prop · FX0395 · 1974-12-31 00:00:00 — Några remissinstanser är negativa till att enutvidgning av straffansvaret kommer till stånd. Promemorieförslagetaktualiserar frågan i vad mån svensk strafflag över huvud bör göras tillämpligpå utomlands begångna gärningar av del slag varom nu är tal. Med hänsyn tillsvårigheten all överblicka lagstiftningen i olika länder skulle del enligl minmening leda för långt all införa generellt syftande regler på området. Det fårå andra sidan anses nödvändigt att med tanke på den nordiska vitlnespliktenskapa bestämmelser om ansvar för oriktiga utsagor som avges inför domstol iannat nordiskt land. Övervägande skäl talar därvid för att straffansvaret inlebegränsas till utsagor av person, som kallats till domstolslandet med stöd avvittnespliktslagen. Som har berörts förut kan undantagsvis uppkomma fall, därsvensk domstol i stället kallar vederbörande enligl RB. Den som inställer sigsjälvmant i sådana situationer synes i straffhänseende inle böra behandlasannorlunda än den som har kallats enligl vittnespliktslagen. Frånsvensk sida finns det knappast någon anledning all för en utvidgning avstraffansvaret kräva, att vittnesförhör vid domstolar i andra nordiska ländersker i annan form än scm är bruklig där. Straff bör sålunda kunna ådömas densom vid vittnesförhör inför domstol i , , eller Norgelämnat oriktig uppgift eller förtigit sanningen, oavsett om utsagan exempelvisavgelts under ed eller ej. Motsvarande bör gälla förhör med part. Den somenligt svensk rätt är att anse som målsägande bör dock under inga förhållandenkunna dömas till ansvar. Vissa avde problemställningar som aktualiserats av remissinstanserna har lösts genom deändringar i BrB, vilka trädde i kraft den (prop. Jagsyftar främst på bestämmelserna i 2 kap. 2 §, i vars andra och iredje styckenhar införts regler om krav på dubbel straffbarhel. innebär bl.a. att engärningsman inle kan dömas här för gärning som han har begått utomlands, omgärningen som sådan var straffri där den begicks, samt att strängare påföljdinte får ådömas än det svåraste straff som lagen på gärningsorten anger. Dettatorde medföra att svensk domstol är skyldig att iaktta inle endast särskildastraffrihetsgrunder enligt gärningsortens lag ulan ävenstraffnedsätlningsgmnder. Detta är av stor vikt, eftersom bestämmelsema härom ide övriga nordiska länderna vad gäller ansvar för oriktiga utsagor skiljer sigi flera hänseenden såväl inbördes som från svensk rätt. Den lämpligaste lösningen av den föreliggande frågan ärenligl min mening all skapa en ny brottstyp, nämligen beträffande uppsåtliggärning av nu avsedd art osann utsaga inför nordisk domstol. Kriminaliseringenbör gälla den som under straffansvar inför domstol i , , Islandeller lämnar osann uppgifi eller förtiger sanningen. Formen för avgivandeav utsagan bör inle spela någon roll. Avseende skall endast fästas vid omgärningen kunnat medföra straff på gärningsorlen. Om utsagan här i landetskulle ha avgetls under laga ed eller försäkran som avges i eds ställe, börpåföljden bestämmas enligl vad som gäller för mened. Har utsagan lämnats avpart i tvistemål, tillämpas samma straff-latilud som gäller för osannpartsutsaga. Begås gärning av nu nämnt slag av grov oaktsamhet, bör brottetbenämnas ovarsam utsaga inför nordisk domstol och påföljden bestämmas enligtvad som gäller för ovarsam utsaga. Desärskilda bestämmelserna i 15 kap. 4, 14 och 15 §§ BrB bör äga motsvarandetillämpning på gärningar av nämnda slag. Som jag sagt skallstraffrihetsgrunder och straffnedsällningsgrunder enligl lagen på gärningsorlenalltid beaktas. Svårare straff får inle utdömas än vad som kunnat följa påbrottet enhgt denna lag. Jag föreslår med hänsyn till det anförda att bestämmelserom ansvar för nu behandlade broll införs i 15 kap. BrB genom en ny paragraf, 4a §. Beträffandeinnebörden av den nya paragrafen vill jag påpeka all en förutsättning för attstraffansvar skall inträda givetvis är att gärningen är straffbar pågärningsorlen. Ansvar kan dock här i landet inle utkrävas i alla dessa fall.Som framgår av paragrafen begränsas straffansvaret av bestämmelsen i andrastycket. Men även andra bestämmelser måsle beaktas. Således kan inle denstraffas som enligl 36 kap. 13 § RB här i landet inte skulle ha fåll avlägga edeller försäkran. Är brottet osann partutsaga eller ovarsam utsaga, som begås avpart, går däremot straffansvaret längre än om utsagan avgetts inför svenskdomstol, eftersom undantag inte gjorts för utsagor som här i landet skulle haansetts avgivna under fritt partsförhör, jfr 43 kap. 6 § RB. På grundval av vad som dryftats vid de nordiskaöverläggningarna föreslås i promemorian att den som enligl vittnespliktslagenkallas till domstol i annat nordiskt land även skall vara underkastad visseditionsplikl. Skyldigheten all la med sig och förete skriftiig handlingföreslås begränsad på samma sätt som skyldigheten att vittna. Den omfattarendast den som faktiskt skall höras som vittne, målsägande eller part. Näraanhörig, som utnyttjar sin rätt att vägra vittna, kan alltså inte åläggas attförete handlingar, som han innehar. Den som enligl domstolslandets lag Prop,1974r95 106 eller lagen i det land där han är bosatt inte får höraseller kan vägra yttra sig, skall enligt promemorian inte underkastaseditionsplikt. I promemorian föreslås att editionsplikten regleras närmare ivitlnespliklslagen efler mönster av 38 kap. RB. Del är enligt min mening naturligt att frågan omeditionsplikt i sakligt hänseende regleras på väsentligen del sätt som förordasi promemorian. Del förefaller dock lämpligare all liksom beträffande övrigaregler i vittnespliktslagen från formell synpunkt konstruera erforderligabestämmelser som undantag från eller tillägg till RB. Vad gäller debegränsningar i edilionsplikten som anges i 38 kap. 2 § RB bör iviltnespliktslagen lämpligen utsägas att uiöver RBrs reglering motsvarandebestämmelser i det land där vittnet är bosalt även skall tillämpas. Beträffandeden särskilda bestämmelsen i 38 kap. 5 § RB om handräckning bör klargöras attdenna inte skall tillämpas annat än när handlingen finns här i landet. Med denlösning av frågan om editionsplikl som jag nu har förordat undviks dettolkningsproblem som en remissinstans tagit upp såviti rör målsägandesställning i förevarande avseende. I promemorian föreslås alt en särskild immunitetsregelinförs i vittnespliktslagen. Den har utformats i nära överensstämmelse medartikel 12 europeiska konvention om inbördes rättshjälp i brotlmål(brotlmålskonventionen). I promemorians lagförslag anges bl.a. att den somefter kallelse inreser till landet för att höras enligl vittnespliktslagen inlefår åtalas eller straffas på grund av brott som han begått före inresan. Hanfår inte heller för sådant brott utlämnas till annat land än det varifrån hankommer. Några remissinstanser har anmärkt, all ullrycket 'åtalaseller straffas' inte täcker alla de situationer som anges i artikel 12 ibrottmålskonventionen. Remissinstanserna föreslår att bestämmelsen utformas i enlighetmed nämnda artikel så all även andra frihetsinskränkningar blir undantagna. Det nu diskuterade uttryckssättet överensstämmer medmotsvarande ullryck i 7 § lagen (1959r254) om utlämning för brott till ,, och . Vid de nordiska överläggningarna i frågan harenighet uppnåtts om del förslag som promemorian innehåller. Någon skillnad isak i förhållande till brotlmålskonventionen är inte avsedd. Den som inreserhit får således inte på grund av tidigare brott underkastas tvångsmedel somanhållande, häktning m.m. Delsamma får anses gälla exempelvis sådanhandräckning som anges i 7 § iredje stycket lagen (I964r542) om personundersökningi brotlmål. Det är enligt min mening erforderligt alt en särskUdimmunitetsregel skapas för dem som hörs enligt vitlnespliklslagen. Den regelhärom som föreslås ingå i lagen torde ge tillräckligt skydd för den kallade.Anledning Prop, 1974r9S 107 attfrångå den formulering varom nordisk enighet uppnåtts föreligger inle. Vidremissbehandlingen har även en annan fråga tagits upp till diskussion,nämligen i vad mån den föreslagna immunitetsregeln skyddar även personer som ärutvisade eller förvisade från landet och som ulan att först ha inhämtaterforderligt tillstånd reser hit för att inställa sig inför domstol. Skyldighetatt inställa sig vid svensk domstol föreligger enligl den nu föreslagnavittnespliktslagen för den som är bosall och uppehåller sig i annat nordisktland. Medborgarskapet är således ulan betydelse. Med hänsyn härtill och tillkonstruktionen i övrigt av inslällelseskyldighelen kan konflikt uppslå mellankravet på att vederbörande inställer sig inför domstolen, å ena sidan, och densvenska utlänningslagstiftningen, å andra sidan. Det lorde vara tillräckligtalt erinra om följande. Dom eller beslut om förvisning eller beslut omutvisning skall innehålla förbud för utlänningen all återvända hil.Överträdelse bestraffas. Tillstånd för utiänning att utan hinder av förvisningeller utvisning göra kort besök här för angelägenhet av synnerlig viktmeddelas av Kungl. Maj rt eller invandrarverket. Avdet anförda framgår att den som kallas till svensk domstol med stöd avvittnespliktslagen undanlagsvis kan vara hindrad alt inställa sig på grund avomständigheter som han inte råder över eller vara nödgad att söka tillstånd förinresa. Är domstolen okunnig om hindret, kan det medföra all påföljd felaktigtutdöms för utevaro. Enradikal lösning är självfallet att helt göra undantag för nu berörda hinder ochlåta kallelsen som sådan medföra rätt till inresa och vistelse i landet. För ensådan lösning talar all regleringen skulle bli enkel och all kravet på engenerell inställelseskyldighet skulle kunna upprätthållas. Häremot kan sägasatt möjligheten till kontroll av vissa utlänningar blir mindre och att en inomlandet inle önskvärd utlänning skulle tillåtas inresa även i fall där efternuvarande regler en begäran om tillstånd till inresa borde avslås. Enannan lösning är alt i förekommande fall ålägga den kallade att före inresansöka erforderligt tillstånd. Vid avslag måste då inställelseskyldighetenefterges. En sådan ordning förefaller dock osäker och opraktisk. Isamråd med chefen för förordar jag i stället tillämpar en ordning som innebär att frågan om tillstånd till inresa äravgjord redan innan domstolen utfärdar kallelse. Domstolen bör således alltidinhämta upplysning om någol hinder för inresa föreligger. Erforderhgaupplysningar lorde i de flesta fall kunna lämnas av polismyndighet, ibrådskande fall även per telefon. Om det finns särskild anledning anta atthinder föreligger, bör domstolen inhämta besked från invandrarverket. Omhinder för inresa undantagsvis skulle visa sig föreligga, har invandrarverketatt på begäran av domstolen pröva om tillstånd kan lämnas. Meddelas tillstånd,översänds det till domstolen. Tillståndet bifogas sedan kallelsen. Meddelasinte tillstånd, får kallelse inle utfärdas. Prop, 1974r95 108 Debestämmelser som behövs för genomförande av nu angivna rutin lorde kunna utfärdasi administrativ ordning. Förhörmed målsägande utgör en viktig upplysningskälla i brottmål. Del är därförangelägel all målsägandeförhöret inte lämnas utanför den föreslagnalagstiftningen. Vid de nordiska överläggningarna har rått enighet om att sammainslällelseskyldighet bör gälla för målsägande som för vittne. Jag vill isammanhanget erinra om alt den, som enligl svensk rätt är att anse sommålsägande, i och hörs som vittne. 1 promemorian framhållsatt övervägande skäl talar för all sådan målsägande, som i hemlandet skulle hahörts som vittne, här i landet hörs enligt de bestämmelser som gäller i frågaom målsägande. Jag delar denna uppfattning. Jaghar tidigare berört användandet av tvångsmedel mol vittne och ansvaret föroriklig utsaga av vittne. I får påtryckningsmedel inle användas för allförmå målsägande att yttra sig och han kan inte straffas för oriklig utsaga.Under de nordiska överläggningarna har man från dansk och norsk sida förklaratsig beredd all göra motsvarande undantag för den som kallas till dessa länderfrån och enligt svensk räll är att anse som målsägande. Del kanförutsättas all samma ordning införs i . Motsvarande gäller den speciellaregel, som i tillåter målsägande all under sanningsförsäkran yttra sigom hur stor skada han lidit. Somframgår av promemorian har under de nordiska överläggningarna övervägts attinföra plikt för part att inställa sig personligen vid domstol i annat nordisktland. Bestämmelserna om personlig inställelse är mest långtgående i Sverige.Enighet har uppnåtts om att införa inställelseskyldighet för part i mål ellerärende som rör vårdnaden om barn, äktenskaplig börd eller faderskap till barnutom äktenskap. Detta innebär enligt min mening en betydande förbättring iförhällande till nuläget. Förulsällningarnaför att inkalla part bör vara desamma som för att inkalla vittne ellermålsägande. Även ställföreträdare för part bör för vidkommandeomfattas av inställelseplikten. 9.3Nordisk överenskommelse om inbördes rättshjälp genom delgivning ochbevisupptagning Somhar nämnts tidigare är anslutet till en rad olika multilateralaöverenskommelser om inbördes bistånd med delgivning och bevisupptagning.Överenskommelserna reglerar bl.a. sättet för översändande av begäran om sådan rättshjälp, behovet av översättning avhandlingar i ärendet och uppkommande kostnader för rättshjälpen. I fråga omöversändande av framställning gäller som regel att det skall ske antingen påkonsulär eller diplomatisk väg (civilprocesskonvention) eller genomhänvändelse till ett särskilt utsett centralorgan i den anmodade staten (1959års brotlmålskonvention och delgivningskonvenlion). Översättning avhandling som skall delges krävs i princip inle, om den som söks för delgivningfrivilligt tar emot handlingen. Vid bevisupptagning gäller däremot ellgenerellt krav på översättning av framställning härom. Kostnaden förrättshjälpen bärs i princip av den stat som lämnar biståndet. Undanlag medgesdock bl.a. för vad som utgått till vittne eller sakkunnig. För alla nu berördafrågor gäller att konventionerna inle lägger hinder i vägen för kompletterandeeller avvikande bestämmelse i annan internationell överenskommelse. Det s.k.skandinaviska rältshjälpsprotokoUet, vilkel gäller mellan , ochNorge, modifierar de nämnda konventionerna på två punkter. Översändandet avframställning om delgivning eller bevisupptagning får ske genom direkt skriftväxlingmellan domstol eller åklagarmyndighet i något av länderna och behörig myndigheti del land där åtgärden skall vidtas. Med undantag av kostnad för annansakkunnigbevisning än blodundersökning bärs kostnaden för rättshjälpen helt avdel anmodade landet. 1 sambandmed de nordiska överläggningarna om införande av en vittnesplikt över ländernasgränser har också frågan om a» vidga tillämpningsområdet för del skandinaviskarättshjälpsprotokollel aktualiserats. För all göra systemet med nordiskvittnesplikl effektivt har övervägts all utsträcka principen om direktskriftväxling till att gälla också i förhållande till och . Ianslutning härtill har diskuterats de speciella språk- och kostnadsfrågor somen sådan reglering för med sig. Ytterligare har dryftats en utvidgning avrättshjälpsprotokollet till att avse även framställning om delgivning frånannan statlig myndighet än domstol eller åklagarmyndighet. Vidöverläggningarna har uppnåtts enighet om att revidera rättshjälpsprotokollel inu berörda hänseenden. Överläggningarna har resulterat i att de nordiskaländerna undertecknat en överenskommelse om inbördes rättshjälp genomdelgivning och bevisupptagning. Överenskommelsen är avsedd att ersättarätlshjälpsprotokollet. Liksom detta innebär den nya överenskommelsen endastvissa begränsade avsteg från den konventions-reglering på området till vilkenSverige redan tidigare är anslutet. Del internationella samarbetet mellan denordiska länderna förutsätts således liksom i första hand vara baseratpå nämnda Haagkonventioner och Europarådskonvenlion (se även 7.4). Art. 1 i den nordiska överenskommelsen slår fastgrundsatsen om direkt skriftväxling mellan berörda statliga myndigheter i defördragsslutande Den utvidgade giltigheten av denna princip börverksamt kunna bidra till att systemet med nordisk vittnesplikl kommer alttillämpas på ell smidigt sätt. Även i andra situationer då behov av rättshjälpuppkommer torde den direkta skriftväxlingen mellan de nordiska länderna bli avstort värde för myndighetema. Med hänsyn till den livliga samfärdseln mellanSverige och blir av naturliga skäl fördelarna för svensk del särskiltmärkbara beträffande förhållandel till . I fråga om delgivning innebär överenskommelsen all direktskriftväxling får ske mellan alla berörda statliga myndigheter i länderna, dvs.inle bara mellan domstol eller åklagarmyndighet i elt land och behörigmyndighet i annat land. Detta innebär en utvidgning i förhällande till vad somgäller enligl det skandinaviska rättshjälpsprotokollet. Någol hinder mol allgenomföra en sådan ordning föreligger inle. För åtskilliga statliga myndigheterbör del tvärtom vara till fördel all i delgiv ningsfrågor la kontakt direkt medbehörigt organ i annat nordiskt land. Beträffande bevisupptagning gäller enligl såväl 1954 och1970 års Haagkonventioner som brottmålskonventionen att framställning häromendast kan göras av judiciell myndighet. Den nordiska överenskommelsen rubbarinte ländernas konventionsbundna åtaganden på denna punkt. Rätt att göraframställning om bevisupptagning tillkommer således även i fortsättningenendast judiciell myndighet. I motsatstill det skandinaviska rättshjälpsprotokollel upptar den nya överenskommelseninte några detaljregler om tillvägagångssättet vid översändande avframställning om delgivning eller bevisupptagning, t.ex. beträffande vilkenmyndighet som är behörig alt la emot framställning, antal behövliga avskriftero.d. Den ordning som f.n. gäller i förhållandet mellan , ochNorge angående inbördes rättshjälp bör emellertid självfallet tillämpas också ifortsättningen. För svenskt vidkommande bör framställning om delgivning frånannat land liksom sändas till vederbörande länsstyrelse och framställningom bevisupptagning till vederbörande domstol. Från finsk sida har manförklarat att motsvarande bör gälla framställningar till . Vid denordiska överläggningarna har rått enighet om alt länderna skall lämna varandrabehövliga upplysningar om vilka myndigheler som är behöriga att ta emotframställningar. För del lorde på grundval av sådana upplysningarerforderliga bestämmelser i ämnet få utfärdas i administrativ ordning. Ett särskilt spörsmål är i vilken utsträckning del ärmöjligt all delge tilltalad i brotlmål viiessanktionerad kallelse i annatnordiskt land. Från dansk och norsk sida har vid de nordiska överläggningarnaanförts betänkligheter mot all tillåta delgivning av sådana kallelser på egetterritorium . Från finsk sida har man däremot förklarat sig beredd attundanröja de hinder, som f.n. finns i finsk rätt beträffande delgivning avutländsk stämning i brottmål. Delta lorde komma all ske i samband med allFinland Vad gäller förhållandetmellan och lär således efter nämnda tidpunkt inte komma allmöta något hinder att översända begäran om delgivning av stämning i brotlmåloch kallelse av tilltalad i enlighet med den nya överenskommelsen mellan denordiska länderna. Som har nämnts gäller överenskommelsen för allaberörda statliga myndigheter. För del handhas vissa rättsvårdandefunktioner alltjämt av kommunala organ. Överenskommelsen upptar därför detundantaget att för finskt vidkommande även rådstuvurätt, magistrat, sladsfiskaloch stadsfogde äger göra framställning om rättshjälp direkt hos behörigmyndighet i annat nordiskt land. Vid de nordiska överläggningarna har även berörts fråganom t.ex. kallelse enligl vittnespliktslagen bör kunna sändas direkt till denperson som skall höras. Man har emellertid enats om all f.n. inle låta överenskommelsenomfatta sädan direkt kommunikation mellan myndighet och enskild. Frågan om s.k.postdelgivning mellan de nordiska länderna lämnas sålunda åt sidan. Enligl minmening lorde denna fråga lämpligen böra bli föremål för förnyat övervägande isamband med all den svenska delgivningslagstiftningen ses över. Det ligger i sakens natur att en utvidgning av den direktaskriftväxlingen mellan myndigheter inom aktualiserar språkproblem somkräver särskilda överväganden 1 överenskommelsen ingår regler i ämnet i art. 2och 3. Regleringen innebär följande. Framställning om delgivning eller bevisupptagning skallenligt art. 2 vara avfattad på svenska, danska eller norska eller åtföljas avöversättning till ett av dessa språk. Detsamma gäller handlingar som bifogasframställningen. Detta medför alt någol översättningsarbete inle behöverulföras genom svenska myndigheters försorg. Inkommer framställning i översaltskick, skall översättningen vara bestyrkt av myndighet eller lämplig person. Särskilda regler har meddelats beträffande handling somskall delges. Sådan handling behöver inle vara översatt till svenska, danskaeller norska, om den som söks för delgivning frivilligt mottar handlingen.Härmed avses endast personlig delgivning. Vid remissbehandlingen av promemorianhar anmärkts att frivilligheten som sådan inte rent allmänl kan vara ettkriterium på att översättning är onödig. Jag vill med anledning härav erinra omatt från svensk sida gjorts del förbehållet beträffande art. 16 ibrotlmålskonventionen att s.k. tvångsdelgivning kommer att ske endast omdelgivningshandlingen är översatt till svenska språket. Den delgivandemyndigheten bör vid tillämpning av den nu ifrågavarande regeln i den nordiskaöverenskommelsen givelvis upplysa-den som skall delges om hans räll tillöversättning, om det av omständigheterna framgår att han inte förstår detspråk, varpå handlingen är avfattad. Jag delar därför inle farhågorna för allregeln skall få otillfredsställande konsekvenser för den enskilde. Vidde nordiska överläggningarna har enighet uppnåtts om att delgivningsmyndighetenockså i annat fall bör kunna undantagsvis efterkomma en framställning om delgivningsom inte är åtföljd av översättning, nämligen om ett sådant förfarande ärförsvarligt från rättssäkerhetssynpunkt. Härmed åsyftas t.ex. tvångsdelgivningmed den som uppenbarligen behärskar det aktuella språket. Det är enligt minmening inle rimligt att fordra att en handling på finska språket måsteöversättas till svenska för att kunna delges i med finsktalande person. Överenskommelseninnebär vidare att krav på översättning till danska, norska eller svenskaupprätthålls även beträffande delgivningsbevis och handlingar som föranletls avdelgivningsframställningen, exempelvis hindersbevis. Protokoll överbevisupptagning och tillhörande handlingar skall enligl art. 3 upprättas påspråket i det land där bevisupptagningen görs. Det anmodande landet kan dockbegära att översättning skall ske till danska, norska eller svenska. Sådanbegäran bör i allmänhet göras redan i framställningen, om översättning behövs.För svensk del får detta särskild aktualitet vid hänvändelse till finsk domstolmed begäran om bevisupptagning. Enligt art. 4 skallkostnaden för delgivning och bevisupptagning i princip helt bestridas av detanmodade landet. Ett undanlag utgör kostnaden för annan sakkunnigbevisning änblodundersökning, vilken får återkrävas. Denna reglering överensstämmer med vadsom gäller enligt det skandinaviska rättshjälpsprotokollel och innebär bl.a.stora fördelar för part som begär bevisupptagning. Regleringen innebär ellstort tillmötesgående från främst finsk sida. Snabbheten och säkerheten iöversättningsarbetet främjas bäst om det utförs i ett land, som är Ivåspråkigi.För att detta inle skall bli alltför ekonomiskt betungande har en särskildundantagsregel tagits in i art. 4. Har begäran om rättshjälp härmed jämställsbegäran om översättning enligl art. 3 föranlett avsevärd kostnad föröversättning till eller från ett annat språk än danska, norska eller svenska,får kostnaden återkrävas från den stat som gjort framställningen. Detta kan bliaktuellt i väsentligen två typfall.