prop · FX03158 · 1974-12-31 00:00:00 — Art. 30 reglerar prioriteten raellan statersrättigheter och skyldigheter enligt två traktater i följd rörande sararaa ämne.Enligt mom. 1 gäller reglema i denna artikel såvitt inte annat följer av art.103 i FN:s stadga. Enligt denna artikel skall en stats förpliktelser enligtFN-stadgan ha företräde framför statens förpliktelser enligt andrainternationella överenskomraelser. När den ena traktaten anger att den inte skallutgöra hinder för tilllämpning av den andra traktaten, skall enligt mom. 2 denandra traktaten ha företräde. alla parter i den tidigare traktaten ocksåär parter i den senare traktaten, gäller den tidigare traktaten enligt mom. 3endast i den utsträckning sora dess bestäraraelser är förenliga med den senaretraktatens. När inte alla parter i den tidigare traktaten är parter i densenare traktaten, är nyssnäranda regel enligt mom. 4 tUläraplig i förhållandetmellan stater sora är parter i båda ttaktatema, raen i förhållandet meUan ensådan stat och en stat sora är part endast i den ena traktaten gäller endastdenna. Mom. 5 anger att mora, 4 inte inverkar på art, 41,sora rör överenskoraraelser ora ändring av traktater endast raeUan vissa av defördragsslutande staterna, eller på frågan ora en traktats upphörande eUersuspension enligt art, 60, liksora inte heller på frågan ora en stats ansvarigheti det f aU att den ingår eller tiUärapar en traktat vars bestämraelser äroförenliga med dess förpliktelser mot en annan stat enligt en annan traktat. I sra konunentar förklarade ILC att denna artUcel iett tidigare utkast hade en avfattning som angav att den avsåg prioritetenmeUan traktater sora innehåller oförenliga bestäramelser. Kommisionen hadeeraellertid nu föredragit att ge artikeln en mera allmän formulering("successiva ttaktater rörande samma ämne"). Ett skäl härför var attkoramissionen viUe undvika att bestämmelsen i mora, 4 skuUe kunna tolkas så,att den raedgav en stat att ingå en traktat som är oförenlig med dessförpliktelser raot en annan stat enligt en annan traktat. Fast ordalydelsenreviderats, var emeUertid det sakliga innehåUet i artikeln detsamma som enligtdet tidigare utkastet. ILC framhöU att traktater inte säUan innehåUerklausuler som anger deras förhåUande tiU andra ttaktater rörande sararaa ämne.Artikelns mora. 2 avsåg faU där en klausul i en traktat ger förettäde åt enannan ttaktat. Situationen var eraellertid en annan, när en traktat anger attden själv skaU ha företräde fraraför andra traktater, tidigare eller senare.Bortsett från art, 103 i inverkade bestäraraelser av detta slag intepå tUlärapningen av de allmänna prioritetsreglema i raora, 3 ooh 4, Det låg i vissa ttaktatförpliktelsers natur att devar avsedda att gäUa genereUt för aUa parter utan undantag. Inom kommissionenhade övervägts, om en senare traktat med oförenliga bestämmelser borde ansesOgUtig, när den tidigare ttaktaten skapat förpliktelser för partema av särskildart, i syimerhet sådana förpliktelser sora tiU sin natur var "interdependent"eUer "integral". Enligt koraraissionens mening fanns emellertid mteanledning att införa en särskUd regel rörande dessa typer av ttaktater. Fråganom påföljderna för en stat som ingår eller tUlämpar en senare traktat med oförenligabestämraelser fick även i dessa fall bedöraas enligt reglema om internationeUstatsansvarighet för ttaktatbrott. Artikeln antogs av konferensen med endast någraredaktionella ändringar. Vid konferensen tog delegat uppvissa frågor rörande den praktiska tUlämpningen av reglema i förevarandeartikel. Han påpekade att tvivel kimde uppstå om vUken av två ttaktater somvar dien tidigare eller senare, t. ex. om den ena undertecknats först men ttätti kraft senare än den andra. Han ansåg att avgörande för frågan borde varatidpunkten för antagandet av texten, inte ikraftträdandet. Konferensenssakkunnige rådgivare förklarade sig vara av samma mening. Denne påpekade dockatt ikraftträdandet var relevant för frågan, vid vUken tidpunkt reglema iartikeln skuUe få verkan för varje enskUd part. Skyldighet att iaktta dessaregler inttädde för en part, när de båda traktatema ttätt i kraft för denparten, Den brittiska delegationen frarahöll vidare att uttrycket"rörande samraa ämne" enligt dess uppfattning borde tolkasrestriktivt, I uttrycket borde inte inbegripas fall där en traktat som genereUtreglerar ett ärane står i konflikt med någon enstakabestämmelse i en tidigare traktat rörande ett helt annat ämne, I ett sådantfall var det en tolkningsfråga, vUken traktat som skulle ha företräde. Sådanatolkningsregler som "generalia specialibus non dero-gant" kunde varatUlämpliga, Även i detta uttalande instämde konferensens sakkunnige rådgivare.Denne bekräftade också den brittiske delegatens förmodan att reglema iartikeln var av huvudsakligen subsidiär natur och således inte hindrade atttraktatema själva reglerade prioritetsfrågorna, vilket tvärtom var önskvärt. Art. 31 och 32 Art, 31 innehåller en allraän regel om tolkningenav traktater: en traktat skaU tolkas bona fide i överensstämmelse med dengängse meningen av ttaktatens uttryck sedda i sitt sararaanhang och motbakgrunden av traktatens ändamål och syfte, I mom. 2 anges att vid tolkningen skaU beaktas,fömtora traktatens text raed prearabel och bUagor, överenskoraraelser sora vidtraktatens ingående ttäffats mellan aUa partema rörande ttaktaten ochinstrument avseende denna sora därvid upprättats av en eUer flera parter ochgodtagits sora sådana av Övriga parter. Vidare skall enligt mom. 3 hänsyn tastUl senare överenskonunelser mellan parterna ora traktatens tolkning ellertUlärapning och sådan praxis vid dess tiUärapning som visar att partema är enseora tolkningen, liksora också tUl tUlärapUga regler i internationeU rätt.Enligt mom. 4 skall ett uttryck tiUäggas en specieU mening, om det är tydligtatt detta var partemas avsUit, Enligt art, 32 kan supplementära tolkningsraedel,såsom förarbetena tiU traktaten och oraständigheterna vid dess ingående,anlitas för att söka bekräftelse på den mening som framgått vid tiUärapning avart, 31. Dessa hjälpraedel kan också användas för att fastställa raeningen, näroklarhet eUer tvetydighet kvarstår efter en tolkning enligt art, 31 eller sådantolkning leder tiU ett resultat sora uppenbarligen är orimligt elleroförnuftigt, I sin konunentar tUl dessa artiklar konstateradeILC att det bland jurister finns olUca uppfattningar ora metodema vid tolkningav ttaktater. En del lägger framför allt vikt vid partemas verkliga avsikteroch medger i enlighet härraed ett fritt anlitande av andra käUor än traktatensjälv, såsora dess förarbeten. Andra tillraäter traktatens syfte storbetydelse och är därför raera benägna, särskUt när det gäller allraännamultilaterala ttaktater, att medge teleologiska tolkningar av texten som gårutöver parternas i texten uttryckta avsikter och även kan avvika från dessa. Deflesta betonar emeUertid textens primära betydelse som grundval för tolkningenav en ttaktat, saratidigt som de i viss utsttäckning raedger att andra bevis ompartemas avsikter beaktas, liksora också traktatens ändamål och syfte. ILC erinrade vidare om att intemationeUa domstolarvid tolkningen av traktater åberopat åtskUUga olika tolkningsregler. Nästanvarje princip eller maxira sora används inom intema rättssystem vid tolkningav lagar och avtal hade koramit tiU användning även på det internationellaplanet. Kännetecknande för många av dessa regler var emeUertid atttUl-lämpningen av den ena eller den andra regeln inte var obligatorisk. Detjänade närmast sora hjälpmedel, vilkas användning berodde på domstolens egenbedöraning av omständighetema i det enskilda fallet. Kommissionen hade begränsat sig till att sökaskilja ut och kodifiera de jämförelsevis få grundsatser som utgjorde allmännaregler för tolkningen av traktater. Med hänsyn tUl de olika åsikter som fannsora tolkningsmetoderna hade kommissionen ansett sig böra klart ta ställningtill textens roll vid traktattolkning. Regler ora vUka källor sora kunde anlitasför att fastställa partemas avsikter behövdes bl, a. för tUlärapningen av de ikonventionen i ett antal artiklar intagna klausuler, sora skiljer mellanutttyckliga traktatbestäraraelser och partemas underförstådda avsikter. Ettvisst raått av enighet ora de grundläggande tolkningsreglerna var vidare avvikt inte bara vid tiUärapningen utan också vid utarbetandet av traktater, Koraraissionen hade varit enig om attutgångspunkten för traktattolkning är traktatens text. Det gällde attfastställa dennas mening, inte att utforska parternas bakomliggande avsikter,ILC framhöll att kärnan i denna tolkningsraetod var principen att partema skaUpresuraeras ha haft den avsikt sora framgår av de av dera använda uttrycken,fattade i deras gängse raening. Därvid avsågs inte den gängse raeningen av ettuttryck i och för sig utan sett i samband raed traktaten och raot bakgrundenav traktatens ändaraål och syfte (art. 31: 1). ILC påpekade att Haag-domstoleni flera fall vid tolkningen av enskilda bestämraelser i en traktat stött sig påuttalanden i prearabeln ora ttaktatens syfte. Det hade inte varit koraraissionens avsikt attfaststäUa en rangordning mellan de olika i art. 31 angivna tolkningsmedlen.Artikelns olika element sammanhängde alla raed varandra och var avsedda atttUlämpas geraensarat som en enda tolkningsregel, vUket koraraissionen velat understrykagenora att i rubriken använda detta ord i singularis, TUl de i art, 31:3 angivna tolkningsraedlen hörsådan praxis vid en traktats tUlämpning, som visar att parterna är överens omtraktatens innebörd, ILC förklarade att denna bestämmelse förutsatte att detförelåg samförstånd raellan partema "sora helhet". Däremot var detinte nödvändigt att varje enskUd part själv utövat ifrågavarande praxis. Detkunde vara tillräckligt att parten godtagit denna. Av art, 31: 3: c fraragår att i förhåUandet raellanparterna tiUärapliga regler i internationeU rätt skaU beaktas vid tolknmgen, Iett tidigare utkast hade bestäraraelsen en annan formulering, enUgt vUken denavsåg relevanta folkrättsregler i kraft vid tiden för ttaktatens ingående.Enligt ILC:skoraraentar hade koraraissionen ansett sig böra stryka denna tidsbestämning,då det var möjligt att tolkningen av en ttaktat kunde påverkas av att rättsUgatermer som använts i traktaten fått en annan innebörd genora rättsutvecklingenefter ttaktatens ingående. Hur sådana fall skulle bedömas, berodde enligtkommissionens mening främst på parternas avsikter. ILC frarahöU att aUa de i art. 31 angivnatolkningsmedlen hänförde sig till den tidpunkt då partemas överenskommelse komautentiskt till uttryck i texten eUer tiU tiden därefter. Detta var inte falletmed förarbetena. Dessa hade därför sora tolkningsraedel inte samma autentiskakaraktär, hur värdefulla de än ibland kunde vara för att belysa de i texten användautttycken. Dessutom kunde det inte fömekas att förhand-lingsprotokoU o, d, imånga fall var ofuUständiga eller vUseledande, så att stor försUctighet raåsteiakttagas vid bedömning av deras värde sora tolkningsraedel. Den skUlnad soragjordes i art, 31 och 32 raellan autentiska och supplementära tolknragsraedelvar därför enligt koraraissionens mening både berättigad och önskvärd. Vid konferensen framlade ettändringsförslag, som gick ut på att sammanslå art, 31 och 32 och elimineraskillnaden raeUan autentiska och suppleraentära tolkningsmedel. Enligtförslaget skulle en traktat tolkas bona fide i syfte att fastställa den meningsora skall tUläggas dess uttryck mot bakgrunden av alla relevanta faktorer.Efter denna bestämmelse skulle följa en icke uttömraande uppräkning av niofaktorer, däribland ttaktatens text, dess ändamål och syfte, förarbetena ochoraständigheterna vid dess ingående. Den araerikanska delegationen kritiserade ILC:sutkast sora aUtför stelt och restriktivt och Ifrågasatte, om det gav uttryck åtgällande folkrätt. Tendensen i rättsutvecklingen var att hänsyn skulle tas tUlalla omständigheter sora kunde inverka på bedöraningen av den geraensararaaavsikt sora partema sökt uttrycka i texten. Ordens naturliga eller vanligabetydelse hade inte betraktats sora oavvisliga imperativ, vilka uteslötytterligare undersökning, utan snarare som ett viktigt vittnesbörd, blandmånga andra sådana, om parternas gemensamma avsikt. Syftet med förslag var attundvika en fast hierarki mellan tolkningsmedlen och ställa till uttolkarensförfogande vilket som helst av de medel som kunde vara av betydelse under deomständigheter sora förelåg i det särskilda fallet. Motsatt uppfattning hävdades raed eftertryck av bl.a. delegat, som försvarade principen att vid traktattolkninghuvudvikten måste läggas vid traktatens text. Han påpekade att raångaraultilaterala traktater biträtts av en del stater först i efterhand genom anslutning.Det var knappast möjligt att bedöma sådana staters rättigheter och skyldigheterefter de urspmngliga upphovsmännens förmodade geraensararaa avsikter. Det voreriraligare att antaga, att texten uttryckte de gemensamraa avsiktema och attttaktattolknmgens primära uppgift var att 3 1974.1 saml Nr 158 Den brittiske delegaten underströk vidare att förarbetennästan alltid utgjorde en bristfällig källa för fastställande av partersavsikter. De bestod i aUmänhet av referat av uttalanden gjorda underförhandlingama. Sådana referat var oftast både vUseledande och ofullständiga.Alla delegationer uttalade sig inte om varje särskUd fråga och ett uttalandegjort tidigt under förhandlingama kunde ange en delegations avsikter på dettastadium men inte ha något samband med den slutgiltiga texten. Dessutomutelämnades de inforraeUa raöten sora förekora raeUan delegationschefer ochsora ofta var den mest betydelsefulla delen av förhandlingarna. ILC:sbehandling av förarbetena som källa vid traklattolkning innebar endast etterkännande av att bevisvärdet av förarbeten var mindre än själva traktatenstext. delegat uttalade sig i samma riktning.Det var mycket mindre äventyrligt och mera rättvist att för utrönande avparternas avsikter hålla sig tUl vad de överenskommit skriftligt än attutanför texten leta efter de betydligt mer opålitliga belägg för derasavsikter, som kunde påttäffas här och var i ofullständiga och ensidigahandlingar. Det stora flertalet talare i debatten motsatte sigFörenta staternas ändringsförslag. Konferensens sakkunnige rådgivare framhöll ianslutning tiU debatten att ILC inte hade sökt ta ställning tUl den ena ellerden andra teorin om ttaktattolkning. De regler sora den utformat hade emellertidvarit avsedda att raotsvara statspraxis. Vid omröstningen blev det amerikanskaändringsförslaget avslaget med överväldigande raajoritet. Artiklama omtraktattolknmg antogs senare genom enhälligt beslut av konferensen. I art, 33 fastslås att en ttaktattext sorabestyrkts på två eller flera språk har samma vitsord på varje språk, såvidainte traktaten föreskriver eller partema är överens om att en särskUd versionskall ha förettäde i händelse av skUjaktigheter, Endast de bestyrktaspråkversionerna presiuneras vara autentiska. Traktatens uttryck fömtsätts hasamraa mening i varje autentisk text, I händelse av skiljaktigheter skaU denmening antagas, sora bäst saramanjämkar texterna, med beaktande av traktatensändaraål och syfte, ILC frarahöU i sin komraentar att det föreföll varaaUraänt erkänt att de olika språkversionema av en traktat, ora annat inteangetts i traktaten, är lUcvärdiga, Artikeln avsåg de språk på vilkatraktatens text "bestyrkts". Detta uttryck hade valts raed hänsyntiU art, 10, enligt vUken textens bestyrkande är att betrakta sora ett särskiltled i förfarandet vid ingående av en traktat. Artikelns första stycke innehåller ett aUraäntförbehåU för fall där traktaten själv anger att en viss text skaU ha företrädei händelse av skiljaktigheter. Vid tiUämpningen av en sådan bestämmelse i entraktat kundefrågan uppkomma, ora "huvudtexten" skuUe gälla autoraatiskt vidminsta skiljaktighet mellan textema, eller om åtrainstone en del av de normalatolkningsmedlen först skulle anlitas för att söka samman-jämka texterna, innandet kunde anses föreligga "skiljaktighet", InternationeUa dorastolsavgörandengav inte någon direkt ledning för sådana fall, och koraraissionen hade inteansett frågan böra regleras i samband raed de allmänna tolkningsreglerna. Hurfrågan borde lösas, berodde huvudsakligen på partemas avsikter vidbestämraelsens införande i traktaten. När en traktat var flerspråkig, krävdes som ett ledi tolkningen av traktaten en jämförelse av texterna. Utgångspunkten raåstedärvid vara att traktaten trots flerspråkigheten förblev en enda traktat ochatt uttrycken på alla språken således var avsedda att ha en och sararaa mening.Vid tolkningen gällde det att finna textemas geraensararaa raening. Av textemaslUcvärdighet följde vidare att vid olikhet meUan texter försök måste göras attsammanjämka texterna och faststäUa parternas avsikter med anlitande av denormala tolkningsmedlen. Kommissionen hade inte funnit skäl att införa enpresumtion för restriktiv tolkning i fall där den ena språkversionen hade envidare innebörd än den andra. Huruvida en traktat vid tvetydighet borde tolkasrestriktivt, var en mera allmän fråga. Svaret berodde på traktatens natur ochdet sanunanhang i vUket det tvetydiga uttrycket förekom. Vid konferensen gjordes vissa redaktionellaändringar i artikelns sista stycke, som uppdelades i två. På grundval av ettändrmgsförslag av tUlades vidare i sista meningen orden"med beaktande av traktatens ändaraål och syfte", vilka saknademotsvarighet i ILC:s utkast. I art. 34 faststäUs den allmänna regeln att entraktat inte skapar vare sig förpliktelser eUer rättigheter för en tredje statutan dess samtycke. För uppkomsten av en förpliktelse för ttedje statkrävs enligt art. 35 att ttaktatp arterna avsett att genom en bestämmelse ittaktaten fastställa en sådan förpliktelse och att tredje staten uttryckligtoch skriftligt accepterat förpliktelsen. En rättighet uppkommer för ttedje stat enligt art,36, ora traktatparterna avsett att genom en bestämraelse i ttaktaten bevUjatredje stat rättigheten i fråga och ttedje staten saratyckt därtUl. Om inteannat föreskrivits i ttaktaten, antages i detta faU tredje staten samtycka, sålänge inte motsatsen visar sig vara fallet. I artikelns mom, 2 föreskrivs att ttedjestaten vid utövande av rättigheten skaU iaktta de vilUcor härför, som traktatenanger eller sora faststäUts i enlighet raed ttaktaten. ILC konstaterade i sina kommentarer tUl dessaartiklar att det var en omstridd fråga humvida grundsatsen att en ttaktat interaedför förpliktelser eller rättigheter för tredje stat gäller undantagslöst,Inora koraraissionen rådde enighet ora att en traktat i sig själv aldrigskapar förpliktelser för stater sora inte är parter. När de i art, 35 angivnavillkoren för en förpliktelses uppkorast var uppfyllda, förelåg i själva verketen ytterligare överenskoraraelse raellan traktatparterna å ena sidan ochtredje staten å den andra. Den rättsliga gnraden för förpliktelsen var intesjälva ttaktaten utan den korapletterande överenskoraraelsen. Även raed ensådan syn på saken var detta dock ett fall där en besläraraelse i en raeUanvissa stater uigången ttaktat blev direkt bindande för en annan stat, somvarken var eller blev part i traktaten. Några stater hade i sina yttranden ifrågasatt, oraregeln i art. 35 kunde gälla i det fall att bestäramelser i en traktatpåtvingades en angri-parstat. Enligt koramissionens raening låg ett sådant faUutora raraen för den i artikeln fastslagna principen, fömtsatt att atgärdemaraot angri-parstaten stod i överensstäraraelse med , En majoritet avkoramissionens raedleraraar hade funnit att i konventionen borde intagas ettallmänt förbehåll rörande de förpliktelser i förhållande till en traktat, somkunde uppstå för en angriparstat till följd av åtgärder vidtagna i enlighetmed , Detta förbehåll återfinns i konventionens art. 75. ILC förklarade vidare att det inom koramissionenhade rått olika meningar i frågan humvida en traktat i sig själv kunde getredje stat rättigheter. Bland kommissionens medleramar hade en gmpp ansettatt en traktat, om parterna avsåg det, kunde ha denna verkan, fast tredje statengivetvis inte var skyldig att acceptera eUer utöva rättigheterna. En annan gmpphade menat att ingen verklig rättighet förelåg för en stat sora inte var part,såvida eller så länge den inte accepterade den erbjudna rättigheten. Enligtderas raening krävdes aUtså liksom i fråga om förpliktelser någon form avytterligare överenskommelse. Kommissionen hade eraeUertid funnit skUlnadenmellan dessa uppfattningar vara huvudsakligen teoretisk. Den förra gmppenmedgav att ett avböjande av rättigheten inte behövde vara uttryckUgt utan ivissa faU kunde ske indirekt genom underlåtenhet att utöva rättigheten. Denandra gmppen medgav å sin sida att tredje statens accepterande av rättigheteninte behövde vara uttryckligt. Enligt kommissionens raening ledde därför debåda uppfattnragarna i de flesta faU till praktiskt taget samraa resultat.Kommissionen hade gett art. 36 en utformning sora raotsvarade de praktiskakraven och inte innebar ett ställningstagande tUl frågan hum- vidarättigheten skapades genom traktaten eUer genom tredje statens saratycke. Den iartikeln angivna presurationen för tredje statens saratycke gav nödvändigflexibitet åt regeln i faU där rättigheten var avsedd att gäUa till förmån förstater i allmänhet eUer en större gmpp av stater. Vid konferensen antogs art. 34 utan ändring. Islutet av art, 35 tullades ordet "skriftUgt" och i andra meningen avart, 36 mora, 1 orden "såvida icke traktaten föreskriver annat". Flera stater riktade vid konferensen kritik raotbestäraraelsema i art, 36:1 ora uppkomsten av rättigheter för tredje stat,ansåg att en sådan rättighet inte uppkom genora ett presuraeratsamtycke av tredje stat utan snarare förutsatte att den utövades av denna stat.Enligt dess uppfattning överensstämde ILC:s förslag knappast raed statspraxis. föreslog en strykning av andra raeningen i art, 36:1, enligt vUkentredje staten skaU presuraeras saratycka tiU rättigheten. Med hänsyn till bl.a. att rättigheter i de flesta traktater var intimt förbundna raedförpliktelser innebar denna presuration enligt den finländske delegatensraening ett farUgt avsteg från huvudregeln i art, 34. ILC;s argument attpresumtionen gav nödvändig flexibUitet åt regeln i art. 36:1 fann han inteövertygande. Precision var att föredraga fraraför flexibiUtet i detta fall.Flera andra delegationer talade för det finländska förslaget, vilket dockavslogs av konferensen. För återkaUande eller ändring av tredje statsförpliktelser krävs enUgt art. 37 ttaktatparternas och tredje statensömsesidiga saratycke, ora inte annat visas vara överenskoraraet. FöråterkaUande eller ändring av en rättighet som uppkommit för tredje stat krävsdenna stats saratycke, ora det visas ha varit avsett att rättigheten inteskulle vara återkaUelig, ILC förklarade i sin koraraentar att konunissionenansett örasesidigt saratycke böra krävas inte endast när tredje staten självönskade att en förpliktelse skuUe återkaUas eUer ändras utan även när det vartraktat-partema som tog initiativet därtiU, Tredje statens saratycke kunde kanskeförefaUa onödigt, ora ttaktatpartema helt enkelt viUe befria tredje staten frånförpliktelsen. Koraraissionen hade eraeUertid ansett att så enkla fall skullebli säUsynta. Man raåste räkna raed att tredje statens förpliktelse i de flestafall ingick i ett raera koraplicerat sammanhang, sora gjorde det önskvärt attvarje ändring av förpliktelsen skuUe ske med ömsesidigt samtycke. Situationen var en annan, när en rättighetuppkonorait för tredje stat. Det var önskvärt att stater inte skulle avhåUasfrån att skapa rättigheter tiU förmån för tredje stater, särskUt när det gäUdesådana frågor sora sjöfart i internationella farleder, av fruktan att förlorasin handlingsfrihet i fraratiden. Det var å andra sidan av inte mindre viktatt sådana rättigheter skulle ha en viss fasthet och stadga.