prop · FX0377 · 1974-12-31 00:00:00 — Även om medlemmen inte själv har rätt till förhandlingmed motparten har vidare hans organisation vanligtvis förhandlat för hansräkning också när den sedermera undandragit sig att föra hans talan i AD, framhållit skulle det även vara klart olämpligt om enkollektivavtalstvist kom att prövas av nägon annan domstol än AD, som ju harsärskild sakkunnighet och erfarenhet av sådana tvister. Den förut förordadeforumregeln bör alltså gälla vare sig lalan förs av en organisation eller av enmedlem som saknar organisationens stöd. Iövrigt kan anledning finnas att överväga undantag i vissa hänseenden frän dennaforumregel. Med hänsyn till värdet av enhetliga forumregler bör det dock krävasstarka skäl för all uppställa sådana undantag. Enligtnuvarande forumregler ankommer det på AD att pröva vissa slags tvister även omde rör oorganiserade arbetstagare. Sålunda skall AD döma i alla mäl som rörtillämpningen av lagen om förenings- och förhandlingsrätt. Vidare är AD behörigdomstol i mäl mot arbetsgivare, som i strid mot arbetarskyddslagen (1949:1)eller lagen (1974:13) om vissa anställningsfrämjande åtgärder har hindratskyddsombud eller företrädare enligt sistnämnda lag att fullgöra sina uppgiftereller som på grund av denna deras verksamhet försämrat deras arbetsförhållandeneller anställningsvillkor eller skilt dem från deras anställning. Slutligenskall AD ta upp och avgöra mål om skadestånd enligt 16 iistatstjänstemannalagen (1965:274) eller 4 ii kommunaltjänstemannalagen(1965:275) för otilläten stridsätgärd. Enligt utredningen bör nägon ändring iden bestående ordningen inte göras i dessa fall. Jag delar denna bedömning, somallmänt godtagits under remissbehandlingen. Somförut nämnts anser utredningen alt tvister om turordning vid uppsägning,permittering eller återanställning skall prövas av AD som enda behöriga domstoläven såvitt gäller oorganiserade arbetstagare. punkthar under remissbehandlingen endast föranlett det påpekandet, att även tvisterom företrädesrätt till ny anställning bör behandlas på samma sätt som dessaturordningstvister. För egen del vill jag erinra om att frågan om denprocessuella behandlingen av tvister om turordning enligt lagen omanställningsskydd berördes vid tillkomsten av denna lag. Chefen för dåvarandeinrikesdepartementet förklarade dä att några processuella regler som garanteraren samlad prövning för alla berörda arbetstagare inte behövde tillskapas, omsanklionssystemet vid brott mol lurordningsbestämmelserna - på sätt som skedde- begränsades till att avse endast skadestånd (prop, 1973:129 s. 184), Jagfinner inte anledning att i detta lagstiftningsärende inta en annan ståndpunkt.För övrigt torde det inte vara möjligt att få till stånd en samlad prövning avturordningstvisterna, även om de hänförs till en enda domstol. Enligt lagen omanställningsskydd gäller ju olika talefrister när förhandlingar rörandetvistefrågan har påkallats och när sä inte har skett. Något undantag från denförut förordade huvudregeln bör alltså inte uppställas för turordningstvisler. Utredningenhar vidare dragit upp frågan om behovet av en särskild forumregel för tvisterrörande stridsåtgärder. Om en stridsåtgärd vidtagits i strid mot bestämmelser ikollektivavtal eller kollektivavtalslagen och även arbetstagare, som inteomfattas av dessa bestämmelser, deltagit i denna åtgärd, föreligger nämligenett starkt intresse av au stridsåtgärdsfrågan kan prövas i ett sammanhang i AD.Utredningen anser emellertid att lösningen av denna fråga bör anstå till dessarbetsrättskommittén slutfört sitt arbete. Under remissbehandlingen hararbetsrättskommittén instämt i detta uttalande. Även jag är av sammauppfattning. Slutligenifrågasätter utredningen om ivisler som enbart rör ostridiga krav bör undantasfrån AD:s behörighetsområde. Utredningen framhåller att det uppenbarligen inteskulle vara tillfredsställande om AD kom att tjänstgöra som inkassodomstol.Risken härför bör emellertid enligt utredningen motverkas genom att enmöjlighet öppnas att i dessa fall erhålla en summarisk prövning vid allmän domstol.Utredningen föreslår därför att lagen (l947:638)om betalningsföreläggandeförvissa fordringar pä arbetslön m, m. ersätts av en lag som gör det möjligtatt vid tingsrätt ansöka om lagsökning eller belalningsföreläggande beträffandealla fordringar som kan uppkomma i ett anställningsförhållande. Jag biträderdetta förslag, som lämnats utan erinran under remissbehandlingen. framhållit kan det ibland vara fördelaktigt om en arbetstvist, somenligt huvudregeln skall avgöras av tingsrätt, kan handläggas gemensamt med enarbetstvist vid AD. Utredningens förslag innehåller en bestämmelse som medgersädan gemensam handläggning, om parterna är överens om det samt AD finner dennahandläggning lämplig. Denna bestämmelse har allmänt godtagits under remissbehandlingen.Några remissinstanser anser dock att kravet pä att parterna skall vara överensbör utgå. Av vad jag har anfört beträffande den motsvarande bestäm- melsenom gemensam handläggning av en arbetstvist med en tvist av annat slag (seavsnitt 5,2) framgår att jag delar denna synpunkt. Med denna jämkningtillstyrker jag den av utredningen föreslagna bestämmelsen, Iutredningens förslag återfinns vissa regler om vad som skall iakttas när enarbetstvist instämts till tingsrätt i stället för till AD och tvärtom. Enligtdessa regler skall tvisten då överlämnas till rätt domstol, om part yrkar det.Därvid skall lalan anses väckt redan när ansökan om stämning kom in till denförsta domstolen. Genom denna regel förhindras att talerätten preskriberas idessa fall. Utredningens förslag i denna del har allmänt godtagits underremissbehandlingen. Även jag finner förslaget lämpligt. 5,4Arbetsdomstolens organisation och sammansättning Ifräga om AD:s sammansättning gäller särskilda regler som ger domstolen ensärprägel gentemot flertalet övriga dömande organ. AD består av ordförande ochåtta andra ledamöter. Endast ordföranden är heltidsanställd vid AD, medanövriga ledamöter innehar sitt uppdrag vid sidan av sin ordinarie gärning.Ledamöterna kan indelas i två grupper. Den ena gruppen utgörs av ordförande,vice ordförande och ytterligare en ledamot. Dessa s. k, ämbetsmannaledamöterfär inte företräda arbetsgivar- eller arbetstagarintressen. De förordnas avKungl. Ordföranden och vice ordföranden skall hadomarkompetens och vara erfarna i domarvärv. Den tredje ämbetsmantialedamotenskall ha särskild insikt och erfarenhet i arbetsförhållanden och därmedförbundna avtalsfrägor. För varje ämbetsman-naledamot skall finnas tväersättare. Den andra ledamotsgruppen består av ledamöter som utsetts efterförslag av parterna på arbetsmarknaden. Dessa ledamöter, som skall haerfarenhet och kunnighet i arbetsförhållanden, är inte att betrakta somintresserepresenlanter i egentlig mening. Meningen är att AD genom dessaledamöter skall fä den sakkunskap som behövs om förhållandena päarbetsmarknaden och de rättsuppfattningar som utbildats pä delta område, Ävledamötema, vilka förordnas av Kungl. Maj:t för tvä är i sänder, utses tvåefter förslag av de svenska arbetsgivareföreningarnas förtroenderåd och tvåefter förslag av LO, Dessutom finns två särskilda ledamöter, varav enföreträder de offentliga arbetsgivarna och en utses efter förslag av TCO, I måldär offentlig arbetsgivare är part och i tjänstemannamål inträder dessasärskilda ledamöter i stället för en av de andra ledamöterna påarbetsgivarsidan eller arbetstagarsidan. För varje ledamot skall finnas treersättare. Vid förfall för både ledamot och ersättare kan ordföranden kallaannan lämplig person i stället (s. k. tillfällig ersättare). Dennablandade sammansättning av ämbetsmannaledamöter och framträdande företrädareför arbetsmarknadsorganisationerna har visat sig ändamålsenlig, AD har genomsin sammansättning kunnat uppträda med den auktoritet som är nödvändig för attdess avgöranden skall vinna allmän efterföljd pä arbetsmarknaden. Anledning attnu gä från denna ordning Med hänsyn till att ledamöterna tas ur en begränsad krets avpersoner som kan avsätta endast en mindre del av sin arbetstid för domstolensräkning bör även ersättare finnas för dem. Om varken ledamot eller ersättarekan tjänstgöra bör som en s, k, tillfällig ersättare kunna tillkallas,1 likhet med utredningen anser jag dock att det nuvarande bruket av sädanaersättare bör begränsas sä långt det är möjligt. En reform av rättegängen iarbetstvister enligt de riktlinjer som jag förut har dragit upp kommeruppenbarligen att medföra en ökad arbetsbelastning vid AD. Domstolensarbetsbörda kan även väntas öka kraftigt pä grund av de andra reformer somhåller pä att genomföras eller redan har genomförts på arbetsrättens område. Enofrånkomlig följd av dessa reformer är alltså att AD:s nuvarande arbetskapacitetförstärks. Som jag har framhållit i avsnitt 5,1 synes en realistisk bedömningvara att utgå från att AD skall kunna fullgöra sina nya arbetsuppgifter inomramen för en fördubbling av domstolens ledamöter, åtminstone såvitt gäller deledamöter som utses efter förslag av parterna på arbetsmarknaden. Genom dennautökning kan domstolen arbeta i flera sammansättningar på en gäng, ochdomstolens arbetskapacitet bör vid ett effektivt utnyttjande härav kunna ökastill mer än det dubbla. En fördubbling av ledamotsanlalel bör dock inte medföraatt domstolen formellt indelas pä särskilda avdelningar. Något egentligt behovhärav kan inte anses föreligga. En sädan indelning skulle dessutom kunna ledatill att olika praxis utbildas vid de olika avdelningarna, I likhet medutredningen och LO anser jag att ledamöterna i stället bör cirkulera inomdomstolen i sä stor utsträckning som möjligt. I fråga omämbetsmannaledamöterna vid AD innebär utredningens förslag, att tväheltidstjänster inrättas som ordförande, att antalet tjänster som viceordförande också utökas till två, varav i varje fall den ena ombildas tillheltidstjänst, samt att ytterligare två tjänster tillsätts somämbetsman-naledamot i domstolen. Under remissbehandlingen har detta förslagmött erinran frän LO och AD:s ordförande, föreslår att båda befattningarnasoni vice ordförande omgående inrättas som heltidstjänster, AD:s ordförandeanser alt antalet heltidsanställda ordförande bör bestämmas till högst tre,medan vice ordförandena, som ocksä bör vara högst tre, inte bör inneha dettauppdrag som heltidstjänst utan enbart vid sidan av sin ordinarie gärning. Som utredningen framhållitbarden ende f n. heltidsanställde ledamoten vid AD domstolens ordförande inte minst under senare är haft en utomordentligt tung arbetsbörda. Det harockså visat sig svårt för domstolens vice ordförande att, vid sidan av sinaordinarie arbetsuppgifter, avlasta ordföranden i nägon mera betydande män. Somjag tidigare nämnt bör en fördubbling av de övriga ledamöterna i domstolenmedföra att domstolens möjligheter att avgöra mål kan ökas väsentligt. Därvidmåste uppenbarligen en utökning ske även av de heltidsanställda ledamöterna.Som jag nämnt i avsnitt 5,1 är det i dagens läge utomordentligt svårt attbedöma vilken omfattning måltillströmningen till AD kan fä i framliden.Det är därför inte möjligt att nu bedöma om flerän tvä heltidstjänsterkommeratl behövas. Emellertid bör man redan vid den genomgripandeomorganisation av AD som är aktuell ta ställning till i vilken form elteventuellt kommande önskemål härom bör tillgodoses. Härvid kan man gå till vägapå tvä sätt. Antingen kan man enligt utredningens och LOrs förslag ombildatjänsterna som vice ordförande till heltidstjänster. Eller också kan man somADrs ordförande föreslagit utöka de fast anställda ordförandena till tre. Föregen del föredrar jag detta senare alternativ. Uppgiften att mera regelbundettjänstgöra som ordförande i målen bör enligt min mening vila päbefattningshavare som innehar ställning som ordinarie ordförande i domstolen.Det bör alltså redan nu slås fast i lagen att AD kan bestå av tre ordförande.Äv vad jag har sagt framgår att det emellertid f n. är tillräckligt medtvå ordförande. Skulle arbetsläget bli sådant att ytteriigare enordförande behöver utses, bör även en tredje vice ordförande kunna tillsättas.Även beträffande vice ordförande bör alltså fastsläs all de kan vara tre. Närdet däremot gäller de återstående befattningarna som ämbetsmannaledamot synesdet vara tillräckligt med två sädana tjänster. Enligl utredningens förslag skall ämbetsmannaledamöternaförordnas av Kungl, Maj:t för tre är. Ordförandena skall inneha annan ordinariedomartjänst medan vice ordförandena, som skall vara lagkunniga och erfarna idomarvärv, bör inneha sädan tjänst. De återstående ämbetsmannaledamöternaskall ha särskild insikt i förhållandena på arbetsmarknaden. Underremissbehandlingen ansluter sig och SR till förslagel att ordförande skalloch vice ordförande bör inneha annan ordinarie domarljänsl. Ett flertal andraremissinstanser, däribland högsta domstolens och regeringsrättens ledamöter,och domarutredning, avstyrker dock detta förslag.Regeringsrättens ledamöter anser att domare med heltidstjänst i AD bör haordinarie anställning i den domstolen. 1 förarbetena till den av slutligtantagna regeringsformen anförs att del med domstolarnas självständiga ställningrimmar bäst alt de dömande befattningshavarna i största möjliga utsträckningutgörs av befattningshavare som åtnjuter ett sådant anställningsskydd somtillkommer ordinarie domare. uttalas dock att bl, a, AD arbetar underså speciella förhållanden att det kan vara motiverat alt ledamötema där även ifortsättningen förordnas endast för viss lid. 1 likhet med utredningen delarjag denna ståndpunkt. En förutsättning för att AD skall kunna fylla sin uppgiftatt slita tvister mellan parterna på arbetsmarknaden är nämligen att dessakänner förtroende för domstolen och dess befattningshavare: dettaförtroende, minskar domstolens betydelse i motsvarande mån. Ordförandena i ADbör av denna anledning inte ges ordinarie anställning i den domstolen utan somhittills förordnas med arvodestjänst endast för begränsad lid. Självfallet kannytt sådant förordnande meddelas när löpt ut. Genomdet föreslagna kravet alt ordförandena i AD skall inneha annat ordinariedomarämbete har utredningen emellertid pä en omväg velat tillförsäkra demsamma anställningstrygghet och självständiga ställning som tillkommer domare iandra domstolar. förutsätter utredningen all till ordförande i förstahand utses justitieråd eller regeringsråd, som i sådant fall skall varatjänstlediga från denna tjänst för förordnande som ordförande iAD. För egen del vill jag till en början framhälla, alt nägot större behov aven sådan ordning som föreslagits av utredningen inte torde föreligga. Hittillshar det inte varit aktuellt att pä grund av mistal förtroende underiälaföriängt förordnande för någon ordförande i , och det är inle sannolikt attnågol sådant kommer att inträffa . Även om sä skulle bli fallet, kandet tas för visst att denne därvid kommer att beredas annan likvärdig tjiinst.Som framhållits under remissbehandlingen kan den föreslagna ordningen vidare flkonsekvenser, som från olika synpunkter ler sig mindre tillfredsställande.Beträffande högsta domstolens och regeringsrättens ledamöter har sedan gammaltgällt alt de skall uppehålla sin tjänst i dessa domstolar och alt som följdhärav vikarier inte skall kunna förordnas. Denna princip har kommit tilluttryck i en särskild bestämmelse i den alltjämt gällande regeringsformen,Visseriigen har denna bestämmelse inle medtagits i den nya regeringsformen, mendetta innebär inte någon ändring i det synsätt som legat bakom bestämmelsen.Det skulle inte vara nägon lycklig utveckling om antalet justitieråd ochregeringsråd kom att öka till följd av att de togs i anspråk för tjänstgöring iannan befattning. För högsta domstolen och regeringsrätten skulle en sådanutveckling också kunna medföra svårigheter av praktisk art. Slutligen skulleett krav på att ordförande i skall inneha annan ordinarie domartjänst kunnaonödigtvis begränsa kretsen av personer frän vilka ordförandena kan hämtas. Äv de skäl som jag nuredovisat har jag efter samråd med chefen för kommit tillden uppfattningen att de nuvarande reglerna om förordnande av ämbetsmannaledamöteri AD inte bör ändras på annat sätt än att förordnandetiden enligt utredningensav ingen remissinstans kritiserade förslag bestäms till tre är. Beträffandeordförande och vice ordförande bör alliså endast krävas att de är lagkunnigaoch erfarna i domarvärv. De återstående ämbetsmannaledamöterna bör liksomhittills ha särskild insikt i förhållandena på arbetsmarknaden. Medkravet alt ordförande skall vara lagkunnig och erfaren i domarvärv kan detemellertid inträffa alt innehavare av annan ordinarie domartjänst än förjustitieråd eller regeringsråd förordnas att vara ordförande i , Medtillämpning av gällande regler om förening av tjänst inträffar dä att vederbörande,om han inte begär entledigande frän sin domartjänst, förenar sin arvodestjänsti AD med sin ordinarie domartjänst från vilken han är tjänstledig. Härigenomuppkommer den olägenheten att sistnämnda tjänst färuppehållas endast med vikariat. Denna olägenhet för den domstol, därifrågavarande tjänst är inrättad, bör undanröjas. fall,liksom vad gäller vid förening mellan ordinarie tjänst och annan ordinarietjänst tillsatt med förordnande tills vidare, bör Kungl. Maj:t bemyndigas attbesluta att den ordinarie domartjänst, som ordförande i kan inneha i annandomstol, fir föras över stat. Vidförfall för ordförande bör enligt utredningens mening endast annan ordförandeeller vice ordförande kunna inträda i dennes ställe. Detta är även enligt minmening lämpligl. Beträffande envar av de övriga ämbetsmannaledamöternaföreslår utredningen att tre ersättare skall finnas, dvs. en ersättare mer änsom f n, utses för dessa ledamöter. Bakgrunden till denna utökning är att delsärskilt har varit vanligt att tillkalla s, k. tillfälligaersättare i deras ställe, vilket visar att det nuvarande antalet ordinarieersättare är för litet. Med hänsyn härtill kan jag i princip biträdautredningens förslag, som lämnats utan erinran under remissbehandlingen. Skulleantalet vice ordförande utökas till tre, torde det dock varatillräckligt med endast två ersättare för envar av dem. På grund härav bör f n.endast slås fast att högst tre ersättare skall finnas för varje annanämbetsmannaledamot än ordförande. Jagövergår härefter till den grupp ledamöter vilka utses efter förslag av parternapå arbetsmarknaden. Härvid uppställer sig till en början frågan vilkaorganisationer som skall ha rätt att föreslå dessa ledamöter. mening bör endast SAF och de offentliga arbetsgivarna samt LO, TCOoch komma i fråga för representation i AD. Denna uppfattning kritiserasav KFO, som anser att utrymme bör finnas även för representation från denkooperativa sektorn, och SAC, som begär all bli representerad i domstolen närmål behandlas som rör syndikalistiskt organiserade arbetstagare. Vidareframhåller en minoritet inom , att samtligahuvudorganisationer pä arbetsmarknaden bör ha rätt att vara företrädda i AD närdet gäller mål som berör den egna organisationen. Fråganom rätten att föreslå ledamöter till AD har tidigare diskuterats vid åtskilligatillfällen. Statsmakterna har därvid intagit den ståndpunkten attendast de tongivande organisationerna på arbetsmarknaden bör beredas sådan representation.Skälen härtill är flera. Vid ÄD:s tillkomst bereddes parterna påarbetsmarknaden representation i domstolen för att denna därigenom skulletillförsäkras sakkunskap om avtalsförhållanden och synsätt på arbetsmarknaden iallmänhet. räknade man med att AD pä sä sätt skulle tillvinna sigförtroende hos dem, vars tvister AD hade att pröva. Av denna anledning ansågsdet även viktigt att detta representantskap hölls pä ett sä allmänt plan sommöjligt. Meningen var inte att ledamöterna skulle tjänstgöra somintresserepresenlanter i egentlig mening, alltså som talesmän för de i varjetvist deltagande parterna. Med hänsyn härtill avvisades bestämt tanken pä attledamöterna skulle växla efter målens beskaffenhet. Sammansättningen i ADskulle i stället hällas sä som möjligt. Sedandessa principer lades fast, har enligt min mening inte något inträffat sommotiverar ett annat synsätt. Med hänsyn till den pägäende utvecklingen mot enallt större utjämning av tidigare föreliggande skillnader mellan olikaarbetstagargrupper finns tvärtom ännu mindre anledning än tidigare alt låtarepresentationen växla från fall till fall. Men därmed minskar givetvis ocksåutrymmet för deltagande av ledamöter från ett flertal arbetsmarknadsorganisationer.Vid en sammansättning kan endast ell fätal organisationer göraanspråk pä att bli representerade i domstolen. Vid utväljandet av dessaorganisationer bör uppenbariigen organisationernas representativa bredd fällautslaget. Det är hos de organisationer, vilka även utanför AD påverkarrättsbildningen pä arbetsmarknaden, som man främst finner den representation päelt mera allmänt plan som förut har berörts. Det är vidare både naturiigl ochlämpligt att omfattningen av denna representation svarar mot det antal mäl somkommer frän motsvarande sektor på arbetsmarknaden. Utredningens förslag innebäratt Kungl. Maj:t av ledamötema på arbetsgivarsidan skall utse fyra efterförslag av SAF, en efter förslag av och Landstingsförbundetsamt en såsom representant för staten som arbetsgivare, medan av ledamötema påarbetstagarsidan fyra utses efler förslag av LO och två utses efter förslag avTCO. Vidare skall tre ersättare för varje ledamot utses pä motsvarande sätt,dock att två av ersättarna för de båda TCO-ledamöterna utses efter förslag avSACO. Mot bakgrund av vad jag har sagt utgör detta förslag enligt minmening en lämplig avvägning mellan de olika intressen som kan göra sig gällandei detta hänseende. Härigenom tillförsäkras domstolen den för verksamhetensbedrivande nödvändiga förankringen hos organisationerna på arbetsmarknadensamtidigi som ledamöter står till förfogande från de olika organisationerna ien utsträckning som i huvudsak svarar mot målens fördelning pä arbetsmarknadensolika sektorer. Jag ansluter mig således till detta förslag. Jag biträder ävenutredningens förslag att förordnandetiden för ledamötema och ersättarna, påsamma sätt som för ämbetsmannaledamöterna, bestäms till tre är. En särskild fråga somåterstår att besvara är hur representationen i domstolen bör utformas i delenskilda fallet. Därvid bör till en början behandlas vilken sammansättning ADskall ha vid huvudförhandling. Inom utredningen är meningarna delade i dennafräga. Hälften av utredningens ledamöter anser att den nuvarande ordningen,enligt vilken de offentliga arbetsgivarna och TCO endast företräds i vissa mälgenom särskilda ledamöter, bör behållas. Övriga ledamöter i utredningen menaratt också de offentliga arbetsgivarna och TCO bör beredas permanentrepresentation i domstolen genom att antalet vid huvudförhandling tjänstgörandeledamöter ökas frän sju till nio. Även bland remissinstanserna bryter sigåsikterna i denna fräga. Röster höjs för häda de alternativ som inomutredningen ställts mot varandra. Också andra lösningar föreslås. ADrsordförande och juridiska fakulteten vid , som anser allAD vid huvudförhandling inle börbeslå av fler än sju ledamöter, föreslår att man vid bestämmande av domstolenssammansättning skall skilja mellan mål som inrymmer frågor av mer allmänkaraktär och mål som mera exklusivt berör ett visst avtalsområde. 1 de förramålen skulle AD kunna ha en allsidig sammansättning av arbetsgivar- och arbetstagarledamöterna,medan man beträffande de senare målen skulle kunna tänka sig en exklusivpartsrepresentation. Somjag ser det är det en felaktig utgångspunkt att låta antalet tjänstgörandeledamöter i AD bestämmas av hur de olika organisationerna därvid bör vararepresenterade. I stället bör representationen anpassas efter hur mängaledamöter som bör tjänstgöra vid huvudförhandling föratt domstolen bäst skallkunna utföra sin uppgift. Med denna utgångspunkt är det enligt min meninguppenbart alt AD inte bör sammanträda med fler än de sju ledamöter somdomstolen f n. består av.