfinansieringsföretag. Härmed avses bl, a. facioring- och leasing- företagsamt olika typer av konsumtionskreditföretag. Utredningen har inte ansett detingå i dess uppdrag att närraare undersöka i vad raån dessa företagstyper bordeinkluderas i den kreditpolitiska lagstiftningen. Den samlade kreditgivningenfrån dessa är ännu av relativt begränsad orafattning, I den raån deraskredilgivning skulle öka mera väsentligt finns det emellertid all anledning attnärmare pröva frågan på vUket sätt deras kredilgivning skuUe kunna regleras.Utredningen vill redan nu peka på möjligheten av att, genora en ändring i lagenora kreditaktiebolag, låta finansieringsbolagen orafattas av de regler somgäller för kreditaktiebolag. Härigenom skulle finansieringsbolagen autoraatisktfalla under vissa av den kreditpolitiska lagstiftningens bestämmelser. Likviditetskvoternas enligt utrednmgensterrainologi likviditetskravens huvudsyfte är att via bankemaslikviditelssituation påverka deras utlåningsmöjligheter. Vid sidan häravrymraer de ett selektivt eleraent därigenom att bankernas innehav avstatspapper och bostadsobligationer får inräknas bland de likvida tillgångama.Enligt utredningen finns det ett permanent behov av att raed medel av dettaslag kunna påverka bankernas utlåning. Allmänhetens påtagliga preferens för atthålla sina finansiella tillgångar i förra av banktillgodohavanden, eller frånden andra sidan sett, allmänhetens obetydliga intresse för placeringar iobligationer, gör det svårt att enbart med s, k, ortodoxa medel, såsommarknadsoperationer uppnå en tillräcklig effekt. Härtill kommer önskemålet attbankerna bör bidra tUl bostadsbyggandets långfristiga finansiering.Kontinuerligt utnyttjade likviditetskrav framstår därför f, n, som ettoundvikligt inslag i kreditpolitiken. De av lagen omfattade kreditinstituten bör enligtutredningen vara desamma som kan bli föremål för förcrdnande omlikviditetskvoter, dvs, bankaktiebolagen, sparbankerna och centralkassoma förjordbmkskredit. Enligt utredningen gör utvecklingen raot likartat regleradebankinstitut det olämpligt att som f, n. är fallet i lagen ange olikaraaxima för kvoten för olika grupper av bankinstitut.