prop · FX0333 · 1974-12-31 00:00:00 — betonar att, om det när avtalet träffas inte är klartvilket regelsystem som skall tillämpas på avtalet, detta leder till svåraproblem bl. a. vid bestämmandet av vilka regler som skall tillämpas, omfraktavtalet inte uppfylls. Förbundet anser att frågan om tillämplig lag måsteavgöras i samband med att avtalet ingås. Denna åsikt står inte oemotsagd.Sålunda framhåller näringsUvsorganisationerna att utredningens tolkningundanröjer den tveksamhet som rått på denna punkt och att tolkningenär ägnad att främja enhetlighet beträffande ansvaret vid utrikes och inrikes lastbilstransporter. 1 en del fall är det onekhgen så att valet avtransportmedel är av underordnad betydelse för transportkunden och att dennesintresse i stället är koncentrerat på att godset kommer fram i rätt tid ochtill rätt plats och i oskadat skick. Valet av transportmedel överlåts därföribland tiU fraktföraren vilket medför att det vid själva avtalstillfället kanvara oklart, vilka regler som skaU gäUa för transporten. 1 sådana situationerfår parterna anses vara överens om att avtalet, för den händelse transportenfaktiskt utförs med vägfordon, skall vara ett vägtransportavtal och underkastatde regler som gäller för sådana avtal, medan det, om transporten i stället skermed t. ex. flyg, skall anses vara ett avtal om flygtransport och underkastat deregler som gäller för sådana transporter. Däremot kan det inte ansesÖverensstämma med de rättspolitiska värderingar, som ligger till grund förlagstiftningen, att låta vägtransportlagen bli tillämplig endast i de fall dåparterna från början uttryckligen har slutit avtal om lastbilstransport. 1 såfall skulle transportören genom att låta frågan om transportmedel stå öppenkunna undgå att de i transportkundens intresse meddelade tvingandebestämmelserna blir tillämpliga. Såsoin utredningen uttalat bör därför i dessafall det faktiskt använda transportmedlet i regel bli avgörande för bedömningenav avtalets innebörd och vilka regler som skall tillämpas på detta. Om emellertid transportören väljer att utföra transportenmed ett transportmedel som avsändaren inte haft anledning räkna med ställer sigsaken något annorlunda. 1 sådant fall torde inte de regler som gäller för detanvända transportmedlet utan vidare kunna anses tillämpliga, i vart fall inte iden utsträckning som dessa regler är mindre förmånliga för transportkunden ände regler som han haft anledning räkna med skulle komnia till användning. a. ha bestämt omfattningen av sitt varuförsäkringsskydd medutgångspunkt i att transportören skuUe bära en större del av transportrisken.Det är därför inte möjligt att konstruera lagen på sådant sätt att den görstillämplig på alla transporter som faktiskt utförs med vägfordon. Att göranågot bestämt uttalande om hur den berörda situationen skall lösas är intemöjligt. Det blir här fråga om en tillämpning av allmänna avtalsrättsligagrundsatser med hänsyn tagen till omständigheterna i det särskilda fallet.Detsamma gäller den av speditörförbundet vilka regler som skalltillämpas beträffande fraktförarens ansvar, om transportmedlet inte harbestämts i avtalet och transport av det mottagna godset över huvud taget intepåbörjas. Avtal om godsbefordran enhgt vägtransportlagen kan inteanses föreligga i de fall dä godstransporten endast innebär uppfyllandet av enförpliktelse som är sekundär i förhåUande tiU ett avtals huvudsyfte. Det ärsålunda inte avsett att lagen skaU tiUämpas på gods som vid resa med buss ellerbil medförs av passagerare. Inom transporträtten skiljer man ocksåtraditionellt mellan gods och resgods. Ej heller är lagen tUlämplig på sådanavarutransporter som säljare vid fullgörandet av ett köpeavtal utför då hanforslar gods till en köpare på annan ort. Har transporten föranletts av ettfristående befordringsavtal StäUer sig saken annorlunda. Frågan huruvida ettsådant avtal skall anses träffat får avgöras med hänsyn till omständigheterna ivarje särskilt fall. Frågan om lagens tillämplighet när en befordran medvägfordon är accessorisk till befordran med annat transportmedel behandlasunder 3 § och när sådan befordran ingår som ett led i en kombinerad transportunder 4 §. bör utanför lagens tillämpningsområde falla sådana transporter sombara avser bortforsling av snö, sopor, schaktmassor och liknande. Utredningenanser emellertid att det även med avseende på sådant gods kanförekomma att ett fraktavtal måste anses föreligga, t. ex. om snö transporterasför en idrottsförenings räkning att användas vid en skidtävling. Med anledningav utredningens uttalanden vUl jag framhålla att för att lagen skall varatillämplig krävs att det föreligger ett fraktavtal. Redan härav följer attlagen inte är tillämplig på bortforsling t. ex. avavfaU från en fabrik, ombortforslingen endast utgör ett moment i ett avtal som går ut på att omhändertaavfallet vid fabriken. Däremot är det enligt min mening knappast möjligt attvare sig uttryckligen eller genom motivuttalanden avgränsa lagens tillämpningsområdemed utgångspunkt i synpunkter som närmast rör huruvida godset representerar ettekonomiskt värde eller ej. Utredningens uttalanden visar också att en sädangränsdragning medför åtskilliga oklarheter. Lagen måste därför i princip ansesomfatta avtal om transport av alla slag av gods, såvida inte särskUt undantaghar gjorts i lagen (jfr 2 §). En annan sak är att transportens särskilda naturkan motivera att avtal får träffas om avvikelser från de tvingandeansvarsreglerna (5 §), att fraktsedel ej behöver upprättas därför att dettainte är brukhgt vid den typ av transporter som är i fråga (7 §) eUer attansvarighetsreglerna i praktiken saknar betydelse därför att godset inte harnågot ekonomiskt värde. Som exempel på regler som kan vara av verklig betydelsei de nämnda faUen kan nämnas reglerna om avsändarens upplysningsplikt vid avtalom transport av farligt gods, t. ex. kemikalieavfaU, och hans ansvar för skadasom kan drabba fraktföraren med anledning av sådan transport. Utredningen berör i betänkandet gränsdragningen mellanfraktavtal och avtal om lega och uttalar att, om en fordonsinnehavare ställerfordon och förare tiU förfogande, avtalet torde få anses falla utanför lagenstiUämpningsområde, om avtalet har övervägande karaktären av lega. Detta uttalande kritiseras av flera remissinstanser.Sveriges advokatsamfund uttalar som sin uppfattning att det är långt ifrånsjälvklart att avtal om godsbefordran inle skall anses omfatta de faU dålaslbU med förare ställs till varuhavarens förfogande. Under allaomständigheter lär det enligt advokatsamfundels uppfattning föreligga behov avregler rörande fraktförarens ansvarighet även i situationer som ter sig somlega av lastbU. Det finns inga principiella skäl varför fraktförarens ansvar isådana fall skall regleras annorlunda än då avtalet är att anse som ett rentfraktavtal. och geruttryck för en liknande uppfattning. 1 sitt yttrande uttrycker advokatsamfundetockså oro för att den skiUnad mellan fraktavtal och legoavtal, som utredningenförordat, kommer alt ge upphov lUl stora svårigheter. Delta blir särskUtpåtagligt om lagen görs tvingande. betonar att det i så faUinte får förekomma all lagen kringgås genom att avtal rubriceras som avtal omlega när det faktiskt rör sig om ett fraktavtal. För egen del vill jag starkt framhålla att lagenstvingande reglering är avsedd att vinna tillämpning på alla avtal som går ut påalt verkstäUa en godsbefordran. Det är därför uppenbart att lagens bestämmelserinle får sättas ur spel genom att parterna betecknar ett avtal om godsbefordransom legoavtal. Frågan om ett transportavtal eller ett legoavtal föreliggermåste bedömas med hänsyn tiU avtalets sakliga innebörd. Den omständigheten attfordonsinnehavarens ersättning bestäms som går åt för att fullgöraett visst uppdrag är inte avgörande för huruvida lagens regler skall tillämpas.Ett avtal bör emellertid bedömas som legoavtal och inte som transportavtal omtransportkunden har ett så avgörande inflytande över det sätt på vilketfordonet utnyttjas och förarens arbetsviUkor att det med hänsyn tUlfordonsinnehavarens begränsade möjligheter alt kontrollera och påverkabefordringen inte är rimligt all upprätthålla de tvingande ansvarsreglerna ilagen. Den omständigheten att transportkunden leder arbetet med lastning,stuvning och lossning av godset har emellertid inte någon avgörande betydelse.Detta följer redan av bestämmelsen i 29 § första stycket c). Att närmare angeförutsättningarna för att ett avtal skaU bedömas som legoavtal och inte somtransportavtal är inte möjligt. 1 sista hand måste det ankomma pårättstUlämpningen att med hänsyn till omständigheterna i det enskUda fallet draupp gränsen mellan de bägge avtalstyperna. Lagen är tillämplig endast på transporter som avserbefordran mellan eller inom orter i . Utanför lagens tillämpningsområdefaller sålunda all befordran som sker från en ort i tUl utlandet ochfrån en i utlandet belägen ort tUl . Beträffande sådana transportergäller CMR-lagen. 1 andra stycket har tagits upp en särskild erinran om attsärskilda bestämmelser gäller för avtal om godsbefordran som är underkastatCMR. CMR-lagen tillämpas inte bara på transporter till eUer från utanockså på befordran till eller från främmande stater som tUlträtt CMR. Detta innebäratt praktiskt tagel aU godsbefordran på väg mellan europeiska stater reglerasav CMR. Lagen om inrikes vägtransport och CMR-lagen täcker sålunda i stortsett all godsbefordran på väg mot vederlag som kan bli föremål för tvistinför svensk Det kan naturligtvis inte uteslutas att talanväcks vid svensk domstol med anledning av en nationell befordran i en främmandestat eller en internationell befordran, som inle regleras av CMR. Skulledomstolen finna att svensk lag skaU tiUämpas på befordringen, något somundantagsvis kan tänkas förekomma även om parterna inte uttryckligen avtalat omtillämpning av svensk lag, torde vägtransportlagen resp. CMR-lagen fä gesanalog tUlämpning. I enlighet med vad som anförts i den allmänna motiveringen(avsnitt 6.3) innehåller denna paragraf en bestämmelse om undanlag från lagenstUlämpning med avseende på sådana befordringar för vUka elt väl fungeranderegelsystem redan är i kraft eller för vilka avsevärt annorlunda regler än denu föreslagna erfordras med hänsyn tUl befordringens speciella karaktär.Paragrafen motsvarar 2 § utredningsförslaget. 1 första stycket har tagits upp bestämmelsen att lageninte gäller beträffande postbefordran, begravningstransporter och befordran avflyttsaker. Som utredningen framhållit kan dock undantaget för "postbefordran"inte anses omfatta godsbefordran med postdihgens. Det har inte ansettsnödvändigt att särskilt ange detta i lagtexten 1 andra stycket föreskrivs att lagen ej heller ärtUlämplig på vägtransport som är underkastad det internationellajärnvägsfördraget () eller som järnväg i annat fall utför inom tiUfullgörande av ett avtal om järnvägstransport. är tillämplig på sädan vägbefordran som utförs ianslutning tUl en internationell järnvägsbefordran, under förutsättning attvägtransporten utförs på en billinje som upptagits i den av Centralbyrån förinternationella järnvägstransporter förda listan över de linjer som ärunderstäUda . För del gäller f. n. att på denna lista uppförtsbUlinjen . Utöver befordran som omfattas av avserundantagsbestämmelsen i andra stycket de fall där järnvägen till en del måsteutföra transporten med lastbil, på grund av trafikhinder eller därför attjärnvägslinjen är nedlagd. Vidare avses s. k. accessoriska transporter, dvs.fall där järnvägen åtar sig att med lastbil befordra godset tUl eller fränjärnvägen. Detta överensstämmer med vad som redan nu gäller enligt 1 §järnvägstrafikstadgan. Om för- eller eftertransporten avser en längre sträcka,torde denna dock inte kunna anses ske "tiU fullgörande av avtal ombefordran av gods på järnväg". 1 stället får avtalet då bedömas som enkombinerad väg- och järnvägsbefordran, där vägtransportreglerna skalltillämpas på vägtransportdelen. Eftersom järnvägstrafikstadgan generellt settär något förmånligare för transportkunden och vägtransporllagen inte hindraren fraktförare från att åta sig ett längre gående ansvar än lagen föreskriver,föreligger det emellertid inget hinder för att järnvägen åtar sig ansvar enligtjärnvägstrafikstadgan för hela transporten. CMRs tiUämpning är begränsad till att avse befordran somutförs med sådana motorfordon, sammansatta fordon, släpfordon och påhängsvagnarsom avses vägtrafikkonvention. Den omfattar således inte transportmed t. ex. motorredskap. Som angivits i den aUmänna motiveringen (avsnitt 6.3)har en sådan begränsning av tillämpningsområdet inte ansetts önskvärd för inrikestransporternasdel. 1 denna paragraf föreskrivs därför att med uttrycket "fordon"skall avses vae slag av fordon som används för befordran av gods på väg. Detkan synas onödigt att ta upp en särskild bestämmelse härom i lagen. Den hardock tagits med för att del klart skall framgå att fordonsbegreppet i denna laginte överensstämmer med vad som gäller enligt CMR-lagen. Paragrafen svarar mot3 § utredningsförslaget. Som nämnts innebär denna skillnad mellan inrikeslagen ochCMR-lagen praktiskt sett att även transport med motorredskap faller underinrikeslagens tillämpningsområde. Den omständigheten att lagens fordonsbegrepp omfattarmånga olika slags fordon innebär dock inte att varje befordran som faktisktutförs med något av dessa fordon regleras av lagen. En förutsättning för lagenstillämplighet är nämligen att det föreligger ett avtal om godsbefordran på vägi egentlig mening. Det förhållandet att lagens fordonsbegrepp omfattar t. ex.truckar innebär alltså inte att godshantering i en godsterminal som utförs meden truck utan vidare omfattas av lagen. Eftersom vägtransportörens ansvar förgodset gäller från godsets mottagande till dess det lämnas ut,är lagen emellertid tillämplig på skador vilka uppkommer vid sådan lastning ochlossning som utgör ett led i ett vägtransportavtal. Godshantering i samband meden vägtransport måste alltså skiljas från godshantering som sker utan sambandmed ett vägtransportavtal. Motorredskap används i stor utsträckning för lastning ochlossning av fartyg, järnvägsvagnar och luftfartyg. Detta arbete utgör dä oftaett led i det transportavtal som ligger till grund för befordringen medrespektive transportmedel. Vägtransportlagen är givetvis inte heller avsedd attreglera dessa fall. Denutvidgning av fordonsbegreppets innebörd som departementsförslaget innebärmedför att lagen även blir tillämphg på godsbefordran som utförs med cykeleller med hästanspänt fordon. Denna paragraf innehåller bestämmelser om lagenstillämplighet i de fall då vägfordonet med pålastat gods under en del avtransporten befordras med annat transportmedel. Paragrafen motsvarar 4 § utredningsförslaget. Enligt CMR (art. 2) bibehåller ett avtal om godsbefordranpå väg sin karaktär av vägtransportavtal även om befordringen delvis utförs med hjälp av fartyg, järnväg eller luftfartyg underförutsättning att godset under denna del av transporten inte lossas frånvägfordonet. Lossas godset av det skälet att befordringen inte kan utföras påöverenskommet sätt (jfr art. 14) är CMR dock alltjämt tillämplig. Bestämmelsenatt konventionen vid denna speciella form av kombinerade transporter ärtillämplig på befordringen i dess helhet gäller dock inte utan inskränkning.Sålunda kan andra ansvarsregler bli tiUämpliga, om det visas att sakskada eUerdröjsmål med godsets utlämnande inte orsakats av åtgärd eller underlåtenhet avfraktföraren utan beror av händelse som kunnat inträffa endast under och pågrund av befordringen med det andra transportmedlet. 1 detta fall skall vägfraktförarensansvarighet bestämmas på det sätt varpå den andre fraktförarens ansvarighetskulle ha bestämts om avtal slutits mellan avsändaren och den andrefraktföraren om befordran av godset i enlighet med de tvingande regler somgäller för befordran med det aktuella transportmedlet. 1 den mån det saknastvingande regler för befordran med detta transportmedel, skall CMR tillämpas. 1 enlighet med vad som tidigare anförts (avsnitt 6.3) haren motsvarande bestämmelse, ehuru i en något förenklad form, tagits med ilagförslaget. Beträffande innebörden av det använda uttrycket"tvingande regler" påpekar utredningen att härmed avses inte barasådana regler som över huvud taget inte kan åsidosättas genom avtal, vare sigtill lastägarens eller fraktförarens förmån, utan även regler som är tvingandeendast i den bemärkelsen att de hindrar avtal som minskar fraktförarens i lagangivna ansvarighet. För att understryka detta förhållande föreslår utredningenatt i lagtexten används formuleringen "lagregler, som gäller för befordranmed detta transportmedel, såvitt de ej kan åsidosättas genom avtal som medförinskränkning av fraktförarens ansvarighet". Denföreslagna preciseringen av vad som skall avses med "tvinganderegler" har kritiserats under remissbehandlingen. Kritiken skaU ses motbakgrunden av att sjölagen i dess nuvarande utformning principiellt utgår frånatt bortfraktaren bär ett generellt och obegränsat culpaansvar (118 §) men atthan enligt 122 § har rätt att inskränka sin ansvarighet intill vad som gällerenligt den tvingande regleringen i konossementslagen (1936:277). Dennakonstruktion av ansvarsreglerna i sjölagen har emellertid övergivits i dettill avlämnade förslaget till nya regler om godsbefordran tillsjöss (jfr prop. Dessa regler avses träda i kraft för inrikes ochinternordisk fart . 1 de nya bestämmelserna slås direktfast i vilken utsträckning bortfraktaren bär ett tvingande ansvar och någotförbehåll mot detta ansvar kan bortfraktaren i regel inte ta Gfr 118 och 120 §§samt 168 § första stycket). Samma konstruktion av ansvarsreglerna används ikonossementslagen och i den lagstiftning som reglerar transport med järnväg ochluftfartyg. Jag har därför funnit att den av utredningen föreslagna preciseringenav begreppet "tvingande regler" bör godtas. ö. med den tolkning av konventionen på denna punkt som angivitsi förarbetena till CMR-lagen (prop. 1968:132 s. 25). 1 denutsträckning de regler som gäller för det andra transportmedlet är dispositivaskall emellertid vägtransportlagens regler tillämpas. Detta gäUer t. ex. detpraktiskt viktiga fallet att en lastbU befordras på ett fartygs däck. Enligt168 § andra stycket sjölagen i den nya lydelsen kan redaren nämligen frita sigfrån allt ansvar för däckslast. 1 första stycket har tagits upp huvudregeln att lagen ärtillämphg på befordringen i dess helhet även om den delvis utförs med hjälp avfartyg, järnväg eller luftfartyg under förutsättning att godset inte lossasfrån vägfordonet under befordringen. 1 ett fall kan godset dock lossas frånfordonet utan att detta medför att andra regler blir tillämpliga. Detta falltar sikte på den situationen att hinder uppkommer mot att utföra befordringen påöverenskommet sätt. 1 utredningens förslag till lagtext har detta undantagsfallangivits genom en hänvisning tUl 2 1 § utredningsförslaget (motsvarande 22 §departementsförslaget). 1 departementsförslaget föreslås i stället enformulering som direkt anger den situation som avses med 21 §utredningsförslaget, nämligen att det inte varit möjligt att utförabefordringen pä överenskommet sätt. Den föreslagna ändringen innebär sålundaingen ändring i sak. Bestämmelsen i första stycket innebär bl. a. att vägtransporlörenstransportansvar skall bestämmas enligt reglerna i vägtransportlagen även omförlust, skada eller dröjsmål har uppstått t. ex. medan lastbilen befordras påen färja. 1 andra stycket har tagits upp bestämriielsen att fraktförarensansvar i vissa fall dock skall bestämmas enligt de tvingande bestämmelser somgäller för befordran med det andra transportmedlet. För att dessa andra reglerskall vinna tillämpning måste det visas förutom att skadan eUer dröjsmåletuppstått under befordringen med det andra transportmedlet - att skadan eUerdröjsmålet inte härrör av handling eller underlåtenhet från vägfraktförarenssida utan beror av händelse som kunnat inträffa endast under och på grund avbefordringen med det andra transportmedlet. Bestämmelsen i andra stycketinnebär således att vägfraktföraren inte går fri från ansvarighet gentemotlastägaren om han visar att skadan beror på fel eller försummelse från denandra fraktförarens sida, dvs. i det förut angivna exemplet från redarens sida,utan att ansvarigheten skaU bestämmas enligt de sjörättsliga reglerna. Denomständigheten att ansvaret skaU bestämmas enligt sjörättshga regler, omskadeorsaken uteslutande kan hänföras till sjö-befordringen, torde dock ipraktiken ofta medföra att vägfraktföraren går fri från ansvarighet. Enligt desjörättsUga reglerna inträder nämligen inte ansvarighet för skada som beror påfelaktig navigering av fartyget eller brand, som ej vållats av redaren själv.Effekten av regeln blir att lastägarens krav mot vägtransportören behandlas påsamma sätt som om denne själv ingått avtal med redaren om sjötransport avgodset samt att vägtransportören generellt sett blir skyldig att betala enersättning till lastägaren som motsvarar vad han regressvis kan få tillbaka avredaren. Om skadan hka väl kunde ha inträffat under vägtransporten eller omskadeorsaken är okänd skall vägtransportörens ansvar emellertid bestäm- mas enhgt vägtransporllagen. Bevisbördan för attskadeorsaken är att hänföra uteslutande till befordringen med det andratransportmedlet åvilar den som gör gäUande att undantagstegeln i andra stycketskall tillämpas. Entillämpning av andra regler än vägtransportlagens förutsätter också att dessaandra regler är tvingande i den meningen att de inte kan åsidosättas genomavtal som inskränker fraktförarens ansvarighet. Som inledningsvis nämntsinnebär detta att om lastbilen befordrats som däckslast ansvaret ej skallbestämmas enligt de sjörättsliga reglerna utan enligt vägtransportlagen, ävenom skadan uteslutande är att hänföra till sjöbefordringen. Utredningenhar särskilt framhållit att CMRs bestämmelser om kombinerade transporterknappast kan anses tillämpliga i andra fall än då befordringen som helhetbetraktad framstår som en vägbefordran. Är den dominerandeIransportprestationen en sjötransport och har konossement på godset utställtstorde enligt utredningens uppfattning CMR inte kunna tillämpas, även omtransportören också åtagit sig transport av godset med vägfordon tilllastningshamnen och från lossningshamnen och godset även på sjösträckan föreslastat på vägfordonet. Detta uttalande har kritiserats av Sverigesadvokatsamfund och , vilka hänvisar till att det ärvanligt att gods transporteras med CMR-fraktsedel över med någon av defärjor som går i regelbunden trafik mellan och resp. Hollandoch . Enligt de nämnda remissinstansernas mening är det en vedertagenuppfattning att CMR är tillämplig såväl på landsvägsbefordringen till och frånlastnings- resp. lossningshamnen som på sjösträckan. Det börtill en början framhållas att den bestämmelse i CMR, som utgjort förebilden fördenna paragraf, bara är tillämplig om godset under sjötransporten (resp.järnvägs- eller flygtransporten) befinner sig kvar på vägfordonet, antingen pålastbil med eller utan släpfordon eller enbart på släpfordon. Bestämmelseninfördes i konventionen på engelskt förslag och föranleddes av att bl. a. allavägtransporter mellan och kontinenten måste kombineras med sjö- ellerlufttransport över . Den har aldrig varit avsedd att lösa annatän de problem som uppstår när vägfordonet under en kortare del av transportenmåste föras ombord på annat transportmedel. En förutsättning för desstillämpning måste därför, såsom utredningen uttalat, vara att transporten somhelhet framstår som en vägtransport. Om transporten däremot huvudsakligen är ensjötransport och de accessoriska vägtransporterna är av underordnad betydelsekan transporten inte anses falla under CMRs tvingande reglering. En annan sakär att parterna har möjlighet att, såsom sker i den nämnda Nordsjötrafiken,avtala om att CMR skall tillämpas pä transporten i dess helhet.