prop · FX03168 · 1974-12-31 00:00:00 — Under dessa förhållanden fann jagatt ett underställningsförfarande tiU Kungl. Maj:t eller ett besvärsinstitutmed regeringen som sista instans inte var erforderligt. Mitt uttalande isistnämnda fråga äger i princip gUtighet även såvitt rör den nuföreslagna kreditpolitiska lagstiftningen. Med hänsyn tUl det anförda anser jagmig kunna godtaga utredningens förslag att talan inte får föras raotriksbankens beslut. Någon bestänunelse ora tillsyn har inte tagits raedi utredningens förslag. Utredningen raotiverar detta raed att kreditinstitutenredan står under offentiig tillsyn enligt särskUda bestäraraelser.Tillsynsrayndighet är försäkringsinspektionen för försäkringsbolagen och iövrigt bankinspektionen. Bland tUlsynsrayndighetens åligganden ingår att vaka överatt instituten följer de bestämmelser som gäller för deras verksarahet. Detligger enligt utredningens uppfattaing också i sakens natur att ,ora den raisstänker att raeddelad föreskrift överträtts, kan påtalaförhållandet för tiUsynsrayndigheten och begära dess hjälp. kanockså aUraänt påkalla tUlsynsmyndighets bistånd vid utformning av föreskriftenligt lagen och vid kontroll av dess efterlevnad. Bankinspektionen tar upp nämnda fråga och föreslåri klarhetens intresse att den tillsyn sora påkallas av den kreditpolitiskalagstiftningen eller av föreskrifter och rekoraraendationer, sora riksbankeneljest utfärdar, skall i överensstäraraelse raed hittillsvarande praxisprimärt åvila i dess egenskap av ansvarig rayndighet förkreditpoUtiken. Detta utesluter enligt bankinspektionen inte en på sararådraellan och inspektionen grundad arbetsfördelning eller medverkanfrån inspektionens sida då så är praktiskt lämpligt. Skall lagstiftningen fylla sitt syfte måstesjälvfallet dess efterlevnad kunna kontrolleras. Det är därför nödvändigt meden effektiv tUlsyn. Denna bör utövas dels av , dels av derayndigheter som i andra sammanhang har att utöva tillsyn över de institut somberörs av lagstiftningen. Med hänsyn till ochtillsynsrayndigheternas funktion i sararaanhanget är det självfallet avintresse att korapetenskon-flikter inte uppkommer, eftersora detta bl. a.skulle kunna leda tiU minskad effektivitet vid tillsynen. Enligt min uppfattningbör tillsynen därför kunna lösas så att svarar för att efterlevnadsker av de rent kreditpolitiska funktionerna och av de av utfärdadeföreskrifterna, under det att de statliga tillsynsmyndighetema har att utövatillsyn i de avseenden sora rör allmän bank- resp. försäkringslagstiftning.Skulle i något sararaanhang oklarhet råda angående tillsynen bör frågan kunnalösas efter sararåd raellan de berörda tillsynsorganen. Vad jag nu sagtstäraraer också i allt väsentligt raed nu rådande praxis. Med hänsyn till detanförda saknas enligt rain raening anledning att i den nu föreslagna lagen gesärskilda föreskrifter ora tillsyn. Den nya lagen bör träda i kraft den 1 januari 1975.De f. n. gäUande kreditpoUtiska lagarna, som senast förlängts tills vidare,dock längst tUl utgången av , bör upphöra att gälla. Vissaövergångsbestäraraelser behandlas i specialmotiveringen. Utredningen har lagt fram förslag till vissaändringar i banklagstiftningen i fråga om värderingen av obUgationer ibank-instituts balansräkning. F. n. gäller att värdet på obligationer i likhetmed vad som gäller för andra omsätlningstUlgångar inte får sättas högre änverkliga värdet, dvs. i förevarande fall raarknadsvärdet. För sparbankernagällde en särbestämmelse sora innebar att svenska, fullgodaräntebärande obUgationer fick bokföras till högst visst schematiskt beräknatvärde (medeltalsvärde), grundat på medelrän-lan på s.k. guldkantade obligationer, dvs. obligationer sora utfärdats av staten,hypoteksbanken och stadshypolekskassan. Vid en nedgång i obligationskursernatill följd av högre ränteläge kunde sparbankerna därmed anpassa obligationernasbokvärde till det nya raarknadsvärdet genora successiva nedskrivningar. Påförslag av bankinspektionen togs särbestämmelsen bort i samband med den år 1969genomförda samordningen av bankinstitutens rördseregler. Ändringen motiveradesmed att anledning dåmera saknades att betrakta sparbankernasobligationsplaceringar på annat sätt än övriga bankinstituts och att det intelängre fanns något större behov av en särbestämmelse för sparbankerna (seprop, 1968:143 s, 253 f). Övergångsvis fick sparbankerna dock rätt att tillämpasärbestämraelsen t, o. ra. Mot bakgrund av behovet av att bankinstitutenengagerar sig på kapitalraarknaden genom förvärv av långfristiga obligationerföreslår utredningen att för samtiiga bankinstitutsgrupper införs ensärbestämmelse av den karaklär som tidigare gällde för sparbankema. Förslagetinnebär att värderingen av bankernas innehav av fullgoda obligationer skall fågrundas på medelräntan på statsobligationer.Obligationernas raedeltalsvärde skall fastställas av bankinspektionen. Utredningens förslag har i allraänhet godtagitseller lämnats utan erinran av remissinstanserna. I skrivelse den 14 augusti1974 till Kungl. Ma3:t hemställer sparbanksföreningen att värderingsreglerna isparbankslagen ändras i linje med vad utredningen föreslagit, så attde kan tUlämpas redan i bokslutet för . Föreningen framhåller bl, a,att sparbankernas ökande obligationsinnehav i förening med de av räntehöjningeni föranledda sänkta marknadsvärdena medfört, att sparbankerna nuhar ett betydande nedskrivningsbehov på sina obligationsportföljer. Vid ännuen räntehöjning med åtföljande ytterligare sänkning av raarknadsvärdena skulleett antal sparbanker koraraa i en raycket svår situation. Sparbankernasobligationsinnehav är i huvudsak att betrakta sora en långsiktig placering.Med hänsyn härtill och till den långsiktiga kursutvecklingen raedför den nuvarandevärderingsregeln enligt föreningen oraotiverade påfrestningar på sparbankernasnedskrivningsreserver och ekonoraiska resultat. Även bankinspektionen tillstyrker utredningensförslag att bankinstitulen ges raöjlighet att i fråga ora värdering avobligationer successivt anpassa sig efter ändrade räntelägen. Enligtinspektionen bör den nya bestämmelsen tillämpas endast på obligationer som ärtäckningsfria enligt kapitaltäckningsreglerna i banklagarna, dvs. i huvudsakobligationer sora utfärdats av staten, komraun eller därraed jämförligsamfällighet, hypoteksbanken, stadshypolekskassan, skeppshypotekskassorna samtkreditaktiebolag. Inspektionen anser vidare att den period för vilken medelräntanskall beräknas bör kunna begränsas tUl . Inspektionen föreslår attmedelränteberäkningen beräknas inte enbart på obligationer, som utfärdats avstaten, utan också på obligationer som utfärdats av hypoteksbanken ochstadshypolekskassan. Fördelarna härmed anges vara att även bostadsobligationer fårinverka på medeltalet och att inspektionens arbete skulle underlättasväsentligt, om det material, sora använts i fråga ora sparbankerna, kundeutnyttjas vid de nya beräkningarna. Endast två remissinstanser ställer sig avvisandetill den föreslagna nya värderingsregeln. anser att bankema intebör åläggas placeringar som är oförenliga raed deras verksarahetsinriktning ochatt det är ekonomiskt osunt att i stället lösa probleraen på det av utredningenföreslagna sättet. Kammarrätten i framhåller i sin kritik av denföreslagna bestäraraelsen bl. a. att bestäraraelsen blir gällande oberoende avora något kreditpolitiskt raedel tillämpas eller inte. För egen del vUl jag anföra följande. Av vad jaganfört i ett föregående avsnitt framgår att bankinstitutens raedverkan påkapitalmarknaden är nödvändig i första hand för att tUlgodose bostadsbyggandetsbehov av långfristiga krediter. Detta kan ske genom överenskoraraelser raedbankinstituten eller genora förordnande om placeringsplikt. Senast i maj 1974träffades mellan delegationen för bostadsfinansiering och samtföreträdare för bankinstituten en uppgörelse innebärande att bankerna åtagitsig att bidra raed ca 4 000 railj. för finansiering avfärdiga fastigheter, främst genom förvärv av bostadsobligationer. Såvitt nukan bedömas komraer sådana insatser även i fortsättningen att krävas tillgången på långfristiga bostadslån skall kunnatryggas. De krav sora från sarahäUets sida stäUs på bankernas engagemang påkapitalmarknaden kan emeUertid, som utredningen framhållit och som närmarebelysts av sparbanksföreningen i dess skrivelse, vid fallande obligationskurserleda till betydande påfrestningar för bankernas redovisade resultat. Mot dennabakgrund finner jag det rimligt alt bankerna ges möjlighet till successiva nedskrivningarav obligationsinnehavet enligt den av utredningen föreslagna metoden. Jagförordar därför att en särskild värderingsregel för obligationer införs i detre banklagarna. EnUgt min mening bör regeln, i överensstämmelse medutredningens förslag, kunna tUlämpas på alla fullgodaobligationer som innehas av bankerna. Jag biträder inspektionens förslag attmedelränteberäkningen bör gmndas på obligationer som utfärdats av staten,hypoteksbanken och stadshypolekskassan. Medel-ränteperioden bör i enlighet medutredningens förslag och i likhet med vad som hittiUs tillärapats beträffandesparbankema avse . 1 enlighet med det anförda har inomfinansdepartementet upprättats förslag till 1. lag ora kreditpolitiska raedel, 2. lag om ändring i lagen (1934:437) för riksbank, 3. lag om ändring i lagen (1937:249) ora inskränkningar i rätten alt utbekomma allmänna handlingar, 4. lag om ändring i lagen (1955:183) om bankrörelse, 5. lag om ändring i lagen (1955:416) om sparbanker, 6. lag om ändring i lagen (1956:216) om jordbmkskasserörelsen. Jag har samrått med chefen förjustitiedeparteraentet i fråga ora lagförslaget under 3. Förslagen torde få fogas till statsrådsprotokolleti detta ärende som bilaga 2. Rörande de enskilda bestämmelserna i lagförslagenvill jag ytterligare anföra följande. 8.1Förslaget till lag om kreditpolitiska medel I paragrafen, som svarar mot del av bestämraelsernai 2 § i utredningens förslag, anges vad som är kreditpolitiska medel enligtlagen. Likviditetskrav och kassakrav svarar motlikviditetskvot resp. kassakvot enligt likviditets- och kassakvotslagen.Emissionskontroll och räntereglering svarar mot de instrument sora nubehandlas i ränteregleringslagen. Allraän placeringsplikt har sin raolsvarigheti placeringskvot i den gällande placeringskvotslagen under det att särskildplaceringsplikt används som beteckning på det nya instrument som skall kunnaanvändas för att tUlgodose behovet av byggnadskrediter. Utlåningsreglering ärockså ett nytt medel i den kreditpolitiska lagstiftningen. De kreditpolitiska medlen riktar sig motkreditinstitut av skilda slag. Instituten kan indelas i olika gmpper, alltefter de medel sora kan komma till användning. I paragrafen, som svarar mot delav bestäm- melsernai 2 § i utredningens förslag, definieras de tre begrepp sora idepartementsförslaget används som beteckning på olika gmpper avkre-ditrastitut. En grupp utgörs av bankinstitut, som i detta sammanhangomfattar bankaktiebolagen, dvs. affärsbankema, samt sparbankerna ochcentralkassorna för jordbrukskredit. I detta sararaanhang kan nämnas att enligtbankföreningens raenrag kreditpoUtiskt medel som kan tiUärapas på bankinstitutockså borde kunna avse investeringsbank aktiebolag, eftersora dessverksarahet i väsentliga hänseenden kan anses likartad raed affärsbankernasverksarahet. Jag har emeUertid mte funnit skäl att för investeringsbankenföreslå andra regler än dem som avses gälla för kreditaktiebolag i allmänhet. Med begreppet försäkringsinstitut avses allraännapensionsfonden och försäkringsföretag med svensk koncession. Vad gällerallmänna pensionsfonden komraer de kreditpoUtiska raedel som tUlärapas pådetta institut raed hänsyn till de särskUda placeringsbestämraelser somgäller för fjärde fondstyrelsen enligt 11 § reglementet (1959: 293, ändradsenast 1973: 503) angående allraänna pensionsfondens förvaltning att ipraktiken avse enbart de delfonder som förvaltas av förstatredjefondstyrelserna. Försäkringsföretag avser såväl försäkringsbolag som lyderunder lagen (1948: 433) ora försäkringsrörelse sora företag, på vilka lagen(1950: 272) om rätt för utiändsk försäkringsanstalt att driva försäkringsrörelseär tillämplig. Med hänsyn till understödsföreningarnas begränsade betydelse isararaanhanget har jag inte funnit skäl biträda ett av framfört förslag att den kreditpolitiskalagstiftningens tillämpningsområde bör utvidgas tUl att omfatta också sådanaföreningar. rabegriper dels bank- ochförsäkringsinstitut, dels jordbrukskassa, kreditaktiebolag, lands- ochstadshypoteksinstitutionerna dvs. allmänna hypoteksbank järatelandshypoteksföre-ningar resp. stadsbypotekskassa järatestadshypoteksföreningar särat och Skeppsfartenssekundärlänekassa. Denna paragraf svarar raot 1 § första stycket i detre gällande kreditpolitiska lagarna och 1 § och 3 § andra stycket iutredningens förslag. I första stycket anges lagens karaktär avfullraaktslag. Förordnande ora kreditpolitiskt raedel raeddelas av regeringenefter framställnmg av fuUmäktige i . En allraän föratsättnrag förett förordnande enligt lagen är att behov av det måste föreligga för att demål sora fastställts för penningpolitiska verksarahet skall kunnauppnås. Jag har i den allmänna raotiveringen (avsnht 6.1) framhåUit att medlenlikviditets- och kassakrav särat eraissionskontroll är att anse sora norraalainslag i kreditpolitiken. Allraän och särskild placerings- pliktsamt utlåningsreglering och räntereglering är däremot medel som bör fåtillgripas endast när andra lösningar inte kan användas. Den extraordinäranaturen hos dessa instmraent har i departementsförslaget kommit till uttryckgenora alt i andra stycket angetts att förordnande får meddelas endast omsynnerliga skäl föreligger. Denna paragraf svarar mot 1 § andra stycket såväl ilikviditets- och kassakvotslagen samt placeringskvotslagen sora iutredningsförslaget. Av vad jäg anfört i den allraänna motiveringenframgår att den nya lagen i princip innehåller endast ramar och riktiinjer förtUlärapningen av de olika kreditpolitiska raedlen under det att det skallankoraraa på att efter raeddelat förordnande utforma dedetaljbestäramel-ser som skall gälla. 1 överensstäraraelse härraed anges iparagrafen att utfärdar behövliga föreskrifter i fråga oraanvändningen av kreditpolitiskt raedel. I anslutning till regleringen av varjekreditpolitiskt medel har angetts de viktigare viUkor sora skallange i föreskrifierna. kan självfallet ange ytterligare villkor sorakan vara erforderliga. Iparagrafen ges vissa regler i fråga ora förordnande enligt lagen. I första stycket, som delvis svarar mot 3 § förstastycket i utredningsförslaget, anges att ett förordnande kan avse ett ellerflera kreditpoliiiska medel och omfatta ett eller flera slag av institut. Bl.a. följer av paragrafen sålunda att av förordnande ora kreditpolitiskt raedelskall fraragå, om det avser samtliga institut sora enligt lagen kan orafattasdärav eller om det begränsats till ett visst slag av institut. Begränsning kansåledes t. ex. ske till bankinstitut eller tiU någon av de tre bankinstitutsgrupperna. Andra stycket innehåller bestäramelser omgiltighetstiden för förordnande cch svarar mot 1 § första stycket andra punkteni likviditets- och kassakvotslagen resp. placeringskvotslagen och 5 § andrastycket ränteregleringslagen samt 3 § tredje stycket i utredningens förslag.Bestämmelserna har behandlats i den allmänna motiveringen. Denna paragraf innehåller bestäraraelser som gerriksbanken möjlighet att efter behov differentiera användningen av angivnakreditpolitiska medel. Paragrafen svarar mot 2 § andra stycket i likviditets-och kassakvotslagen och i placeringskvotslagen samt mot 7 § i utredningens förslag. Med tillämpning av punkt 1 kan begränsaanvändningen av ett kreditpolitiskt medel till en eller flera grupper av deinstitut som enligt 1 § ingår i begreppen bankinstitut, försäkringsinstitut ochkredit- institut.Bestäraraelsen får betydelse bl. a. för det fall efter någon tidstillärapning av ett förordnande vUl redan innan en ändring av förordnandetkan ske undanta någon av de institutsgrapper sora angetts i förordnandet. Enligt punkt 2 blir det raöjligt för attundanta ett enskUt institut, ora det är påkaUat av särskUda skäl. Möjligheten enligt punkt 3 att utfärda olikaföreskrifter för skilda institut innebär att exerapelvis kan göraåtskUhiad raeUan olika slag av institut eller raeUan stora och sraå bankereller att särbehandla bankinstitut vars rörelse är av specieU art, t. ex.Sparbankernas Bank och . I detta saramanhang kan också näranasden i avsnitt 6.2 behandlade raöjligheten att stäUa upp ett gemensaratlikviditetskrav på centralkassoma. De i paragrafen upptagnadifferen-tierragsmöjligheterna avser inte emissionskontroU. Av utformningen ideparteraentsförslaget av bestäraraelsema ora detta raedel fraragår attriksbanken har raöjlighet att bestämma tiUärapningsorarådet för eraissionskontrollefter det behov sora föreligger. I paragrafen, sora svarar raot 2 § första stycketförsta punkten likviditets- och kassakvotslagen och 4 § i utredningsförslaget,anges i överensstäraraelse med vad sora f. n. gäller att förordnande kantUlärapas på bankinstituten, dvs. bankaktiebolagen, sparbankema och centralkassornaför jordbmkskredit. Paragraferna svarar mot 35 §§ och 6 § förstastycket likviditets-och kassakvotslagen och 5 § i utredningens förslag. I 8 § ges en allraän beskrivning av instruraentetlikviditetskrav och i 9 § första stycket anges att bestäraraer dentidpunkt t. ex. vid utgången av då kravet skall vara uppfyUt,kravets storlek uttryckt i procent och hur beräknmgen av de likvida tUlgångarnasamt förbindelsema skaU ske. I paragrafens andra stycke anges att vissatillgångar alltid skaU anses sora likvida raedel. Bestäraraelsema harbehandlats i det särskilda avsnittet ora likvidUetskrav, Här skall endasttilläggas att sora lUcvida tUlgångar också skall räknas obligationer utfärdadeav . Denna kassa uppgick istadshypolekskassan. Med obligationer utfärdade av kreditaktiebolag ochavseende bostadskreditgivning åsyftas frärast obligationer sora utgetts avSvensk eller av kreditaktiebolag sora år1972 gått sararaan raed BOFAB (se prop, 1972: 118) och av , 13 1974.1 saml Nr 168 Paragrafen, sora saknar raolsvarighet iutredningsförslaget, innehåller den i avsnitt 6,2 behandlade specialregeln förSparbjrakemas Bank och och stämmer i sak överens medbestämmelsen härom i 4 § andra stycket likviditets- och kassakvotslagen. Innebörden av första stycket är att från detUlgångar, som med tillämpning av 9 § första stycket 3 och samma paragraf andrastycket skall räknas som likvida medel, avdrag skall ske med inlåningen frånsparbanker resp. centralkassor endast i den mån ellerJordbrukets Bank har tUlgodohavande hos sparbanker resp. centralkassor. Följdenhärav blu: att den stora inlåningsskuld som centralinstituten har tUlsparbanker resp. centralkassor i likhet med vad sora f. n. gäller koraraer attjäraställas med inlåning från aUraänheten och således ingå blandcentralinstitutens förbindelser. Av andra stycket fraragår att kan förSparbankernas Bank och faststäUa högre procenttal för likviditetskravetän det i övrigt gällande raaxiraitalet . Någon övre gräns för procenttalethar inte angetts i lagen. Det får sålunda ankoraraa pä att raedhänsyn till rådande läge bedöraa ora och i vad raån ett högre maxiraital skalltiUärapas för de två bankinstituten, I denna paragraf, sora svarar raot 2 § förstastycket andra punkten likviditets- och kassakvotslagen och 4 § i utredningensförslag, anges att kassakrav kan tiUämpas på bankinstituten, Bestäraraelseninnebär, sora jag angett i den allmänna raotiveringen, en utvidgning av detnuvarande tillämpningsområdet genom att i fortsättningen inte enbart affärsbankernautan även sparbanker och centralkassor skaU kunna omfattas av kassakrav, I 8 § likviditets- och kassakvotslagen anges attbankinstituten, oavsett förordnande enligt lagen, har att iaktta debestämmelser ora kassareserv som frans i banklagstiftningen. I enlighet medutredningens förslag har bestämraelsen såsom onödig mönstrats ut ur denkreditpolitiska lagstiftningen. I 12 § anges innebörden av instmmentet kassakravoch i 13 § anges vad har att bestämma med anledning av meddelatförordnande ora kassakrav. Paragrafema svarar mot 7 § likviditets- och kassakvotslagenoch 6 § i utredningens förslag. Bestämmelsema som i förhållande till gäUanderätt innebär den ändringen att bankinstituts in- neliggandekassa skall få jämställas raed institutets raedel som innestår på checkräkningi i den raån bestämmer det har behandlats i denallraänna raotiveringen (avsnitt 6,3), Några bestäraraelser ora utiåningsreglering finnsinte i de gäUande kreditpolitiska lagarna. EnUgt paragrafen, som motsvarar 8 §i utredningens förslag, kan förordnande ora utlåningsreglering avse bankinstitut,varraed enligt 2 § förstås bankaktiebolag, sparbanker och centralkassor förjordbmkskredit. De skilda bankinstituten bör i enlighet raed prracipen omkonkurrensneuttalitet behandlas på ett från konkurrenssynpunkt så långtmöjligt likartat sätt. Som jag frarahåUit i den aUmänna motiveringen kanemellertid skäl föreligga att vid utiåningsreglering liksom vid användning avandra kreditpolitiska instmment differentiera atgärdema för olika bankinstitut.Jämlikt 5 § första stycket kan sålunda regeruigen låta ett förordnande orautiåningsreglering orafatta endast ett eller flera slag av bankinstitut. MedtUlärapning av 6 § kan också begränsa användningen av ifrågavarandekreditpoUtiska raedel tUl ett eUer flera slag av institut (punkt 1) och utfärdaolika föreskrifter för skilda institut (punkt 3). Sora närmare berörs ikommentaren tUl 15 § kan det alltså tänkas att raaxiraibeloppet vid utlåningsregleringbestäras på olika sätt för olika slag av bankinstitut. En differentieringraellan olika institut raåste givetvis gmndas på objektivt sett godtagbaraskäl. För att ett enskUt institut skall få undantas, skall enligt 6 § 2särskilda skäl föreligga. Utiåningsregleringutgör ett extraordinärt kreditpolitiskt medel. Som fraragår av 3 § andrastycket kan sålunda förordnande ora utlåningsreglering raeddelas endast orasynnerUga skäl föreligger. Sådant förordnande skall enligt 5 § andra stycketbegränsas tUl , högst , I paragrafen, sora raotsvarar 9 § första punkten iutredningens lagförslag, anges att raed utlåningsreglering avses att etthögsta belopp (raaxiraibdopp) fastställs för vissa forraer av utlåning ochgarantiförbindelser. Utlåningsreglering kan avse inte endast utiäranade lånutan också beviljade raen ännu inte utiäranade (disponerade) krediter. Ävengarantiförbindelser av bankinstituten kan inräknas i raaxiraibeloppet till dendel förbindelserna representerar eller är knutna tUl kreditgivning. Ettförordnande ora utlåningsreglering behöver dock givetvis inte alltid orafattabankinstitutens saratiiga krediter och garantiförbindelser. Den närraareavgränsningen får bestäraraas av genora dess föreskrifter. Enligt denna paragraf första punkten, soraraotsvarar 9 § andra punkten i utredningsförslaget, kan raaxiraibeloppet vid enutiåningsreglering bestäraraas på olika sätt. Den vanligaste raetodenär att det s, k, utlåningstaket bestäras som en kvotdel av kreditvolymensstorlek vid en viss tidigare tidpunkt. Som jag anfört i den aUmänna motiveringenkan eraellertid ett utlåningstak, sora bestäms på detta sätt, i realitetendrabba vissa banker hårdare än andra på gmnd av tillfäUiga rörelser i bankemasutlåning. ges därför möjUghet att använda också andra metoder attbestämma maximibeloppet. Utgångsvärdet för beräkningen bör t, ex, kunnabestäraraas sora ett genorasnitt av ut-låningsvolyraen eller vidolika tidpunkter. En annan tänkbar metod är att kreditvolymens förändring blirbasen för beräkningen av raaxiraibeloppet. Den konkreta utforraningen får skegenom de föreskrifter som utfärdar. Enligt andra punkten, sora raotsvarar 10 § förstastycket i utredningens lagförslag, kan låta kreditändaraålet varaavgörande för utformningen av de kredittestriktioner som följer avutlånuigsreglering.