prop · FX0397 · 1974-12-31 00:00:00 — Från dessa synpunkter kan ettkvarhållande i anstalt en längre eller vara på olika sättraotiverat. Det ligger i sakens natur all här kan bli fråga ora nyanser sorakan bedömas på olika sätt av olika myndigheter ulan att därför någon form avorättvisa kan anses ha drabbat den sora t. ex. vägras perraission ellervillkorlig frigivning. Därtill koraraer att det ofta kan först befinnasnödvändigt att den intagne i anstalt avvaktar att en viss gynnsarafrigivningssituation inträder, varefter förhållandena ändras så att denintagne vid en omprövning kan friges tidigare. Liknande principiellasynpunkter bör enligt nänindens uppfattning anläggas på frågor om vissafrråetsinskränkande föreskrifter som kan raeddelas i saraband med beslut oravUlkorlig frigivning. Också sådana föreskrifter utgör del i denkrirainalpolitiska behandlingen av den döm- deoch syftar frärast till att förbättra hans raöjligheter till återanpassning isamhället. Syftet är inte i första rummet, såsom vid t. ex. reseförbud, altinskränka rörelsefriheten för en person som kan koraraa att dömas för brott.Det är i stället för att söka förraå en för broll dörad, före påföljdstidensutgång frigiven person alt anpassa sig till en tillvaro i frihet som föreskrifterangående t. ex. arbetsanställnråg ges. Denna principiella skillnad synes inleha beaktats i det framlagda förslaget. Ocksålänsstyrelsen i diskuterar frågan om ersättning bör utgå i desituationer där ett befogat frihetsberövande föreligger från början menrayndigheterna har olika uppfattning om när ett frisläppande i en eller annanform skall äga rum. I fråga om viUkorlig frigivning från fängelsestraff kankriraråalvårdsnäranden ha en annan uppfattning än övervakningsnämnden ochersättning kan därför utgå för frihetsberövande sora sker inora raraen för avdorastol bestärad påföljd. Detta kan uppfattas sora omotiverat. Situationen ärvisserligen inte densamma vid frigivning från adraråistrativa frihetsberövandenmen anser att dessa fall i ersällningshänseende råte kanjäraställas raed dera där frihetsberövandet från början varit oriktigt.Länsstyrelsen finner det kunna diskuteras huravida inte sådanafrigivningssitualioner där ett befogat frihetsberövande föreligger från börjanbör undantas från den föreslagna lagens tUlämpningsområde. Möjligheten attbegära ersättning enligt skadeståndslagen står ju under alla omständighetertUl buds. ÖBerinrar ora att ny disciplråslrafflag för krigsraän gäller fr. o. ra. den 1juli 1973. Disciplinstraffen blir fritidsstraff och disciplråbot. För den somfullföljer talan raot beslut ora fritidsstraff kan rätlen i avvaktan påutredning förordna all vidare verkställighet av fritidsstraffet inte skall ske.Emellertid kan på goda grunder antas att sådant förordnande inte kan görasomgående utan att åtminstone delar av fritidsstraffet sora utdörats koraraeratt verkställas. Visar det sig senare efler företagen utredning att dengärning den klagande begått inte kan betraktas som straffbar eller all denförtjänar en annan straffraälning eller annan påföljd, t. ex. disciplinbot,föreligger ett nytt beslut, sora är uppenbart mindre strängt än det tidigarebeslutet. Mot bakgrund därav frarastår det tidigare beslutet ora fritidsstraffsora obefogad inskränkning i den enskildes rörelsefrihet. förhållande kandock sammanställas med att den som åläggs fritidsstraff tillika ärtjänstepliklig och av denna anledning synes falla utom den föreslagna lagenstillämpnrågsoraråde. Flerainstanser berör kravet att det nya beslutet inle får ha grundats på ändringar ifaktiska förhållanden, som inträtt efter den tidpunkt då det överklagadebeslutet fattades. betonar för sin del att, då det gällerbedömningen av vårdbehov vid adrainistrativa frihetsinskränkningar, ersättninginte bör utgå om det nya beslutet grundas på ändring i den enskildes personligaeller sociala förhållanden. är väsentiigt i fråga om ärenden sora rörfrihetsinskränkningar enligt de sociala vårdlagarna och sora blir föreraål förprövning i högre instans (eventuellt resning). När del t. ex. gällerbarnavårdsnärands beslut ora frihetsberövande enligt barnavårdslagen, somöverklagas till länsrätten, komraer sistnäranda rayndighets prövnråg av ärendetatt grunda sig på den utredning sora gjorts och de oraständigheter sorainträffat sedan barnavårdsnämndens beslut fattades, vilket raedför att ettupphävande eller lindrande utslag i länsrätten huvudsakligen alltså kan hänförasig till sådana oraständigheter. frarahåller att del särskiltnär det gäUer frihetsinskränkningar enligt LSPV synes kunna uppstå svårighetervid tillärapningen av den föreslagna lagen. Prop.1974: 97 120 frarahåller att ersättningsfråganinom det område som regleras av LSPV och omsorgslagen utan tvekan oftast bliraktuell då högre råstans, med undanröjande av ell av lägre instans meddelatavslagsbeslut, beviljat utskrivning eller försöksutskrivning. Den springandepunkten blir då om ändringsbeslutet är grundat på väsentligen sammaoraständigheter sora förelåg vid tiden för del tidigare beslutet. innebär detta att ersättning inte bör utgå ora det nya beslutetgrundas på ändring i den enskildes personliga eller sociala förhållanden. Dennauppfattning delas av näranden. Enligt närandens mening torde de praktiskatillärapningssvårigheterna i verkligheten bli större än vad utredningenföreställt sig. En faktor av betydelse i sararaanhanget är att enligt såvälLSPV sora orasorgslagen besvärslalan får föras utan inskränkning till viss lid.Detta medför att i varje fall psykiatriska nämnden ofta får ett sådant ärendetill avgörande först flera raånader efter raeddelandet av del överklagadebeslutet. Patientens förbättrade tillstånd och den längre vårdtiden enderaeller båda i förening kan vara faktorer sora ingått i den ändrade bedöraningen.Men även ora så varit förhållandet, kan därav inle dras någon slutsats hurbedöraningen utfallit ora den högre instansens prövning i tiden samraanfallitraed den lägre instansens. Sora regel lorde det inte heller vara att vänta attraotiveringen skall ge klarhet härom och inte heller torde det vara att väntaall ett i efterhand begärt besked blir väl underbyggt. Om det bara blir iundanlagsfall som ersättningsanspråk komraer alt resas, kunde man bortse fråndet här diskuterade problemet. Men inom området för den slutna psykiatriskavården är det långt ifrån uteslutet att ändringsbeslut i mildrande riktningregelmässigt följs av ersättningsanspråk. Utredningen har varit inne på tanken att låta denmyndighet som meddelar det senare beslutet med bindande verkanfastställa ora dess beslut är väsentligen grundat på omständigheter soraförelåg för det tidigare beslutet. Utredningen hareraellertid av principiella skäl avvisat en sådan anordning. Psykiatriskanäranden anser det dock möjligt att koraraa till rätta med detpraktiska problemet utan att formellt inkräkta på den domstolsprövning, genoravilken ersättningsfrågan avgörs. Detta skulle kunna ske genora att någotutvidga motiveringsskyldigheten enligt LSPV och omsorgslagen. Utvidgningenskulle gå ut på att då utgången bestämls av nytUlkomna omständigheter angedetta i motiveringen. Begränsades bestäraraelsen till ärenden, i vilkameddelades ändringsbeslut i mUdrande riktning, skulle del inle behöva ske någonbegränsning av hänsyn till att "ändamålet med vården annars skullemotverkas". för landstingskommunifrågasätter om del är motiverat att ersättning kan utgå när en begäran omfö.--söksutskrivning eller permission avslås raen bifalls efter överklagande. Enligt i leder utredningensförslag till att svårbedörada ersätlningsfall kan uppstå. Länsstyrelsenredovisar närraare sin uppfattning beträffande förslagets konsekvenser iärenden enligt nykterhetsvårdslagen och barnavårdslagen. anknyter till utredningens uttalande atten senare bedömning av en persons sinnesbeskaffenhet inle är att anse som en nyomständighet. Styrelsen finner utredningens resoneraang på denna punkt ej heltklart. Styrelsen konstaterar först, att frågan om det psykiska tillståndet vidtiden för brottet i vissa fall är av raindre intresse. 1974: 97 121 ora patienten vid undersökningstUlfällel visar sig vara ibehov av vård. betänkandet skall tolkas på det sättet, all ersättning kanutgå i de fall den rättspsykiatriska undersökningen visar att vårdbehov ej föreligger,raåste bestäraraelserna i lagförslaget ändras, eftersora ersättnråg i sådanafall inte synes raotiverad. Över hälften av de rättspsykiatriska undersökningarnaulvisar att behov av psykiatrisk vård inle föreligger. Vidare undersöks vidrättspsykiatrisk klinik patienter även för att ge domstolen vägledning vid valav påföljd inom krirainalvårdens ram. Slutligenuttrycker önskeraål ora ett klarläggande när del gäller den föreslagnalagens tilläraplighet på frihetsinskränkande åtgärder sora visserligen tillforraen frarastår sora rayndighetsutövning raen sora i realiteten är ett utslagav den raöjlighet till maktutövning som en offentlig funktionär innehar pågrund av sin ställning. Här kommer främst i fråga fall då offenlig funktionäröverskrider sin behörighet och då således hans forraella beslutsfattandestundora endast leder till nulliteler. Klart synes vara alt sådana fall böranses orafattade av skadeståndslagen. anser att det kunde vara av intresseatt få fastslaget att även det nu framlagda lagförslaget är att tolka på motsvarandesätt. 7 Undantag från ersättningsskyldighet Förslaget att frågan ora ersättning skall avgöras utanhänsyn till om misstanke kvarstår har tUlstyrkts eller läranals ulan erinran avde flesta remissinstanserna. Till dera sora ställer sig positiva till förslageti denna del 'nör bl. RA, överåklagaren i , länsåklagarna iStockholms och och i , interneringsnämnden,länsstyrd-sen i , och . Som framgår av den följande redogörelsen är emellertidflera remissinstanser betänksamraa raot alt lagförslaget inte upptar nägonform av skälighetsprövning. a. JK, RÅ, överåklagarna i och ,ungdomsfängelsenämnden och kriminalvärdsnämnden ifrågasätter om inte enspärregel av den typ som finns lag bör införas. JK sägersig vara Iveksara ora del är möjligt att undvara varje form av spärr av detinnehåll sora innefattas i den berörda regeln lag. Med denna regelär del raöjligt alt avvisa krav på ersättning i vissa fall, där det allmännasersättningsskyldighet starkt kan ifrågasättas. Som exempel nämner JK fall däråtalsunderlåtelse meddelas häktad jämlikt lagen (]964r 167) med särskUdabestämmelser om unga lagöverträdare elier jämlikt 20 kap. 7 § 4 RB. I dessafall har alltså brott begåtts, men någon beivran sker ej. Den skyldige blir iregel föremål för annan åtgärd från samhället som anses onödiggöra ingripandegenom åtal. En generell ersättningsrätt för häktade i fall som sagts synesJK orimlig. JK framhåller att också många andra fall kan andragas, där enersältningsrätt måsle framstå som synnerligen diskutabel och pekar som exempelpå det faU då inledd förundersökning ej fullföljs till åtal på den grund attförundersökningen visat, alt preskription inträtt, eller på den grund atterforderlig raålsägandeangivelse återtagils. Dessa fall visar enligl JK altbehov föreligger av någon form av spärregel som här antytts. Problemet lederöver till frågan om en. sådan regel skall ha avseende även på kvarståendemisstanke. JK framhåller att utredningens förslag här är helt klart. Under ingaförhållanden får sådan raisstanke hindra utgivande av ersättning. Det framlagdaförslaget synes JK gå 1974: 97 122 längre än vad departementschefen uttalar i sina direktiv.Enligt dessa bör kvarstående misstanke som regel råte få inverka på rätten tillgottgörelse. För egen del ställer sig JK tveksam till utredningens förslagtill lösning. Han håller del inle för osannolikt, att regeln enligt förslaget ielt givet fall kan få konsekvenser som framstår sora svåra att acceptera. Föratt inle avhända' del allraänna varje raöjlighet att göra enskälighetsavvägnråg synes det JK riraligt att en spärregel införs av den typsora nu finns lag, ehuru vUlkoren för dess lillärapning skärps. RÅ delarutredningens uppfattning att kvarstående raisstanke inte skall uteslutaersättning. Frågan huruvida raisstanke kvarstår och hur stark denna är kan varaföreraål för skiftande bedömningar. Rent principiellt kan också hävdas att enraisstanke, sora inte är så stark att den föranleder åtal eller fällande dora,inle bör förhindra all ersättning utgår. I likhet raed JK framför emellertid RÄbetänkligheter mot att möjlighet till skälighelsövervägande inte ges.Härigenora utvidgas det allmännas ersättningsskyldighet på elt sätt som enliglRÅrs uppfattning inte torde vara avsett. Utöver de av JK nämnda bestämmelsernasom raedger raöjlighet att underlåta åtal pekar RÅ på 69 § barnavårdslagen.Beslutet att inle väcka åtal förutsätter att skuldfrågan är utredd och innebären sakerförklaring. Enligt gällande lag utgår inle ersättning i dessasituationer. RÄ anser det inte riraligt att en raisstänkt i dessa lägen skallkunna få ersättning. En följd av förslagets ståndpunkt skulle kunna bli attåklagare i stället väcker åtal för all åstadkomraa det resultat sora kunnatuppnås genora beslutet att inle åtala. När del gäller psykiskt avvikandelagöverträdare skuUe raan de lege ferenda kunna tänka sig alt vid beslut frånfall lUl fall tillerkänna ersättning av huraanitära skäl. RÅ vill här hänvisatill reglerna ora raöjlighet alt järaka rättegångskostnader och underlåtaförverkande i raål raot lagöverträdare sora handlat under inflytande av psykiskabnorraitel. På sararaa skäl som JK och RÄ framfört föreslårungdomsfängelsenämnden att i lagen skall tas in en bestäraraelse av innebördatt rätt till ersättning utesluts när den raisstänkle ostridigt är knuten viddet brott sora föranlett ingripandet. anser attförevarande fråga bör utredas närmare. Synpunkter liknande dera sora korarait till uttryck inäranda yttranden framförs av /wvräften över och , överåklagarnai och , länsåklagarna i och samtUppsala län, kriminalvårdsnämnden, ungdomsfängelsenämnden, interneringsnämnden,och . Enligt överåklagaren i kan raan hysa betänkligheterredan mot definitionen alt ingripandet skall anses obefogat om åtalet ogillas,nämligen i de fall där åtalet ogillats på grund av bristande bevisning.Överåklagaren frarahåller alt bevislägel ofta är sådant, att den förebragtabevisningen är synnerligen graverande för den tilltalade. Trots den friandedoraen kvarstår raisstanken. Överåklagaren ifrågasätter ora det överensstämmerraed den allraänna rättsuppfattningen alt i sådana fall säga attfrihetsinskränkningen varit obefogad. Då en person anhållits, skall åklagarendagen efter anhållsbeslutet pröva ora häktnings-framställning skall göras ellerom den misstänkte skall försättas på fri fot. Vid orafattande brottslighetbrukar åklagaren koncentrera utredningen till visst eller vissa brott. Sedanhan fått frara sannolika skäl för misstanken, gör han framställning orahäktning på grund härav. Prop.1974: 97 123 denfortsalla förundersökningen förebringas bevisning ora ytterligare brott, soraskulle ha kunnat åberopas till stöd för häklnrågsyrkandet, ora bevisning häromförelegat för häktningsförhandlingen. Del kan tänkas att åtaletogillas för det eller de brott för vilka häktning skett och alt den misstänktefälls till ansvar för de senare utredda brotten och kanske ådöras långtfrihetsstraff. I sådant fall skall enligt förslaget anhållandet och häktningenlikväl anses ha varit obefogade frihetsinskränkningar. Än raeranraärknrågsvärt är enligt överåklagaren det föreslagna stadgandet all omförandersökning avslutats utan åtal frihetsinskränkningen skall anses somobefogad. Efter alt ha pekat på de fall då åklagaren kan underlåta åtal sora idel föregående redovisats i redogörelserna för JKrs och RÅrs yttranden,understryker överåklagaren att det inte kan vara rimligt, all den misstänkte isådana fall inte endast skall åtnjuta förmånen alt undslippa åtal för sittbrott ulan därjämte skall ha möjlighet att kräva ersättning för alt ha suttitanhållen. Överåklagarenanför ytterligare exerapel på de oriraliga konsekvenser som förslaget enligthans raening kan raedföra. En kvinna anger en raan för våldtäkt förslagsvis påen lördag. Först raåste kvinnan noga höras och brollsplatsundersöknråg göras.Mannen, sora grips, hinner höras först , varefter utredningenfortsätter på raåndagen. Åklagaren kan kanske inte göra häktningsframställningförrän . Mannen har övertygats om brotten, eventuellt föreliggeräven erkännande. Innan häktningsframställning görs återkallas angivelsen. Åtalär inle påkallat från allmän synpunkt och raannen är berättigad tillersättning. Liknande effekt skulle enligt överåklagaren ofta uppstå i sambandmed de ofta förekoraraande anraälningarna ora olaga hot liksom vid angivelserom misshandel mot maka på enskild plats. Deanförda exeraplen motiverar enligt överåklagaren en undantagsbestämmelsemotsvarande den som finns lag, dvs. all ersättning ej skall utgå,ora raed hänsyn till oraständigheterna ej är skäligt att ersättning ges.Enligt betänkandet skall frihetsberövandet ha överstigit 24 limmar för attersättning skall kunna utgå. överåklagaren påpekar att motsvarandeförutsättning gäller enligt lag. Enligt överåklagaren saknaranhållningsrayndigheten i raånga fall raöjlighet att pröva ärendet innan dennafrist har gått till ända. Som exempel anför han ett fall då en för brottetefterlyst person anträffas på så avlägsen ort, att den raisstänkle ej hinnerinställas inför anhållningsrayndigheten, förrän den angivna tidsfristen gåttut. Kan raan ej göra troligt att han försökt hålla sig undan, skall han enligtbetänkandet ha ersättning, ora förutsättningarna för ersättning i övrigtföreligger. Allt vanligare börjar bli, att den raisstänkle föranhållningsbeslutet är så påverkad av alkohol eller narkotika att han ej kanhöras. Speciellt narkotikapåverkan kan visa sig så varaktig att något regelrättförhör ej kan anställas inora 24 tiraraar. Det synes ej raotiverat att ianförda fall låta tidsfristen börja löpa förrän den misstänkte kan inställastill förhör. Den förut åberopade undantagsbestäraraelsen lag synesmedge en tillfredsställande lösning av ersättningsfrågan. Länsstyrelseni säger sig dela den uppfattning som kommit till uttryck idirektiven tUl utrednrågen att kvarstående misstanke om brott sora regel intebör få inverka på rätten till gottgörelse. Med den lösnmg som utredningenföreslagit blir eraellertid ersättnrågsrätten enligt raeningalltför orafattande. koraraa då en överrätt upphävt ett häktningsbeslut men pågrund av ytterligare utredning den misstänkte häktas på nytt och döms för brottet.Länsstyrelsen anser alt del skulle vara direkt stötande om ersättning skulleutgå i sådana situationer. Polismästaren i framhåller att grundsatsen att denicke överbevisade skall betraktas sora oskyldig raå äga sin obestriddagUtighet men att den aldrig har respekterats till sina yttersta praktiska konsekvenservare sig av samhäUsmakten eUer opinionen. Polismästaren anser att man måste haförståelse för en sådan inställning. De föreslagna bestämmelserna ora undantag frånersättningsskyldighet då den skadelidande själv kan sägas bära skulden lUlbeslutet ora frihetsinskränkning ra. har berörts i några reraissvar. Överåklagareni frarahåller att en av de viktigaste upplysningskällorna vidförundersökning i anledning av brott är den raiss-tänkles egna uppgifter. Envägran eller underlåtenhet att besvara frågor rörande t. ex. naran och hemvisteller vistelseort kan ofta avsevärt försvårautredningsarbetet och därmed förlänga anhållnings- eller häktningsliden.Fastän det inte kan krävas av en misstänkt att han skall vara positivt verksaraför utredningens fullsländigande, kan en passivitet i vissa situationer,såvitt angår frågan ora rätt tUl ersättning, frarastå sora likvärdig raed ensanningslös bekännelse eller undanröjande av bevis. Med den avfattningförslaget fått, särskilt genora tillägg av ordet "otUlbörligen", kanenligt överåklagaren eraeUertid länkas alt sådan passivitet inte koramer allutgöra hinder för rätt till ersättning. Delta kan få icke avsedda effekter påförundersökningsarbetet och åklagarnas benägenhet att använda de tvångsmedelRB erbjuder i brollsbeivrande syfte. Länsäklagareni och berör också frågan ora betydelsen av passivitetfrån den misstänktes sida i en brottmålsulred-ning. Länsåklagaren anser attutredningens resonemang inte är alldeles klarläggande. Någon skyldighet attmedverka till förundersökningens fullständigande anses inte åvUa den som ärmisstänkt för brott. Näranda förhållanden jämte den omständigheten att iförslaget upptagits såsom diskvalificerande endast ett"otillbörligt" försvårande av utredningen synes närmast ge vidhanden att endast aktiva åtgärder från den misstänktes sida skall inverka.Passivitet, bestående i underlåtenhet eller vägran att besvara framställdafrågor, kan emellertid ofta ha samma effekt som en osann uppgift. Beteendettorde också merendels begagnas i syfte att motverka sanningens uppdagande.Länsåklagaren framhåller att del kan verka stötande att i sådana fall ändå låtaersättning utgå. Han framhåller också att alltför liberala ersättningsreglerunderstundom kan föranleda åklagaren att tUl men för utredningsarbetetseffektivitet underlåta att begagna tvångsmedel, oaktat sådant varit befogat. Kammarrätteni pekar på alt rätten till ersättning förloras endast om den motvilken ingripandet riktats har medverkat aktivt till det oriktiga beslutet.Enligt kamraarrättens raening är denna begränsning väl snäv när det gäller deförberedande judiciella frihetsinskränkningarna. I fråga ora denna typ avfrihetsinskränkningar kan raan enligl karamarrätlen inte på samraa sätl sombeträffande andra tala ora att ingripandet varit oriktigt eller obefogat,eftersora det här av naturliga skäl ställs mindre krav än när del gällerdefråitiva frihetsråskränkningar. Kamraarrätten tänker exerapelvis på faU dåpolisen gått tUl aktion mot narkotikacentraler, iUegala bordeller ellerliknande ställen. 1974: 97 125 I sådana fall torde det ofta inte kunna undvikas att detomhändertas även personer, sora sedermera visar sig inle kunna misstänkas föreller övertygas om brott, och att dessa kommer att vara berövade frihetenlängre än innan det klarläggs att omhändertagande inte borde haskett. Enligt kammarrättens mening bör det finnas möjlighet alt vägraersättning till den vars tillfäUiga frihetsberövande beror på alt han gett sigi lag med kriminella eller eljest asociala personer på ett sätt som gettanledning att väcka polisens misstankar. Man torde även kunna tänka sig andrafall där en misstänkt agerat på sådant sätt att den förberedande judiciellafrihetsinskränkningen framstår som i och för sig motiverad och där det knappastär rimligt att ge honom en principiell rätt till ersättning. Härvid syftarkammarrätten inte på det förhållandet att raan kan tala om kvarståendemisstanke mot vederbörande utan på att han aktivt agerat på sådant sätt att denförberedande judiciella frihetsinskränkningen framstår sora välgrundad. Pågrund härav förordar karamarrätlen att undantagsbestämmelserna vidgas i enhghetmed det anförda. Därvid bör dessutom enligt kammarrättens raening införas enmöjlighet att jämka ersättningen i fall då vederbörandes eget agerande inte kantillskrivas hela skulden raen väl en betydande del av skulden tillfrihetsinskränkningen. i påpekar att den föreslagnaundanlagsbestämmelsen för det fall att någon otUlbörligen försvårarutredningen äger tillämpning endast på den som varit föremål för förberedandejudiciell frihetsinskränkning. Frågan är dock om ohka principer konsekvent kantUlämpas på det judiciella området och på förvaltningsområdet utan att vissastötande konsekvenser uppstår. Som exempel härpå anger att enmisstänkt farlig alkoholist påstås ha misshandlat eller hotat hustrun. Hansagerande inför polismyndigheten torde vara detsarama oavsett om hans fallkoraraer all handläggas enligl eller enligl nykterhetsvårdslagen.Blir han frikänd från ett åtal för misshandel eller olaga hot kan han gå misteora ersättning, om han otUlbörligt försvårat utredningen.