mot · FX021378 · 1974-01-26 00:00:00 — av fröken m. fl. Den nuvarande utbildningsdebatten är mångfasetterad och rör sig på flera plan. Efter de stora skolreformerna har diskussionen om det fortsatta reformarbetet i hög grad kommit att kretsa kring förskolan och vuxenutbildningen. Betydande enighet har rått och råder om att dessa områden bör stå i förgrunden när det gäller satsningarna . För ungdomsutbildningens del - och gymnasieskolan - har uppmärksamheten framför allt koncentrerats till en rad akuta problem med nära anknytning till skolans inre arbete. Det gäller t. ex. de svagpresterande elevernas situation, undervisningsgruppernas storlek och sammansättning samt skolmiljön. Från olika håll har deklarerats att dessa problem skall lösas med bibehållande av den yttre strukturen. Ramarna för ungdomsskolan bör - efter de omfattande förändringarna - ligga fast ett bra tag framåt. I de delar av diskussionen som gällt den mer långsiktiga utvecklingen av skolan och utbildningsväsendet i dess helhet har den etablerade utbildningssynen i hög grad utmanats. Man har ifrågasatt de institutionaliserade utbildningsformerna och efterlyst ett friare och mer varierat utbildningssystem. Den starka koncentrationen av utbildningstillfällen till ungdomsåren har kritiserats och en jämnare spridning under individens hela levnadsålder förordats. Delar av utbildningsdebatten återspeglas i en råd pågående eller just avslutade utredningar. a. SVUX och FÖVUX förbereds reformer av vuxenutbildningen. U 68:s förslag har viktiga implikationer för både vuxenutbildning och ungdomsutbildning. och samt en rad arbetsgrupper inom håller på att följa upp grundskolereformerna. Av allt att döma kommer dessa utredningar att resultera i förslag till , vilket skulle innebära att under innevarande period får ta ställning till reformer och förändringar rörande vuxenutbildningen, den eftergymnasiala sektorn samt . Var och en av dessa reformer och förändringar kommer att ha sina speciella mål och syften. Det är t. ex. nödvändigt att förslagen från och SÖ.s arbetsgrupper tar sikte på de akuta problemen i . Men de bör också utgå från en helhetssyn på hur utvecklingen på utbildningsområdet bör gestalta sig i ett längre perspektiv. I motionen kommer vi dels med utgångspunkt från ett förslag från en arbetsgrupp inom att försöka ange en sådan helhetssyn, dels att föreslå en rad åtgärder med anknytning till den aktuella situationen inom ungdomsutbildningen. I liksom i de flesta andra industriländer har utbildning alltmer från att ha varit en uppgift för samhället i dess helhet förvandlats till en starkt specialiserad funktion. I stället för att sammanfatta en rad skilda aktiviteter i samhällslivet i stort framstår begreppet utbildning alltmer som synonymt med den institutionella utbildningsorganisationen. Uppgifter som tidigare låg på t. ex. hem och arbetsliv har förvandlats till inlärningsstoff i skolan. Det har, som bl. a. professor påpekat, lett till att elvema blir rika på inromation men fattiga på erfarenhet. I en situation när allt fler - genom de stora skolreformerna - tillbringar allt i skolan är det mot den bakgrunden naturligt att många lärare och elever upplever skolan som en isolerad institution, avskärmad från verkligheten. Den upplevelsen förstärks av att också själva undervisningsprocessen blir alltmer specialiserad. Med alltmer detaljerade läroplaner, alltmer förfinade målanalyser och alltmer avancerade läromedel, byggda på dessa målanalyser blir undervisningen lätt en uppgift förbehållen högutbildade utbildningsteknologer. Det är enligt vår mening angeläget att det fortsatta arbetet på att utveckla skolan inte präglas av en ytterligare specialisering och institutionalisering av utbildningen. Strävan bör i stället vara att minska den. Verksamheten i skolan måste i högre grad inriktas på att ge utrymme för aktivitet och ansvarstagande från elevernas sida; de måste på ett tidigt stadium få möjlighet att skaffa sig ett brett register av erfarenheter. Därigenom åstadkommer man bättre förutsättningar för en skapande elevutveckling. Begreppet Ett utbildande samhälle står för en sådan utvecklingslinje. Det avser en konskvent strävan att söka återföra ansvaret för de ungas fostran och utbildning till samhället i dess helhet, varav skolan givetvis utgör en del. Var och en som kan ett yrke bör också vara beredd att lära ut det, varje institution som har att göra med barn och ungdomar måste på nytt gå in i utbildningsfunktionen, arbetslivet måste vara berett till större insatser. En rad skäl talar för att man mer målmedvetet än måste försöka bryta den nuvarande inriktningen av utbildningen på ungdomsåren och i stället se den som en livslång företeelse, som en ständig växling mellan studier och yrkesarbete. Den som i ungdomsåren väljer att yrkesarbeta efter att ha skaffat sig grundläggande utbildning, t. ex. grundskola och yrkesutbildning, skall därigenom inte fl sämre möjligheter till fortsatt utbildning. Inom många yrkesområden är utvecklingen i allmänhet så snabb, att kunskaper inhämtade lätt blir inaktuella eller otillräckliga. För att undvika att en kunskapsklyfta uppstår mellan generationerna, att unga och nyutbildade ses som mer kvalificerade och bättre orienterade om nya idéer och rön, måste de vuxna få möjlighet att komplettera och fördjupa sin tidigare utbildning. En snabb reformverksamhet av ungdomsutbildningen, som t. ex. den som ägt rum , leder till utbildningsklyftor mellan generationerna. Dessa måste fyllas ut så långt det går, och de vuxna måste ges möjlighet att skaffa sig samma utbildning som ungdomsgrupperna. Den utbildning som ges i ungdomsåren omfattar bara en liten del av den mångfasetterade bild som dagens samhälle erbjuder. En kontinuerlig utbildning ger den enskilde möjlighet att vidga sitt vetande och skaffa sig nya och fördjupade kunskaper. I utbildningsdebatten har begreppet återkommande utbildning tilldragit sig ett visst intresse. I har begreppet framför allt lanserats av utbildningsutredning (U 68). Återkommande utbildning i den meningen att förvärvsarbetande får möjlighet att återgå till studier är naturligtvis ingen ny princip, men som uttryck för en utbildningspolitisk strategi är begreppet värdefullt. I den form som tanken lanserats av U 68 har den relevans framför allt för den eftergymnasiala utbildningen. Men som synsätt mäste det gälla utbildningssystemet i dess helhet. Ett accepterande av denna syn får viktiga konsekvenser både för arbetslivet och för ungdomsutbildningen. Undervisningsstoff och arbetsmetoder, ev. även perioder av koncentrerad skolgång, kan fördelas annorlunda under individens levnad, om han kan räkna med under hela livet återkommande utbildningsmöjligheter än om grundutbildningen skall vara avslutad . Konsekvenserna av det här synsättet för arbetslivets gestaltning har berörts i motion nr 430 till årets riksdag. Där heter det bl. Ett krav som bör finnas med i en bedömning av arbetstiden på är frågan om längre sammanhängande ledighet. Den aviserade översynen av semesterlagen bör omfatta också detta krav. En tanke är att låta den som vill spara den femte semesterveckan få en längre sammanhängande ledighet. Men denna fråga skall också ses i samband med önskemålet att varva studier och yrkesarbete. Det kan då bli fråga om betydligt längre uppehåll i förvärvsarbetet än vad som blir möjligt om man först måste samla ihop innestående semester. Utredningen om översyn av semesterlagen bör därför ges i uppdrag att utarbeta förslag som ger den anställde rätt att under den aktiva yrkesperioden kunna ta ut längre sammanhängande ledighet och varva studier med yrkesarbete. I avvaktan på förslag från den utredningen bör regeringen lägga fram förslag om förstärkt studiesocialt stöd för vuxenstuderande liksom ett förslag till rätt till tjänstledighet för studier. Under en serie skolbesök på ett femtontal orter försökte en grupp riksdagsmän inom bilda sig en uppfattning om den aktuella skolsituationen, bl. a. genom en rad enkäter till lärarna. Enkätresultaten fyller naturligtvis inga som helst anspråk på vetenskaplig exakthet, men de har ändå sitt intresse som en indikation på vad en del av dem som arbetar i skolan upplever som problem. O upplever 2/3 av lärarna arbetssituationen som mindre bra eller otillfredsställande, O anser lika många att skolan inte kan ge alla elever en meningsfull undervisning, O anser 3/4 att inslaget av praktiska ämnen på högstadium är för litet, O upplever lika många elevfrånvaron som ett problem, O anser att lärarna saknar tillräcklig tid och tillräckliga resurser för elevvårdande insatser. Bilden av skolan såsom den förmedlas av enkätsvaren är säkerligen för mörk. Och resultatet skulle kanske blivit annorlunda om frågorna i stället ställts till eleverna. Men i svaren ryms ändå några av huvudproblemen för skolan av . Det bekräftas av forskningsrapporter och mer systematiska undersökningar: O Det finns av allt att döma en relativt utbredd känsla av vantrivsel och bristande motivation framför allt på högstadiet. Det framgår bl. a. av en undersökning från pedagogiska utvecklingsblocket i , publicerad . Ungefär en fjärdedel av de undersökta eleverna i årskurserna 8 och 9 tyckte det var tråkigt eller mycket tråkigt i skolan och en lika stor grupp skulle sluta skolan om den vöre frivillig. De flesta elever, , har trivts i skolan i varje fall någon period av sin skoltid. Bara drygt hälften av dessa har dock behållit sin skoltrivsel upp på högstadiet. De flesta elever har en positiv inställning till praktiskt arbete, i åk 8 oberoende av inställning till skolan som helhet, i åk 9 i något större utsträckning bland elever med svag studiemotivation. I rapporten från Uppsalaundersökningen konstaterar man: Att uppleva skolarbetet som meningsfullt tycks för de flesta elever vara en förutsättning för att kunna trivas i skolan. Endast en närmare kontakt med arbetslivet utanför skolan torde kunna ge många elever känslan av att behöva de kunskaper och färdigheter som de kan inhämta i skolan. O Känslan av vantrivsel och bristande motivation hos många elever på högstadiet hänger nära samman med ett annat problem: att ett stort antal elever går genom hela utan att lära sig tillräckliga grundläggande färdigheter. Både forskningsresultat och praktiska erfarenheter tyder på att det finns brister t. ex. i vad gäller elevernas förmåga att läsa och skriva det egna språket. Otillräckliga baskunskaper får en rad allvarliga konsekvenser i olika avseenden. De påverkar arbetssituationen i skolan. Elever som inte inhämtat det elementära stoffet på tidigare stadier har naturligtvis svårt att hänga med när man skall bygga vidare. Socialt finns det knappast något större handikapp. Underlaget för fortsatta studier blir dåligt. 0 Antalet platser i gymnasieskolan motsvarar av årskullen. Men endast 2/3 av dem som lämnar fortsätter direkt med gymnasiala studier. De övriga går direkt ut i arbetslivet utan att ha fått någon egentlig yrkesförberedelse. En del av dem kommer senare att återuppta sina studier, men det förändrar knappast situationen. Till bilden hör också att de som avbryter sina studier i och med framför allt är elever med låga betyg och därmed med de kanske sämsta förutsättningarna att hävda sig på arbetsmarknaden. En undersökning utförd i visar att av alla elever med betyget 3 eller däröver fortsätter på gymnasieskolan. Av eleverna med betyget 2,9 eller därunder fortsätter endast . De svårigheter som skolan brottas med är naturligtvis resultatet av olika faktorer med ett komplext inbördes sammanhang. De har att göra med den yttre skolstrukturen, de inre arbetsformerna samt den sociala miljö, i vilken skolan skall verka. 1 vad gäller den senare aspekten är det framför allt två synpunkter som gör sig gällande. Å ena sidan måste skolan ta på sig ansvaret att lösa problem som har sin grund i misslyckad samhällsplanering och bristande förutseende, å den andra skall den försöka bryta attityder och fördomar som är djupt rotade i samhällskroppen. Det är båda viktiga uppgifter, men skolan orkar inte ensam bära bördan att vrida hela utvecklingen rätt. Då klarar den inte av sin kunskapsförmedlande och personlighetsutvecklande funktion. kortsiktsprogram för en bättre skola kan sammanfattas i följande punkter: Ge skolan större handlingsfrihet: Problemen i skolan kan inte lösas bara genom centrala direktiv från utredningar och ämbetsverk. Det gäller också att frigöra och ta till vara den erfarenhet och vilja till förnyelse som finns i skolstyrelser och enskilda skolenheter, hos lärare, elever och föräldrar. Det går inte längre att in i minsta detalj styra skolans liv. Initiativkraft och vilja till förnyelse måste komma till sin rätt även på skolans område. Skolan måste därför få större frihet för att bättre kunna anpassa sig efter lokala förhållanden och elevernas förutsättningar och önskemål. Kommuner och skolenheter måste kunna på ett friare sätt disponera sina resurser. Lärare och elever måste få större utrymme för variation och pedagogiska experiment. Läroplaner och anvisningar skall vara ett stöd i arbetet - inte ett fängelse. Öka valfriheten i nian: Valmöjligheterna i årskurs 9 måste öka, så att större hänsyn kan tas till elevernas behov, förutsättningar och intressen. Praktiska och teoretiska studieinslag bör erbjudas eleverna som likvärdiga alternativ. Kommunerna bör ges stor frihet att pröva olika modeller för detta. Ge alla elever en god yrkesförberedelse: Den bästa trygghetsgaranti samhället kan ge de unga är en god yrkesförberedelse. Att ett stort antal elever lämnar skolan utan att ha fått någon yrkesförberedelse är därför allvarligt. För dem som inte fortsätter sina studier måste det därför finnas möjlighet att få en yrkesförberedande utbildning i . Men måste så många som möjligt garanteras plats i gymnasieskolan. a. undersökningar inom framgår att de elever som har svårast att klara sig på ett teoretiskt inriktat högstadium också har de sämsta möjligheterna till fortsatt utbildning. Med låga betyg kan de inte hävda sig i konkurrensen om de yrkesinriktade utbildningsplatserna i gymnasieskolan. De får hålla till godo med de utbildningsalternativ som blir över. Och det är sällan vad de egentligen vill ha eller passar för. Ansvaret för de svagaste fordrar att också dessa elever garanteras plats i gymnasieskolan och får en rättvis chans till en yrkesinriktad utbildning. Ge alla elever grundläggande färdigheter: Att elever lämnar skolan utan att ha fått en ordentlig yrkesförberedelse är allvarligt. Men ännu allvarligare är att de kan gå ut utan viktiga baskunskaper. Omsorgen om de svaga eleverna kräver också att varje elev som lämnar har fått grundläggande färdigheter i åtminstone svenska, matematik och ett främmande språk. För att uppnå detta kan individualiserade studieprogram vara nödvändiga i många fall. Årskursgränser måste då kunna brytas. Förbättra språkundervisningen i gymnasieskolan: Språkundervisningen i gymnasieskolan är otillräcklig både med tanke på fortsatta studier och framtida yrkesverksamhet och bör förstärkas. Den praktiska utformningen av språkprogrammet på de tre- och fyraåriga linjerna i gymnasieskolan motsvarar inte de ursprungliga avsikterna beträffande språkens ställning i den nya skolan. En översyn av hela språkprogrammet i gymnasieskolan är därfor nödvändig. Språken bör få större utrymme på de naturvetenskapliga och tekniska linjerna, och treåriga studiekurser bör om möjligt garanteras. Större krav måste ställas på utbildningen av språklärarna. Gör undervisningsgrupperna mindre: Skolans arbetsformer bör präglas av stor flexibilitet och variation. Klassen utgör dock säkert den viktigaste undervisningsformen. Trots de kostnader som kan uppkomma skulle så mycket positivt vara att vinna med mindre undervisningsgrupper att man allvarligt måste pröva vilka möjligheter som finns för att åstadkomma detta. Förutsättningarna för en mer individuell undervisning ökar och möjligheterna att hinna med de elevvårdande uppgifterna blir större. SIA:s försöksverksamhet har visat att man redan med nuvarande resurser kan minska elevantalet avsevärt. En brett upplagd försöksverksamhet bör inledas i avvaktan på förslagen med anledning av . Stoppa storskolorna: Hittillsvarande erfarenheter tyder på att de stora skolor som växer fram skapar en ogynnsam arbetsmiljö. Inga nya storskolor bör därför komma till innan närmare klarlagt hur de påverkar arbetssituationen i skolan. måste nedläggningen av små skolenheter såväl i storstäder som i glesbygd undvikas. Ge tid för elevvård: Trots förekomsten av specialister av olika slag är det läraren som i det dagliga arbetet bär huvudansvaret för elevvården. Men då måste han också ges tid och resurser att hinna med den uppgiften. Särskilt viktigt är att man ger klassföreståndarna reella möjligheter att fylla sin funktion. I begreppet Ett utbildande samhälle ligger - som inledningsvis berörts - en medveten strävan att bryta ner gränserna mellan de traditionella utbildningsinstitutionerna och samhället i övrigt, att återföra ansvaret för fostran och utbildning till samhället i dess helhet. Att finna former för ett ökat samarbete mellan skola och arbetsliv är en naturlig del av denna strävan. I viss utsträckning har man i varit öppen för detta t. ex. genom den praktiska yrkesorienteringen i . Den ger eleverna en elementär kännedom om krav och förhållanden inom arbetslivet. De tankegångar som aktualiserats går ut på att bygga ut den praktiska yrkeskontakten. Härigenom skulle man inte bara överbrygga klyftan mellan skola och arbetsliv. Man skulle också uppnå en ökning av praktikinslaget i utbildningen som efterlysts ovan. Flera olika modeller är tänkbara för en praktisk yrkeskontakt. Några av dessa skisseras nedan. Tillsammans med andra bör de prövas inom ramen för en försöksverksamhet: Praktikperioder: Inom ramen för den allmänna skolgången kan man lägga in ett antal praktikperioder, som sträcker sig över minst och under vilka eleven har ett i stort sett normalt förvärvsarbete på en arbetsplats, som utvalts i samråd mellan eleven och en till skolan knuten arbetsförmedling. För att de erfarenheter, som inhämtats utanför skolan, skall kunna tas till vara i undervisningen, bör praktikperioderna förläggas så, att eleven efter den sista praktikperioden har normal skolgång kvar. Härigenom understryks också att praktikperioderna fullgörs inom ramen för undervisningen och att eleven står under skolans tillsyn. Praktikdagar: I vissa länder, t. ex. i , tillämpas ett system, som innebär, att eleverna under de senare skolåren arbetar på en arbetsplats utanför skolan (polyteknisk utbildning). Där deltar de i den normala verksamheten eller arbetar i en speciellt inredd institution. Från sina första skolår har de förberetts för denna verksamhet som ofta börjar . För svenska förhållanden skulle en liknande verk samhet kunna utformas så, att den ersätter pryoverksamheten. För att bli meningsfulla kräver sådana utbildningsmoment att det på arbetsplatserna finns utbildade handledare, ev. också särskilda lokaler. Arbetsplatsbesök: Tre korta studiebesök ingår enligt läroplanen i årskurs 8 som förberedelse för pryo, och studiebesök förekommer givetvis också i andra sammanhang. En större del av undervisningen skulle emellertid med fördel i form av längre arbetsplatsbesök kunna förläggas till institutioner utanför skolan. Så kan t. ex. pressen och dess roll studeras vid några dagars besök på en tidning, varvid eleverna praktiskt får lära sig hur en tidning fungerar, hur nyhetsförmedlingen går till, hur den tekniska framställningen av en tidning går till och principerna bakom detta etc. Samma metod kan användas vid studiet av andra företeelser. läroplan bildar i allt väsentligt ett avslutat helt inom ramen för en nioårig skolgång. Den syftar till att uppfylla målet för den genom samhällets försorg bedrivna undervisningen av barn och ungdom, nämligen att meddela eleverna kunskaper och öva deras färdigheter samt i samarbete med hemmen främja elevernas utveckling till harmoniska människor och till dugliga ansvarskännande medborgare. Låg- och mellanstadiernas läroplaner bär fortfarande spår av då större delen av eleverna bara fick 6 å skolgång; kurserna avrundas inom ramen för klasslärarnas undervisning inom årskurs 3 resp. årskurs 6, medan högstadiet företer paralleller med den gamla realskolan, som även den utgjorde ett avslutat helt. En så strikt stadieindelning är inte pedagogiskt motiverad. För merparten av eleverna utgör trots detta stadieövergångarna inget problem, medan de för andra elever ytterligare kan öka deras svårigheter att göra sig själva rättvisa. Elevens möjligheter att inhämta kunskaper bestäms inte bara av arbetsmetoder, tillgång till undervisningstid m. m. utan också av relationen mellan lärare och elev. Uppbyggnaden av denna positiva relation sker under en tidsrymd som inte kan fixeras inom en given tidsram utan är mer att betrakta som en ständigt pågående process. Till detta kommer att helheten i elevens personlighetsutveckling i termer av emotionell, social samt kognitiv utveckling lätt kan gå förlorad i ett ämneslärarsystem i mer renodlad form. En långsiktigt inriktad omprövning av den nuvarande strikta stadieindelningen framstår därför som önskvärd. Kortsiktigt kan en del av de svårigheter som sammanhänger med stadieövergångarna mötas bl. O ökade möjligheter dels för småskollärare att följa en undervisningsgrupp under årskurserna 1-6, dels för folkskollärare att följa en undervisningsgrupp under årskurserna 4-9, O ökade möjligheter för övningslärare att tilldelas klassföreståndarskap vid en undervisningsgrupp under årskurserna 1-9. Med en under hela livet återkommande utbildning är det uppenbart att stoff och metoder inom ungdomsutbildningen kan avvägas på ett helt annat sätt än om grundutbildningen skall vara avslutad efter 6 å resp. . Även det faktum att huvuddelen av en årskull går från till gymnasieskolan borde göra en ingående omprövning av läroplan möjlig och önskvärd. Genomförandet av en modell för återkommande utbildning öppnar ytterligare möjligheter för omstrukturering av stofföljd, stoffinnehåll och arbetsmetoder. 1 detta sammanhang måste också konsekvenserna för av en allmän förskola uppmärksammas. En utbyggnad av förskolan till att omfatta alla sexåringar och också femåringarna skapar i hög grad ändrade förutsättningar för lågstadiet. När barnen börjar den egentliga skolgången har de redan bakom sig åtminstone av snarlik aktivitet. De har tillägnat sig grundläggande begrepp och fått viss vana vid att arbeta i grupp. Deras utveckling och beteende har kunnat följas , och den spontana motivationen för att lära har fått sitt utlopp redan . En utbyggd förskola måste därför få konsekvenser för lågstadiet. Den skapar ett behov av nära samverkan mellan förskola och lågstadium, bl. a. för att underlätta övergången till lågstadiet och stimulera ett fruktbart utbyte av idéer och erfarenheter med sikte på kommande förändringar. Den centrala och mera långsiktiga frågan gäller hur man utifrån en helhetssyn på barnets utveckling bäst skall pedagogiskt och innehållsmässigt närma förskola och lågstadium till varandra. Utgångspunkten är därvid att både förskola och lågstadium/grundskola måste ses som led i en kontinuerlig utvecklingsgång, vars syfte är att ge individen möjlighet att allsidigt utveckla sina förutsättningar. Skarpa gränser mellan olika stadier bör därför undvikas och övergångarna dem emellan ske under stort hänsynstagande till den enskildes behov av stöd och stimulans. bör en sådan samverkan leda fram till att förskola och lågstadium integreras i ett klasslöst förskolelågstadium. Med ett sådant lågstadium skapas en mjuk utvecklingsgång för barnen. Genom att bygga upp det utan årskurser kan det abrupta steget mellan skola och lek, skolmogen och icke-skolmogen ersättas av en glidande stegring i svårighetsgraden i undervisningen, anpassad efter individuella variationer.