mot · FX0291 · 1974-01-16 00:00:00 — På ett mycket stort antal arbetsplatser har utvecklats s. k. anpassningsgrupper där representanter från löntagarorganisationer, arbetsgivare och arbetsförmedling gemensamt söker finna lämpliga arbetsuppgifter för dem som av fysiska eller psykiska skäl har svårt att klara påfrestningarna på sin arbetsplats. Verksamheten med anpassningsgrupperna är relativt ny, och den omfattar endast de något större arbetsplatserna. Det är angeläget att denna verksamhet kan utvecklas såväl kvalitativt som kvantitativt. Den mest besvärliga situationen har de som av psykiska skäl inte finner sig till rätta på arbetsplatsen. Förhållandena i arbetslivet gör att dessa blir fler och fler. Ett värdefullt stöd för dessa vore om någon eller några arbetskamrater får möjlighet att ta sig an deras problem och hjälpa dem till rätta. Ett sådant system bör utvecklas i nära samband med de anställdas organisationer och anpassningsgrupperna. Särskilt stora psykiska påfrestningar kan förutses vid nyanställningar där den nye är främmande för förhållandena på arbetsplatsen. Den enskilde individen är den svagaste parten på arbetsmarknaden och drabbas därför hårdast av alla tillfälliga eller långvariga förändringar i arbetslivet. En lågkonjunktur innebär att fler blir arbetslösa och får en lägre standard. Ett högre arbetstempo leder till att fler har svårt att klara arbetslivets påfrestningar. Den ökade giftanvändningen kan drabba de anställda i form av allvarliga förgiftningar, allergier osv. Det är en central trygghetsfråga att ha ett fast arbete. Det är en lika central fråga att detta arbete är organiserat så, att det inte innebär en risk för individens psykiska och fysiska hälsa. Arbetsmarknadsmyndigheterna måste ha resurser att överbrygga problemen. Genom den ekonomiska politiken skall konjunktursvängningar mildras. När sysselsättningsproblem trots detta kan förväntas, eller redan har uppstått, måste samhället genom regionalpolitiska, näringspolitiska och arbetsmarknadspolitiska åtgärder gripa in. En målsättning bör vara att den enskildes kontakt med arbetsmarknaden på pendlingsavstånd från hemorten i största möjliga utsträckning bevaras. Den nuvarande arbetsmarknadspolitiken rymmer många medel som måste finnas i en ny arbetsmarknadspolitik. Lokaliseringspolitiska medel måste ha en sådan inriktning att sysselsättningstillfällen kan bibehållas och öka och inte, som sker i vissa fall , medverka till ökad bortrationalisering av arbetsplatser. Också företagsbeskattningen har, trots den synnerligen besvärliga situationen på arbetsmarknaden, en inriktning som påskyndar strukturrationaliseringen. De arbetsmarknadspolitiska medlen måste ha en sådan inriktning att de främjar tryggheten i arbetslivet . Förändringar i arbetslivet och arbetsplatsernas lokalisering innebär ofta drastiska sociala förändringar för den enskilde. De blir utslagna från sin arbetsplats och många tvingas bryta upp från den miljö de levat och verkat i. Sociala relationer bryts utan att kunna ersättas med nya. Många blir främlingar i den miljö de hamnar i. Det måste därför vara en central uppgift för arbetsmarknadspolitiken att ta till vara den enskilde arbetstagarens intressen vid förändringar på arbetsmarknaden och skydda mot drastiska negativa förändringar. Anställningstryggheten får genom fattade riksdagsbeslut ett bättre stöd i lagen. 1 arbetsrättskommittén fortsätts detta arbete. Det är en central fråga för tryggheten i arbetslivet att de anställda genom lagens stöd får en starkare ställning och större möjlighet att påverka den egna situationen. Företagens sociala ansvar måste vidgas, vilket kräver att de intentioner som ligger bakom pågående och avslutat lagstiftningsarbete kan fullföljas. Framgången med arbetsmarknadspolitiken måste självfallet bedömas med hänsyn till graden av måluppfyllelse. Enligt vår mening måste en sådan bedömning ske med utgångspunkt i allmänna samhälleliga ambitioner. Har arbetsmarknadspolitiken på ett tillfredsställande sätt medverkat till att de näringspolitiska strävandena förverkligats, till att skapa regional balans och till att ge handikappade en meningsfull sysselsättning? Enligt vår mening är det inte riktigt att mäta arbetsmarknadspolitikens effektivitet endast i förändringar av antalet arbetslösa eller antalet sysselsatta. Dessa förändringar visar i vad mån den ekonomiska politiken och näringspolitiken svarar mot sin målsättning. Arbetsmarknadspolitiken bedöms väsentligen med utgångspunkt i arbetslöshetstalen och i mindre utsträckning efter i vad mån den fungerar i enlighet med övergripande samhälleliga målsättningar. Huruvida arbetsmarknadspolitiken verkligen fungerar i enlighet med dessa målsättningar kan på väsentliga punkter ifrågasättas. En bedömning av arbetsmarknadspolitiken efter enbart kortsiktiga sysselsätttningskrav kan innebära en felaktig resursanvändning i stort. Åtgärder inom arbetsmarknadspolitiken har därför kunnat sättas in trots att de motverkar övergripande samhälleliga målsättningar . Den nuvarande arbetsmarknadspolitiken tog form . Situationen på arbetsmarknaden var då helt annorlunda än dagens. Förenklat uttryckt gällde det då att få fram människor till arbetsplatserna. gäller det att få fram arbetsplatser till alla de människor som vill ha arbete. Förändringen kan främst ses som ett resultat av strukturrationaliseringen med åtföljande utstötningsmekanism och av att nya grupper i ökad utsträckning sökt sig ut på arbetsmarknaden. Den ökade förvärvsbenägenheten har inte följts upp av en tillräckligt expansiv näringspolitik. Alla människor som vill ha ett arbete måste självfallet ha rätt att få ett arbete. Arbetsmarknadspolitiken måste tillsammans med övriga ekonomisk-politiska åtgärder vara så inriktad att denna målsättning kan uppnås. Detta är i princip samma uppgift som arbetsmarknadspolitiken har , men den förändrade situationen gör det sannolikt att nya medel måste användas. Innan en förändring sker måste självfallet den nuvarande arbetsmarknadspolitikens inriktning och måluppfyllelse utvärderas. Vi måste se i vad mån arbetsmarknadspolitiska insatser innebär en förbättrad livssituation för den enskilde. Arbetsmarknadspolitikens styrningseffekter i olika avseenden måste också studeras. Med utångspunkt i en sådan utvärdering måste en ny arbetsmarknadspolitik formas efter de krav dagens och morgondagens samhälle ställer. Samhället satsar allt större resurser på arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Dessa insatser har för många människor varit i det närmaste ovärderliga. Det kan emellertid ifrågasättas om de arbetsmarknadspolitiska insatserna alltid har främjat individens och samhällets välståndsutveckling på lång sikt. En översyn och utvärdering av arbetsmarknadspolitikens effektivitet och måluppfyllelse är motiverad. förekommer en omfattande utvärdering av arbetsmarknadspolitiken. Det är en viktig del av AMS:s ämbetsutövning att följa upp och utvärdera den egna verksamheten. Vidare kan expertgruppen för arbetsmarknadsfrågor nämnas. Utredningar arbetar inom olika delområden av arbetsmarknadspolitiken. Utredningar på begränsade områden kan emellertid inte belysa arbetsmarknadspolitiken med utgångspunkt i en helhetssyn. En ny utredningsuppgift bör vara att på ett övergripande sätt formulera målet för arbetsmarknadspolitiken och samordna detta med målen inom sysselsättningspolitikens och regionalpolitikens område. Utredningen bör vara parlamentarisk och arbeta i nära samråd med den utredning som skall lägga fram förslag till en sysselsättningsplan. Utredningen bör också utvärdera nuvarande medel inom arbetsmarknadspolitiken och kunna ge förslag på nya medel. Det bör också vara utredningens uppgift att pröva i vad mån arbetsmarknadspolitiken varit för starkt inriktad på utbudssidan, dvs. i för stor utsträckning inriktats på att anpassa arbetskraften till de arbetsuppgifter sorn erbjuds. Man bör lämna förslag till förändringar på efterfrågesidan genom insatser på arbetsmiljöns område, lagstadgat skydd för utsatta grupper och ökad information till arbetsgivarna om den arbetskraft som finns. Med hänvisning till det anförda hemställes att hos Kungl. Maj:t begär en utredning och utvärdering av arbetsmarknadspolitiken i syfte att bättre samordna arbetsmarknadspolitikens mål med regionalpolitikens, sysselsättningspolitikens och övriga övergripande samhälleliga mål i enlighet med vad som anförts i motionen. () i Glömminge () i Lane-Herrestad () () () GOTAB 74 5685 S 1974