prop · FX0395 · 1974-12-31 00:00:00 — Denomständigheten all en person som är bosall här tillfälligt uppehåller sig iannat nordiskt land bör inte föranleda åsidosättande av de regler som normaltgäller i fråga om hans skyldighet att inställa sig inför svensk domstol. Vidremissbehandlingen har den föreslagna ordningen kritiserats av vissaremissinstanser som bl.a. påpekar att den kan skapa tillämpningsproblem. Jagvill emellertid erinra om vad jag anfört om innebörden av det i förslagetanvända bosältningsbegreppel. Detta leder till all en vistelse i annat nordisktland tämligen snart övergår till att uppfylla kravel på bosättning. Det praktiskabehovet av att kunna kalla in nu åsyftade personer enligtvittnespliktslagen är därför inte så stort. Om det inte är möjligt att kallaell här bosatt vittne enligt RBrs regler så länge han tillfälligt vistasutanför , får kallelse anstå till dess han återvänt hil. Jag kan pågrund av det nu anförda ansluta mig till den vid de nordiska överläggningarnaöverenskomna regleringen i denna del. Inle heller för del fallet att domstolönskar höra någon som är bosall utom men tillfälligt vistas där börlagen vara tillämplig. Sammanfattningsvis bör alltså svensk domstol enligt denföreslagna lagen få möjlighet att kalla vittne som är bosalt i ,, eller och uppehåller sig i något av dessa länder.Motsvarande bör gälla i fråga om skyldighet för person i attinställa sig inför domstol i annat nordiskt land. Regler av denna innebördförutsätts bli införda i övriga nordiska länders lagstiftning. 9.2.3 Begränsningar i vittnesplikten Vid de nordiska överläggningarna har det tidigt ståttklart alt en lagstiftning av förevarande slag måste förenas med vissabegränsningar. Härför talar inte bara det förhållandet att ländernas nationellaregler om hörande av vittnen företer vissa särdrag. I sammanhanget måste ocksåbeaktas all införandet av en nordisk vittnesplikl för med sig skyldigheter motett land vars statsmakt den som skall höras eljest inle är underkastad. Enskyldighet alt inställa sig inför domstol i annat nordiskt land kan, även mednutida kommunikationer, i en del fall innebära avsevärda praktiska ölägenheterför de enskilda medborgarna. Det är därför naturligt att vittnesplikleninskränks i vissa avseenden. Den första frågan som inställer sig är vilka domstolar somskall ges rätt att kalla vittne från annat nordiskt land. Enighet har nåtts omatt denna möjlighet i princip endast bör stå de allmänna domstolarna till buds.Begreppet allmän domstol är dock som framgår av promemorian inte entydigt inomNorden. Från norskt håll har därför vid överläggningarna begärts attlagstiftningen skall bli tillämplig även på vissa särskilda domstolar,nämligen vergemålsretlerna, jordskiflesretterna och husleie-retlerna. Fråndansk sida har önskemål uttalats om att lagstiftningen skall omfatta ocksåboligrelterna. Från finsk sida slutligen har framställts motsvarande begäranbeträffande de domstolar, som handlägger fastigbildningsmål ochexpropriationsmål. Mot en sådan anordning har jag inte något att erinra. I ett remissyttrande ifrågasätts om inte reglerna förSveriges del bör gälla även hyresnämnderna. Bortsett från att dessa inle är atträkna till domstolskategorin skulle enligt min mening värdet härav, inle minstmed hänsyn till den starkt lokala anknytning hyresmålen har, vara mycket ringa.Tillräckliga skäl föreligger inle heUer för en utvidgning till arbetsdomstoleneller förvaltningsdomstolarna. Jag förordar därför för svenskt vidkommande attendast de allmänna domstolarna tUlerkänns befogenhet att inkalla vittne enligtden föreslagna vittnespliktslagen. Vid överläggningarna har enighet också nåtts om en undreåldersgräns för vittnespliklen. Minimiåldern har satts till . Dettaförslag har godtagits av flertalet remissinstanser. Från åklagarhåll haremellertid anmärkts att åldersgränsen är för hög. För egen del instämmer jag iatt det är lämpligt att faststäUa en undre åldersgräns för vitlnesplikten, ochjag finner inle skäl alt gå ifrån den regel man enats om vid de nordiskaöverläggningarna. Särskild uppmärksamhet har ägnats åt behovet avbegränsningar i vitlnespliktenmed hänsyn till vittnesuisagans betydelse och de olägenheter inställelse iannat land medför för den enskilde. Under de nordiska överläggningarna harsärskilt från norsk sida hävdats att långväga vittne inte bör kallas utan attstarka skäl föreligger, någol som har samband med de i förekommandeavslåndsgränserna för vittnespliklen inom landet. Under överläggningarna harenighet uppnåtts om all som förutsättningar för nordisk vittnesplikl skall gällaatt det rör sig om elt mål av någon betydenhet, att utsagan kan antas fåväsentUg betydelse för utgången i målet och att det är av väsentlig betydelseatt vittnet hörs i domstolslandet. Jaginstämmer i att det bör ställas upp vissa krav på vittnesmålets betydelse närdel blir fråga om att ålägga en person alt inställa sig som vittne infördomstol i annat land än det där han är bosatt. Den kompromisslösning man harenats om vid förhandlingarna har i allmänhet lämnats utan erinran vidremissbehandhngen och även jag anser mig kunna godta den. Enligl min mening börman med förtroende kunna överlämna ål domstolarna att göra de bedömningar somreglerna förutsätter. Vadbeträffar kravel att det skall vara fråga om mål av någon betydenhet framhållsi promemorian all det är svårt att närmare ange innebörden härav. Enligtpromemorian bör undantag i första hand göras för bagatell-artade bötesmål ochfordringsmål som rör myckel små värden. Domstolarna bör ha en betydande friheti sin bedömning. Jag instämmer i huvudsak i dessa uttalanden. Det kan tilläggasatt det naturiigtvis kan föreligga särskilda skäl som motiverartillämpning av vittnespliktslagen även i mål som är bagatellarlade. Ett sådantskäl kan vara att vittnesmålet kan väntas vara till fördel för den tilltaladeoch att annan bevisning inte står att uppbringa. Familjemål och andraindisposiliva mål fär nästan undantagslöst anses vara mål av betydenhet. Den andra begränsningenavser vittnesmålels betydelse för utgången i målet. I promemorian framhålls allkallelse bör få utfärdas endast när vittnesförhöret kan antas ha avgörandeeller i vart fall väsentlig betydelse för utgången. Vidare anges att detta kravfår varieras beroende på målets karaktär. I allvarligare brottmål börexempelvis anspråken på utsagans värde sättas lägre. Det kommer enligtförslaget att åligga domstolarna att från fall till fall avgöra om kravet äruppfyllt. För egen del anser jag inle att denna bedömning behöver bli alltförbetungande. Kravel på vittnesmålets betydelse får naturligen inle ges enalltför snäv innebörd. Domstolen får exempelvis beakta vilka möjligheter partenkan ha att åberopa annan och likvärdig bevisning. I tveksamma fall bör parlenlämna noggranna upplysningar om vad som skall styrkas med förhöret. Den sista av de treförutsättningarna för vitinespliklens inträde, nämligen att det är av väsentligbetydelse alt vittnet hörs i domstolslandet, anknyter till principen ombevisomedelbarhet. barhettorde ställas högre i än i övriga nordiska länder. En begränsning somanknyter till vikten av bevisomedelbarhet lär därför få störst betydelse idessa länder. För svenska domstolar kan frågan om bevisomedelbarhelen fåsärskild aktuahtet i fråga om exempelvis tilltros-vittne. Om domstolen anseratt en bevisupptagning vid utländsk domstol i väsentlig mån skulle minskavärdet av bevisningen, bör domstolen självfallet inkalla vittnet. Somhar nämnts förut måsle hänsyn även las till de olägenheter som viitnet kankomma att orsakas genom resvägens längd eller eljest. 1 enlighet med vad manhar enats om vid de nordiska överläggningarna bör detta uttryckligen framgå avlagstiftningen. Om domstolen även efter en samlad bedömning av övriga förutsättningarför vittnespliklen hyser tvekan om del befogade i att kalla in ett vittne, kansjälvfallet den nu angivna begränsningen få fälla utslaget. Vidde nordiska överläggningarna har rått enighet om att inkallelse till annandomstol än den dömande bör ske endast när det är oundgängligen nödvändigt.Skälet härtill är givetvis att bevisomedelbarheten går förlorad, varför värdetav en sådan bevisupptagning inle är så stort. Också enligt min mening bör storåterhållsamhet iakttas i fråga om vittnesförhör av detta slag. Ett exempel pånär sådan bevisupptagning kan anses motiverad är att ett annat vittne ändåmåste höras utom huvudförhandling och att del är angeläget att vittnet hörs vidsamma tillfälle. Frånvissa remissinstanser bar efterlysts besked om vittnespliktslagen skall avseäven sådana förhör som kan förekomma inför domstol enligt 23 kap. 13 och 15 §§RB. Motsvarande bestämmelser finns i andra nordiska länder. Vid de nordiskaöverläggningar som förekommit efter remissbehandlingen har man enats om attlagen bör kunna tillämpas även på sådana förhör. Jag delar denna uppfattning.Uppenbarligen lär dock fråga härom aktualiseras endast undantagsvis. Medhänsyn till begränsningarna i vittnesplikten är det nödvändigt att låta dendomstol som skall uppta beviset även svara för att kallelse utfärdas. Fråndansk och norsk sida har härvid fästs stort avseende vid att regler om s.k.kallelsefrist införs. Detta begrepp, vilket inte används i svensk och finskrätt, innebär att del i kallelsen anges en viss frist som vittnet har rätt attåtnjuta mellan kallelsen och inställelsen. Delges kallelse sedan fristen börjatlöpa är den kallade inte skyldig att inställa sig inför domstolen och denna kanföljaktligen inle tillgripa någon påföljd för eventuell utevaro. Från flera remissinstanser har uttalals tveksamhet infören sådan ordning. Kritiken går i huvudsak ul på att den kallande domstolenlämnas i okunnighet om den som delgetts kallelse, sedan fristen börjat löpa,kommer att inställa sig eller inte. Enligl vad som har upplysts från danskt och norskt håll ärde kallelsefrister som används i dessa länder förhållandevis korta. Ipraktiken torde bestämmelserna härom inte skilja sig nämnvärt från föreskrifteni 32 kap. 1 § RB att den som skall inställa sig äger rätt till skäligt rådrum.Från dansk och norsk sida har också framhållits att bestämmelserna omkallelsefrist inte medför några svårigheter vid lillämpningen. Vid de nordiskaöverläggningar som förekommit efter remissbehandlingen har man med hänsynhärtill enats om att ta med regler om kallelsefrist. För att minska eventuellaölägenheter har föreslagils alt domstolen i sin framställning om delgivning avkallelse skall fastställa en sista dag för delgivning. Enligt min uppfattningsynes delta innefatta en godtagbar lösning av problemet. 9.2.6 Undantag från vittnesplikt m.m. Som framgår av den redogörelsen finnsgrundläggande likheter i de olika ländernas bestämmelser om undantag frånvittnesplikl och om förbud att höra vittne i vissa situationer. Dethuvudsakliga syftet med dessa beslämmelser är att skydda vittnet i fall avintressekollision mellan anspråket på fullgod utredning i målet och denenskildes eller samhällets behov av sekretess i vissa fall. 1 åtskilligadetaljer avviker dock de nordiska ländernas regler från varandra. Vid denordiska överläggningarna har rått enighet om all, utöver bestämmelserna idomstolslandet, bestämmelserna i det land där vittnet är bosatt skall tillämpasdå vittnet enligt vitlnespliklslagen hörs i annat nordiskt land,i den månundantagen enligt bosättningslandets lag sträcker siglängre. Det sagda innebäratt en domstol, som hör elt nordiskt vittne, blir skyldig att kumulerabestämmelserna i den egna lagen med dem som gäller enligt lagen i del land, därvittnet är bosatt. I promemorian framhålls att domstolen i stor utsträckninghar alt ex officio iaktta delta och att den föreslagna ordningen förutsätter,alt de olika länderna håller varandra kontinuerligt underrättade om gällandebestämmelser i dessa hänseenden. Enligt min mening kan inle riktas någon principiellinvändning mol den föreslagna ordningen. Jag vill erinra om att en liknandeordning har gällt vid bevisupptagning åt utiändsk domstol (seavsnitt 4). Det kan emellertid inte förnekas att regleringen ipraktiken ställer stora krav på domstolarnas observans i hithörande hänseende.Behovet av information om gällande rätt i övriga nordiska länder blirnaluriigen framträdande. Enligt min mening är del angeläget att domstolenredan vid tidpunkten för kallelsen klarlägger om det föreligger hinder motvittnes- Är så fallet bör vittnet inte kallas. Kan hindretundanröjas genom lämnande av samtycke, bör sådant inhämtas innan kallelse sker.Att i övrigt regelmässigt bereda den som skall höras tillfälle att förekallelse yttra sig över omständigheter, som enligt hans mening utgör hinder förförhör, leder dock alltför långt. En lämplig ordning kan i stället vara attkallelsen utformas så, att den kallade anmodas att ge domstolen tillkänna om del föreligger hinder för förhör. Enremissinstans framhåller att det finns förbud mot vissa slag av vittnesförhöräven utanför RB och nämner som exempel 13 § andra stycket lagen (I969r618) omfastställande av faderskapet till barn utom äktenskap. I sammanhanget kan ocksåerinras om bestämmelserna om anonymitetsskydd i tryckfrihetsförordningen. Ättsvensk domstol, som har kallat nordiskt vittne, skall iaktta de nu åsyftadebestämmelserna behöver inte utvecklas närmare. Att motsvarande begränsningar avvittnespliklen i bosätlningslandets lagstiftning skall respekteras slår ocksåklart. Det kan anmärkas att frågan om inskränkning i vittnesplikten såvittavser skydd för meddelares anonymitet i övriga nordiska länder regleras iprocesslagstiftningen (se 2.2). Ipromemorian behandlas även frågan om det är möjligt att underlåtaverkställighet, om domstol felaktigt har ådömt vittne påföljd för underlåtenhetav honom att fullgöra sin vittnesplikl. Enligl förslaget skall sådan påföljdverkställas med stöd av lagen (1963rl93) om samarbete med , ,och angående verkställighet av straff m.m. (nordiskaverkställighetslagen) och dess motsvarigheter i övriga länder. 1 promemorianpåpekas att dessa lagar ger visst utrymme för all vägra verkställighet. Enremissinstans framhåller dock att del inle kan anses rimligt alt vägraverkställighet annat än när avgörandet framstår som så uppenbart oriktigt allverkställighet skulle strida mot grunderna för vår rättsordning. I övrigt börrättelse ske genom överklagande av det felaktiga beslutet i domstolslandet. För egendel vill jag understryka att risken för felaktiga beslut måste bedömas somliten. Domstolarna kommer säkerligen bara att med största försiktighet utnyttjade möjligheter till tvångsmedel som finns i fall då ell vittne påstår att hanär befriad från vittnesplikt enligt lagen i bosättnings-landet. Det lär därförhöra till rena undantagen att fråga om alt vägra verkställighet uppkommer. Sompåpekas i promemorian bör del emellertid inle vara uteslutet att göra en sådanbedömning för den händelse fråga om verkställighet uppkommer. Någon kumulation blir inte aktuell om vittne som är bosatti annat nordiskt land delgetts kallelse i domstolslandet. I detta fall blirnämligen den föreslagna lagen inte tillämplig. Återvänder han före förhörettill hemlandet, kan del ibland vara lämpligt att utfärda ny kallelse i enlighetmed vittnespliktslagen (jfr 7.2.7). Bestämmelserna om kumulation föreslås liksom vissa andraregler bli tillämpliga även på personer i annat land som inte kallatsenligl vittnespliktslagen men som ändå inställer sig frivilligt på partsbegäran. Enligl min uppfattning talar åtskilligt härför. Särskilt bör beaktasall den som begärs hörd kan vara beredd att inställa sig frivilligt även i falldå de tidigare nämnda begränsningarna i vitlnesplikten medför, att domstoleninle kan utfärda kallelse. Han bör uppenbarligen inte bli sämre ställddärigenom. 9.2.7 Tvångsmedel mot vittne Vid de nordiska överläggningarna har enighet uppnåtts omatt inga andra tvångsmedel än böter (dock ej det i förekommandesystemet med s.k. löpande böter), vite och förpliktande att ersätta rättegångskostnadfår förekomma för att förmå vittne att inställa sig, så länge han inteuppehåller sig i domstolslandet. Hämtning över riksgräns skall således inlekunna ske. När vittnet anlänt till domstolslandet, blir de bestämmelser somgäller där tillämpliga. Den nu föreslagna ordningen anser jag innefatta enlämplig avvägning mellan berörda intressen. Värdet avall kunna kalla vittne i annat nordiskt land är självfallet beroende av attpåföljd som har ådömts ett vittne för underlåtenhet all fullgöra sina skyldigheterkan verkställas i bosäliningslandet. Fråga uppkommer då om gällandebestämmelser om verkställighet av avgöranden i annat nordiskt land utan vidareomfattar sådan verkställighet. I annatnordiskt land ådömda böter och processviten kan indrivas här enligt 1963 årsnordiska verkställighetslag. Beslut om förvandling av böter får inleverkställas, om betalning för böterna erläggs. Om böterna delvis gäldas, skallförvandlingsslraffel i motsvarande mån nedsättas. I kungörelsen angåendetillämpningen av nämnda lag ges ytterligare bestämmelser i ämnet. Samarbetetenligt lag har i jämförelse med den tidigare lagen (I948r758) omerkännande och verkställighet i vissa fall av dom som meddelats i ochNorge utsträckts till att omfatta processuella viten, vilka närmast motsvarasav rätlegångsböter i övriga nordiska länder med undantag av . Härigenomhar emellertid enligl uttalande i förarbetena inle lagils ställning till frågani vilken ulslräckning man bör tvinga parter, vittnen och sakkunniga, som ärbosatta i annat nordiskt land, att inställa sig vid svensk domstol. Dellaproblem, som ägde samband med möjligheten att i de andra nordiska ländernadelge kallelser och förelägganden i svenska rättegångar, angavs vara underövervägande på nordisk bas. Enligt1963 års lag kan vissa i annat nordiskt land meddelade beslut röranderätlegängskostnad verkställas här. Därmed torde dock endast avses sådanakostnader som enligl 31 kap. RB kan utdömas i brottmål, däremot interättegångskostnad som ålagts vittne med stöd av 36 kap. 23 § Det är också mycket tveksamt, om verkställighet aviredje man ålagt rältegångskostnadsansvar kan ske här enligl lagen (1932r540)om erkännande och verkstäUighet av dom, som meddelats i , ,eller . Vid de nordiska överläggningar som ägl rum efterremissbehandlingen har man enats om att böter och viten skall kunna verkställasenligl verkställighetslag och att verkställighetslag skalläga tillämpning på rältegångskostnadsbeslut av nämnt slag. Lösningen ärvisserligen inte idealisk, eftersom olika verkställighetslagar kommer att blilillämpliga beroende på vad verkställigheten avser. Värdet av enhetligaverkstäl-lighelsregler är dock så stort, att den föreslagna ordningen böraccepteras. Erforderhga beslämmelser bör få sin plats i vittnespliktslagen. 9.2.8 Ersättning för inställelse Nuvarande bestämmelser om ersättning förvittnesinställelse skiljer sig i flera avseenden mellan de nordiska länderna.Vid de nordiska överläggningarna har olika förslag till enhetlig lösningdiskuterats. En metod skulle vara att uteslutande låta bestämmelserna idomstolslandet gälla, en annan att vid sidan därav tUlämpa bestämmelserna ibosättningslandel, om dessa är förmånligare för vittnet. Mol den förstalösningen kan emellertid invändas, all vittne inle bör bli sämre ställd för allhan skall inställa sig utomlands, och mot den andra, att ett kumulativt systemskulle bli utomordentligt svårt att tillämpa. Man har därför enats om ensärskild ordning för ersättning till den som kallals enligl lagstiftningen omnordisk vittnesplikl. Ersättning skall alltid utgå av allmänna medel och avsenödvändiga kostnader för resa och uppehälle samt mistad inkomst eller annanekonomisk förlust. Maximibeloppet bestäms för uppehälle till ,eller motvärdet i annat lands valuta, för varje påbörjad tidrymd om 12 limmar.Har den kallade utgift för nattlogi, höjs beloppet med ytterligare 70 kronorför varje övernattning. Ersättning för tidsspillan utgår med högst 100 svenskakronor per dag. Förskott skall alltid lämnas för resa och uppehälle. Förskottpå reseersättning kan lämnas i form av färdbiljett. Förskott på ersättning föruppehälle kan begränsas till alt avse liden fram till inställelsen. Den nu föreslagna ordningen synes mig vara väl avvägd.Lagen bör endast innehålla allmänna regler om rätlen till ersättning, medannärmare bestämmelser i ämnet får utfärdas i administrativ ordning. övervägas lämplig metod för översändande till ullandel av förskoll ochfärdbiljett m.m. Vid de nordiska överläggningarna har även väckts frågan ompart i viss utsträckning bör jämställas med vittne såvitt angår räll tillersättning av allmänna medel för kostnad med anledning av inställelse infördomstol i För del erbjuder det numera gällanderätts-hjälpssystemel tillfredsställande möjligheter för part alt få ersättningför sina inställelsekostnader. Någon särskild bestämmelse i ämnet lorde därförinte behövas. 9.2.9Ansvaret för osann och ovarsam utsaga Enviktig fråga är i vilken utsträckning straffansvar för oriklig vittnesutsagaavgiven inför domstol i elt nordiskt land kan krävas ul i exempelvis det landdär vittnet är bosatt. Om sådan möjlighet till lagföring saknas, förlorarnaturligen vitlnesplikten lätt i värde. Frågan har därför tilldragit sigavsevärt intresse vid de nordiska överläggningarna. Bestämmelsernaom mened i 15 kap. 1 § (BrB) syftar till att göra en effektivdomstolsverksamhet möjlig. Mened utgör ett brott mot statens judiciellafunktion. Det får mot den bakgrunden förutsättas, att mened enligt BrBföreligger endast när osann uppgift har lämnats vid svensk domstol. Ellytterligare stöd för den ståndpunkten ligger i kravet på att den falska utsaganskall ha lämnats under 'laga ed eller under försäkran som avgives i edsställe'. Därmed avses endast lagstadgad ed till bekräftande av en utsaga. Hilhör viiinesed, sakkunniged enligl 40 kap. 9 § RB, bouppteckningsed enliglärvdabalken eller samt bouppteckningsed och borgenärsed ikonkurs, gäldenärsed enligl ackordslagen (I970r847), uimätningsed ochgäldenärsed efter kallelse på okända borgenärer men däremot inte exempelvisdomared eller tolked. Vad som sagts nu äger motsvarande tillämpning beträffandeansvar för osann partsutsaga enligl 15 kap. 2 §och för ovarsam utsaga enligt 15kap. 3 § BrB. Vidöverläggningarna om införande av nordisk vittnesplikl diskuterades på etttidigt stadium frågan om en utvidgning av straffansvaret för osannavittnesuppgifter till att avse också uppgifter som lämnats vid domstol i annatnordiskt land än domstolslandet. Från norsk sida framhölls all där gällandelagbestämmelser innefattade mened begången utomlands. Enligt vad som senareinhämtats torde detsamma gälla enligt finsk rätt. Från dansk sida har uttalatsall man i samband med införandet av nordisk vittnesplikl avser att utfärdaerforderliga lagbestämmelser. Det har från övriga nordiska länders sida fästsstort avseende vid att i svensk rätt införs bestämmelser som gör sådanlagföring möjlig även i . Ipromemorian föreslås mot denna bakgmnd en utvidgning av straffansvaret föroriktiga uppgifter. Förslaget lar närmast sikte på utsagor frän personer somomfattas av vittnespliktslagen. Det krävs inte att utsagan avgetls under edeller försäkran. Straff bör kunna dömas ul så snart någon vid vittnesförhörinför domstol i annat nordiskt land lämnat osann uppgift eller förtigitsanningen. I promemorian förordas en ordning som innebär att bestämmelserna i15 kap. 1,3,4, 14 och 15 §§ BrB skall äga tillämpning i nu berörda fall. Bestämmelser föreslås intagna i vitlnespliklslagen. Motsvarande föreslås gälla för part som hörs understraffansvar. Undantag görs för vittne som enligl svensk eller finsk lag varitatt anse som målsägande, om han vid liden för förhöret var bosatt i . Vadpromemorian innehåller i denna del har mött kritik från åtskilligaremissinstanser. Kritiken gäller i första hand omfattningen av straffansvaret,krav på s.k. dubbel straffbarhet, tillämpning av utländska straffbestämmelseroch brollsbenämning. Vidare diskuteras om erforderliga straffbestämmelser istället bör tas in i BrB.