prop · FX0328 · 1974-12-31 00:00:00 — , arkeologiska och historiska museeroch är exempel på museer som påtagit sig uppgifter inom kulturminnesvården. Pålokal nivå företräds kulturminnesvården av en ombudsorganisation.Riksantikvarieämbetet engagerar i samråd med landsantik-variema olika kommunalaförtroendemän som ombud i syfte att nå kontakt med de krafter som pålokalplanet har intresse för kulturminnesvården. Prop.1974: 28 179 Denkulturminnesvårdande verksamheten var tidigare främst inriktad på skyddandetoch bevarandet av vissa utvalda objekt som uppfyllde bestämda kriterier påålder, kulturhistoriskt/antikvariskt värde eller konstnärlig betydelse. Alltmerhar emellertid uppmärksamheten kommit att inriktas på hela miljön. Mångatillmäter bevarandet av den historiska kontinuitet som stadsplaner ochbebyggelse representerar grundläggande betydelse för den enskildes känsla avtrygghet och förankring i tillvaron. Utvecklingen har lett fram till ettsynsätt beträffande den fysiska kulturmiljön, som förutsätter att behandlingenav den befintliga miljön som ansvarsområde likställs med utformningen av nymiljö. Attkulturminnesvården på så vis kommit att inriktas på sammanhängandebebyggelsemiljöer och på kulturlandskapet ställer ökade krav på dekulturminnesvårdande organen. Dessa måste upprustas och förses med effektivamedel för tillvaratagande av kulturminnesvårdens intressen. I likhet med vadsom befunnits nödvändigt inom naturvårdsområdet måste även kulturminnesvårdenfå en sådan organisatorisk uppbyggnad och sådana medel till sitt förfogandeatt den med framgång kan hävda sig mot andra, motstridiga intressen. Härvid börde krav på medborgarinflytande och lokal självbestämmanderätt somaktualiserats i skUda sammanhang tillgodoses i så stor utsträckning sommöjligt. Dennuvarande lagstiftningen på kulturminnesvårdens område ger endast begränsademöjligheter till en kulturminnesvård inriktad på bevarandet av samlademiljöer. Denna måste därför i betydande omfattning tillgodoses inom ramen förden fysiska planeringen. Det allmännas ansvar för den fysiska planeringen ärliksom inom övrig samhällsplanering delat mellan stat och kommun. Statensuppgifter hänför sig till de översiktliga och samlade avvägningarna mellankommuner eller större regioner, medan de kommunala myndigheterna har dethuvudsakliga ansvaret för kommunemas översiktliga planering och fördetaljplaneringen. Flertaletverksamhetsområden inom den statliga förvaltningen företräds avförvaltningsorgan på central och regional nivå. Den statliga planeringsverksamhetenhar sin tyngdpunkt inom de olika verkens regionala organisationer.Kulturminnesvården har inte sådan statlig regional representation som står tUlförfogande för flertalet andra sektorer inom den statliga verksamheten.Kulturminnesvårdens centrala myndighet, , företrädsvisserligen på regional nivå av landsantikvarien, men dennesanstäUningsförhåUande hos enskild huvudman gör att han har ansvarbåde mot huvudmannen och staten. Kulturminnesvården föreslås därför få en statligregionalorganisation, vilket skulle skapa förutsättningar för en klarareansvarsfördelning mellan stat och kommun. Enförutsättning för att kulturminnesvården i tUlräcklig utsträckning skallbeaktas i planarbetet är att dess representanter engageras direkt i 1974: 28 180 verksamhetenoch med fullt ansvar för sitt område. De avgörande besluten i viktigakulturminnesvårdsärenden måste kunna fattas på det regionala planet. Av dennaanledning föreslås att beslutanderätten enligt kulturminnesvårdensspeciallagstiftning förs ut på det regionala planet. En dylik decentraliseringskulle också utgöra ett viktigt steg mot ökat medinflytande och bättre kontaktmed de lokala intressena. Vidare skulle onödig fördröjning undvikas och riksantikvarieämbetetsom nu handhar speciallagstiftningen skulle avlastas åtskilligt arbete tillförmån för mera översiktlig och planerande verksamhet. Entotal, länsbunden samordning av kulturminnesvård och museiverksamhet inom enenda länsinstitution är inte möjlig att genomföra i alla län. Länsmuseerna äralltför ojämnt utvecklade i de olika länen. Ofta besväras länsmuseerna ochdärmed den regionala kulturminnesvården av huvudbidragsgivamas växlandehållning till verksamhetens finansiering. starka kommunala bindningarskapar också en oklar ställning för landsantikvarien i den granskandeverksamhet, som han utför på uppdrag. Därför avvisasalternativet att bibehålla och förstärka den nuvarande organisationen. Ettaltemativ med avsevärda fördelar utgör en på länsblock uppbyggdregionalorganisation. Genom en uppdelning av landet på högst elvalandsantikvariekontor skulle det vara möjligt att tillfredsställa högt ställdakrav på differentierad sakkunskap. Med hänsyn till den genomfördareformen av länsförvaltningen får länsblocksalternativet framstå som enframtidsmodell. Medkulturminnesvårdens ökade betydelse för miljövården bör den få en regionalorgarusation med starkast möjliga ställning inom den fysiska planeringen.Landsantikvarien bör ingå i vid sidan av länsarkitekten ochrepresentanterna för naturvården. föreslås således bli regionalmyndighet för den statliga kulturminnesvården. En särskild kulturminnesenhetmed landsantikvarien som chef föreslås inrättad vid länsstyrelsensplaneringsavdelning. Härmed vidgas nuvarande ansvar för naturentill att omfatta även den fysiska kulturmiljön, vilket ger de nödvändigaförutsättningarna för en samlad planering över hela mUjövårdsfältet. Samtidigtkan nuvarande beslutsfunktioner föras ut tilllänsstyrelserna med deras närmare kontakter med kommuner, lokalaintressegrupper och de enskUda medborgarna. Blandkulturminnesenhetens arbetsuppgifter ingår främst att företrädakulturminnesvårdens intressen i den för hela huvudenheten gemensammaverksamheten med samhällsplanering och i dess befattning med den Översiktligafysiska planeringen. Tyngdpunkten i arbetet förläggs tUl förberedelser införden sammanvägning av olika intressen som görs gemensamt iplaneringsavdelningen. Målet för denna förberedande 1974: 28 181 verksamhetbör vara att, på grandval av en fullständig kartläggning av länets tillgångarpå kulturhistoriska monument och miljöer, utarbeta be-varingsplaner ochupprätta aktionsprogram som kan tjäna till ledning för arbetet i huvudenheten.Ett intimt samarbete med naturvårdsenheten, länsarkitekten och överlantmätarenförutsätts. I den fysiska detaljplaneringen bör kulturminnesenheteneftersträva kontakter med kommuner och planförfattare för att på ettförberedande stadium införa de kulturminnesvårdande aspekterna i planarbetet.Under planeringsarbetets gång skall enheten vara beredd att bistå medfaktaunderlag och med rådgivning. Kulturminnesenheten bördelta i de landsomfattande inventeringar som bedrivs eller kan komma attföretas från sida samt själv genomföra eller initieraspeciahnventeringar och bearbeta det insamlade materialet. Kulturminnesenhetenbör bereda och framlägga förslag till de beslut enligt kulturminnesvårdensspeciallagstiftning som skall fattas inom . Dessa ärenden rör bl.a. borttagande av fast fornlämning och gränslinjebestämningar, skydd och vårdav kulturhistoriskt värdefull bebyggelse, restaurerings- och konserveringsarbetenpå enstaka byggnader och handhavandet av fornfynd och kyrkliga inventarier.Kulturminnesenheten får vidare i uppgift att kontrollera att de vidlänsstyrelsens tillståndsgivning föreskrivna åtgärdema avseende undersökningaroch dokumentation genomförs på ett från vetenskaplig synpunkttillfredsstäUande sätt. Vidare skall landsantikvarien tillse att vidrestaurerings- och konserveringsföretag framlagda och av godkändaförslag följs och att de antikvariska, arkitektoniska och kulturhistoriskakraven iakttas vid arbetenas genomförande. Den antikvarisk-tekniskagranskningen av restaureringsförslag blir däremot en uppgift för denfastighetsbyrå som föreslås inrättad vid . Kulturminnesenhetensrådgivning till kommuner och enskilda kan förutses omfatta det kommunalaplanarbetet, kulturhistoriska inventeringar, det praktiska genomförandet avrestaurerings- och konserveringsarbeten samt även förvaltningsproblembeträffande de kulturhistoriska monumentens utnyttjande. En närbesläktaduppgift gäller information till kommuner och allmänhet rörande den egnaverksamheten, dess mål och medel samt uppnådda resultat. Somlänsstyrelsetjänsteman med uppgift att granska och delta i faststäUelse av planerskall landsantikvarien däremot inte själv delta i det kommunala arbetet med attutforma sådana planer som skall fastställas av . Vidhandläggningen i av dessa ärenden måste han vara obunden och hafull frihet för sina ställningstaganden. Kulturminnesvårdeninnefattar en rad konkreta arbetsuppgifter såsom inventeringar,forskningsprojekt, arkeologiska eller byggnadshistoriska undersökningar,förvaltningsuppgifter och vårdarbeten. Prop.1974: 28 182 kanendast till viss del genomföras av kulturminnesenhetens egen personal. Enhetenmåste därför tUlförsäkras möjligheter att anlita arbetskraft utifrån. Härvidkan olika institutioner komma i fråga, såsom ,centralmuseerna och universiteten men framför allt länsmuseerna eller kommunalamuseer. För mer kontinuerliga insatser från kommunernas sida föreslåsstatsbidrag utgå. För uppdrag av engångskaraktär föreslås länsstyrelserna fåsärskilda uppdragsmedel till sitt förfogande. Ilänsmuseerna och vid de från museiväsendet fristående landsantikvariekontorenfinns bibliotek och arkiv som inrymmer ett för kulturminnesvården viktigtarbetsmaterial. Endast den del av ämbetsarkivet som landsantikvarien måste hatillgång till i det dagliga arbetet bör kopieras för räkning.För den ordinarie verksamheten har landsantikvarien endast behov av ettbegränsat handbibliotek. Beträffande huvuddelen av arkiv- ochbiblioteksmaterialet bör länsmuseerna kunna erbjuda service inom ramen för detstatsanslag som föreslås utgå för kontinuerliga insatser på detkulturhistoriska området. Vadbeträffar personalbehovet vid kulturminnesenheter-n a behöver det i varje länfinnas expertis på i första hand det byggnadshistoriska och det arkeologiskaområdet. Detta ger en minimiperso-nal om två tjänstemän, vilket även torde varatillräckligt med hänsyn tUl arbetsbelastningen i de små och medelstora länenmed normal arbetsvolym. För aderton län föreslås därför två tjänster vardera.De övriga länen delas upp i tre kategorier med fem, fyra resp. tre tjänstemänper länsstyrelse. Härtill kommer biträdespersonal. Beträffande tjänstetillsättningarnaföreslås att yttrande skall inhämtas. För övergångentill den nya organisationen föreslås särskUda undantagsregler. Landsantikvarieorganisationernaslönefonder bör bibehållas. Avkastningen bör avräknas mot de bidrag somföreslås för museernas medverkan i kulturminnesvården. MUS65 framlägger inga direkta förslag beträffande den kommunala och landstingskommunalakulturminnesvården. Den kommunala verksamheten berörs endast allmänt. Kommunernasansvarstagande beror i första hand på de krav som de själva StäUer upp. Derasambitioner har som regel hållits på en hög nivå. Ett realiserande av saneringsutredningensförslag om upprättande av bostadssaneringsprogram skulle dessutom gekommunerna bättre medel för styrning av bebyggelsemiljöernas vård ochutformning. En ytterligare vidgning av samhällets befogenheter och ansvar kanmed återverkan inom den kommunala sektorn även komma att bli ett resultat avsaneringsutredningens fortsatta arbete och arbetet inom bygglagutredningen. Kommunernahar i kulturnämnderna skaffat sig egna organ vilka enligt en avkommunförbundet utarbetad normalinstruktion bör ha det samlade ansvaret för hela kulturområdet. Kulturnämndernakan genom sin parlamentariska förankring få en stark ställning och bh av mycketstor betydelse som remissorgan åt byggnads- och fastighetsnämnderna. MUS 65 framhåller hembygdsrörelsens stora betydelse förkulturminnesvården. Hembygdsföreningarnas betydelse som foram för miljö- ochkulturfrågor har ökat. Det nya miljövårdstänkandet har bl.a. inneburit envitalisering för många hembygdsföreningar. Ett stort antal hembygdsföreningarhar numera ett avsevärt kommunalt stöd. Hembygdsrörelsen har en naturlig anknytning tillprovinsens museer men också till kommunernas kulturnämnder. MUS 65 fömtsätteratt länsmuseerna, även sedan landsantikvarieorganisationen ,kommer att intimt samarbeta med regionens hembygdsföreningar och att museetstjänstemän kommer att fungera som konsulter för hembygdsmuseerna. Även förlänsstyrelsens kulturminnesenhet blir kontakten med hembygdsrörelsen av storbetydelse. De sakkunniga anser inte att man bör eftersträva eninstitutionalisering av hembygdsrörelsen. Den bör stå fri och obunden frånmyndigheter och institutioner. Det samarbete som Samfundet för hembygdsvård inlett medriksantikvarieämbetet är av intresse. Samfundet torde få en viktig uppgiftinom informationsverksamheten rörande kulturminnesvård och hembygdsarbete. MUS 65konstaterar ätt det för hembygdsrörelsen i gäller specieUa förhållanden.De sakkunniga kommer att behandla hembygdsförbunds framtidaorganisation och finansiering i samband med sin fortsatta utredning beträffandeKulturhistoriska föreningen för . Ett stort antal remissinstanser ansluter sig tiU MUS 65:ssynpunkter beträffande kulturminnesvårdens nya inriktning på sammanhängandemiljöer liksom till dess uppfattning att kulturminnesvården bör inordnas i denallmänna miljövården. Bland dessa instanser återfinns ochstatens historiska museum, SÖ, UKA, , ,lantbruksstyrelsen, , ett femtontal länsstyrelser, , samt ett antal landsting, kommuner ochhembygdsförbund. MUS 65:s åsikt att man bör tillämpa ett synsätt påkulturminnesvården jämförbart med synen på naturvården vinner ett flertalremissinstansers gillande, däribland statens planverk. Föreningen önskar mer änutredningen betona vikten av medborgarinflytande och hänsyn till lokala förhållanden.Den regionala kulturminnesvårdens nuvarande förankring i landsting. kommuner och hembygdsrörelse framstår därför förföreningen som mycket värdefull. stöder strävanden att beredalokala opinioner större inflytande på kulturminnesvårdens utformning och anseratt den främjas om verksamheten integreras i det kommunala planeringsarbetet. Att kulturminnesvården måste få en sådan organisatoriskuppbyggnad och sådana medel till sitt förfogande att den med framgång kan hävdasig mot andra, motstridiga intressen, är en uppfattning som vinner stöd hos ettstort antal remissinstanser, däribland statens planverk, länsstyrelserna iÖstergötlands, , , och ,i , TCO, Föreningen . samt ett antal landsting, kommuner och hembygdsförbund. Ett femtontal remissinstanser ställer sig skeptiska tillMUS 65:s försök att klart dela upp ansvaret för kulturminnesvården på stat ochkommun och framhåller i stället som viktigt att åstadkomma en smidig samverkanmellan de statiiga och kommunala instanserna. FöreningenHeimbygda, , hembygdsförbundoch Föreningen finner således utredningensansvarsuppdelning vara en alltför teoretisk konstmktion. Speciallagstiftningkan visserligen betraktas som ett instrument för statens strävanden inomkulturminnesvården men möjligheten tUl praktiska åtgärder och initiativ hargenom det kommunala planmonopolet nästan helt lagts i händerna på kommunema.För att upprätta och genomföra beva-ringsplaner är en intim samverkan nödvändigmellan kommuner och kulturminnesvårdens organ och detta beroende av kommunemaökar genom att beslut i detaljärenden i ökad utsträckning delegeras från länsstyrelsematill kommunema. och Stiftelsen instämmer i denna kritik. Museet anser att kulturminnesvården måste haen närmare och smidigare anknytning till kommunema än länsstyrelserna har.Länsmuseerna bör enligt museet få en organisatoriskt fast grand genomsammanskott av resurser från statiigt, primär- och sekundärkom-munalt håll. framhåller att den samverkan mellan stat,landsting och primärkommuner samt folkrörelser som den hittillsvarande landsantikvarieorganisationeninneburit, inte har uteslutit en klar ansvarsfördelning, men att verksamhetenhämmats framför allt av att staten inte tagit de ekonomiska konsekvenserna avsitt ansvar. finner i likhet med bl.a. attutredningen vid behandlingen av ansvarsfördelningen alltför starkt poängteratstatens roll. För huvuddelen av insatserna inom en utbyggd kulturminnesvårdmåste kommunerna själva få ansvar utifrån sina egna ambitio- Prop.1974: 28 185 ner och resurser. Det faktum att en statlig utredningnaturligen inriktas på de organisatoriska förändringar som kan behöva görasinom den statiiga administrationen får inte skymma den grandläggande synen påansvarsfördelningen. Statskontoret anser att principen om medborgarinflytandeoch lokal självbestämmanderätt bör bli bestämmande för ansvarsfördelningen mellanstat och kommun. Statens ansvar bör främst gälla kulturhistoriskt särskiltvärdefulla mUjöer av nationellt intresse, där statens myndighetsutövandefunktioner grundas på en klart utformad lagstiftning. Vidare har staten enligtstatskontoret ansvar för vård och underhåll av sådan statlig egendom somuppfyller bestämda kriterier på kulturhistoriskt värde. I övrigt bör statensengagemang avgränsas till konsultationer, rådgivning och information tillkommuner och enskilda. i ansluter sig i likhet medLinköpings och kommuner till utredningens uppfattning att inrättandet aven statlig regional organisation för kulturminnesvården skulle skapa förutsättningarför en klarare ansvarsfördelning mellan stat och kommun. Flertalet remissinstanser har kommenterat utredningens förslagom en decentralisering av beslutanderätten enligt kulturminnesvårdensspeciallagstiftning. Av dessa tillstyrker ett åttiotal den föreslagnaförändringen. Ett tiotal remissinstanser ställer sig helt negativa tillutredningens förslag, medan en något större grupp anmäler tveksamhet ellerförordar delegering av beslut från som ett medel att nåutredningens syften. Förslaget tillstyrks av bl.a. , riketsallmänna kartverk. för de fria konsterna, ,länsberedningen, samtliga länsstyrelser utom två. , , ett tiotal landsting, ett tjugotal kommuner, flertalethembygdsförbund samt Svenska arkeologiska samfundet. Remissinstansema anknyter i allmänhet till de avutredningen anförda skälen till en decentralisering. Således anförs att endecentralisering skulle utgöra ett viktigt steg mot ökat medinflytande för ochbättre kontakt med de lokala intressena. Vidare anser man att onödigfördröjning och byråkrati i större utsträckning skulle kunna undvikas. Manutgår från att skulle avlastas en del av sitt tidigare arbetetill förmån för översiktliga bedömningar och planering av verksamheten istort. påpekar att riksantikvarieämbetetsbeslutsfunktion ofta inskränkts till en ren formalitet som fördröjt ärendenashandläggning och framhåller att en breddning av kulturminnesvården förutsätteratt man accepterar det mönster som i övrigt gäller för beslutsfattandet isamhället. Till denna uppfattning ansluter sig länsstyrelserna iKristianstads, och län som anser att kulturminnesvårdensorganisation bör ansluta till den ordning som i 1974: 28 186 princip gäller på andra områden för roUfördelningen mellande centrala och regionala organen. Således bör frågor som rör övergripandeinventeringar och planer, avvägningar mellan riksintressen och lokala intressen,bevakning av enhetiighet och kontinuitet i besluten lösas genom samspel mellanriksantikvarieämbetet och länsstyrelserna på samma sätt som redan sker vadgäller plan- och naturvårdsfrågor mellan länsstyrelserna och plan- resp.naturvårdsverket. ger sitt stöd till förslaget ochframhåller i likhet med att det står i godöverensstämmelse med de grundläggande principerna i betänkande Nykulturpolitik. ser utredningens förslag som ett steg mot ökatlokalt och regionalt inflytande över kulturminnesvården och framhåller attmotivet för att decentralisera beslutsfattandet mindre är möjligheten attöverföra ansvaret för beslut av det slag som fattas avriksantikvarieämbetet än att förstärka handläggningen av det avsevärt ökadeantal ärenden som kan förutsättas bli följden av den aktivering på lokal nivåsom utredningen förordar. De farhågor som uttalats för att en decentraliseringskulle leda till olikartad behandling i olika län tillbakavisas avlänsstyrelsen i och , som hävdar att eneventuell sådan tendens motverkas av att erhåller störreresurser för att kunna ge råd och anvisningar tUl länsstyrelserna och av attmöjlighet kommer att finnas att besvära sig över länsstyrelsernas beslut. Ett tiotal remissinstanser, däribland museetoch och kommuner avstyrker utredningens förslag omdecentralisering. framhåller i likhet med att kulturminnesvårdens speciallagstiftning tillkommh föratt skydda nationella riksintressen och att den därför bäst bevakas av encentral myndighet. Endast på central nivå kan den erforderiiga expertisensamlas och endast om besluten ligger kvar hos den centrala myndigheten kan manfå en garanti för enhetlighet och kontinuitet i besluten, större kringsyn vidinventerings- och planfrågor och större oväld vid avvägningen mellanriksintressen och lokala intressen. och statensvattenfallsverk finner det föga troligt att förmedlingav råd och anvisningar skall kunna uppväga den försvagning man anser attdecentraliseringen skuUe innebära, inte minst för byggnadsminnesvården. ,i anser ati utredningens förslag skulle innebära enväsentiig försämring av de kulturvårdande insatserna för kyrkan. Särskilt närdet gäller dokumentation och arkiv är fördelarna stora med en centralmyndighet, påpekar domkapitiet. Enligt har utredningen tillmättspeciaUagstiftningen en alltför stor betydelse som inte motsvaras av densekundära roll lagstiftningen spelar vid primärkommunernas markdisposition. och statens historiska museum hyseri likhet med ett femtontal andra remissinstanser stor tveksamhet inför utredningensförslag om decentralisering. Speciallagstiftningen har enligt ämbetettUlkommit för att skydda övergripande nationella intressen och tillvaratagandetav dessa intressen bör därför i första hand åvUa den centrala myndigheten. Demotiv utredningen anför för en decentralisering finner ämbetet fögaövertygande. Avlastningen av torde inte bli särskiltbetydande eftersom den övervägande delen av frågorna förutsätts bli granskadeav ämbetets experter. Resultatet skulle endast bli en mer komplicerad ochbyråkratisk handläggningsprocess snarare , som hävdas av utredningen, ensnabbare och smidigare sådan. Med hänsyn till kravet på specialistgranskningfinner ämbetet det olämpligt med en så långtgående decentralisering till en ifråga om arbetsstyrka och erforderlig sakkunskap så svagt utmstad enhet som denav utredningen föreslagna. Kulturminnesvårdens ärenden är enligt ämbetet i höggrad bedömningsfrågor, där man endast i vissa delar kan ha stöd i generellaanvisningar och normer. Ämbetet delar i och för sig utredningens uppfattning attden nuvarande fältorganisationen är för svag både organisatoriskt ochekonomiskt och anser även att en ökad utflyttning av ärendebehandlingen tilldet regionala planet vore önskvärd. Ämbetet förordar emellertid som mestpraktiskt att nuvarande centrala beslutsordning bibehålls som huvudprincip menatt beslut i vissa ärendegrupper successivt delegeras till landsantikvarien. Påkort sikt föreslås en förändring av landsantikvarieorganisationen endast avden begränsade omfattningen att landsantikvarierna fastare knyts tilllänsstyrelsens planenheter vid beredningen av vissa frågor och ges formellbeslutanderätt i vissa ärenden som hänför sig till kulturminnesvårdensspeciallagstiftning. Bland de andra remissinstanser som förordar en delegeringav besluten från riksantikvarien till landsantikvarien återfinns bl.a. RRV,och . Föreningen och FöreningenHeimbygda påpekar att de förseningar och praktiska svårigheter som dennuvarande ordningen ofta gett upphov tUl delvis undanröjts genom en på senareår alltmer utbyggd delegering av besluten från . Enfortsatt delegering inom ramen för den nuvarande organisationen skulle därförvara det mest ändamålsenliga sättet att tillgodose utredningensdecentraliseringssträvan.