mot · FX021701 · 1974-04-05 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Majds proposition 1974:28 angående den statliga kulturpolitiken. I propositionen 1974:28 angående den statliga kulturpolitiken föreslår utbildningsministern målsättning för den statliga kulturpolitiken, uttrycker vissa förhoppningar angående primär- och sekundärkommuners framtida insatser och föreslår vissa organisatoriska åtgärder framför allt inrättande av ett . Propositionen innehåller också anslagsframställningar inom kulturområdet, där egentliga höjningar föreslås i första hand till studieförbundens studiecirklar. Utbildningsministern framför i propositionen vissa reflexioner om angelägna åtgärder och talar därvid om en treårsplan för den statliga kulturpolitiken. Begreppet kultur är utomordentligt vittomfattande och kan på visst sätt sägas omfatta all mänsklig verksamhet. Det är emellertid av praktiska skäl nödvändigt att i fråga om kulturpolitiska åtgärder göra en begränsning. Vi ansluter oss till departementschefens mening att den statliga kulturpolitiken bör avse åtgärder inom ordets, scenens, bildens och tonens områden samt i fråga om medier för kommunikation, såsom radio och television, vidare vissa insatser inom folkbildnings- och organisationsliv samt åtgärder för att bevara och levandegöra kulturarvet. Vi ställer oss däremot inte bakom uteslutningen av den kyrkliga kulturen, vilken vi anser som en omistlig del av det svenska kulturlivet. Vi ser en vitalisering av kulturlivet som en viktig och alltmera nödvändig förstärkning av begreppet levnadsstandard. Självfallet får kulturlivet inte avskiljas eller särbehandlas, så att det framstår som isolerat i förhållande till andra sektorer av samhällslivet. Målen för den statliga kulturpolitiken Vi konstaterar med tillfredsställelse att utbildningsministern anslutit sig till uppfattningen att vad som erfordras är en målsättning för den egentliga kulturpolitiken, icke för kulturen som sådan. Det kulturella skapandet måste präglas av stor frihet och får inte på några villkor utnyttjas av de politiskt styrande för att nå vissa politiska effekter. Kulturpolitiska åtgärder kan heller aldrig ersätta åtgärder på andra politiska områden. I vår partimotion till riksdag anförde vi att det vore fel att se det som kulturlivets främsta uppgift att kompensera människorna för torftighet och element av vantrivsel i vardagslivet. Dålig arbetsmiljö, ekonomisk otrygghet, omänsklig bostadsmiljö, bristande kan aldrig uppvägas av insatser för kulturlivet. Det är med glädje vi konstaterar att detta resonemang återkommer i propositionen. I betänkandet Ny kulturpolitik, på vilket propositionen i huvudsak bygger, hade icke föreslagits något delmål syftande till att uppehålla en hög kvalitet i det svenska kulturlivet. Detta har kritiserats av många remissinstanser. En kulturpolitik som inte innehåller en strävan att uppehålla en kvalitetsprincip leder ofelbart till utarmning. Åtgärder för att bredda kulturlivet genom decentralisering och stöd till amatöristisk verksamhet är nödvändiga,, men de får inte ställas i ett motsatsförhållande till samhälleliga insatser för att stödja det yrkesmässiga kulturskapande som ju ytterst är inriktat på att ge vanliga enskilda människor kulturupplevelser av god kvalitet. Hög kvalitet kan bara vara en riktpunkt; svårigheterna att avgöra vad som är kvalitet eller ej är utomordentligt stora. En kvalitativ värdering måste ske med förståelse och insikt om att det i tiden näraliggande inte alltid kan bedömas rättvist och förutsättningslöst. Ett generöst tilltaget utrymme för nyskapande och experiment måste därför garanteras. Enligt vår mening bör således kvalitetsbegreppet hävdas i målsättningen för kulturpolitiken. Ett lika viktigt mål är den av oss inledningsvis berörda friheten för kulturen. Vi syftar här såväl på kulturskaparnas som kulturkonsumenternas frihet. Vi anser det också angeläget att ange att samhällets åtgärder måste främja mångfalden inom kulturlivet. Vi vill därför föreslå följande första mål för den statliga kulturpolitiken, o Kulturpolitiken skall syfta till att ge människorna möjlighet att delta i ett kulturliv präglat av kvalitet, frihet och mångfald. Vi vill här kommentera de delmål för kulturpolitiken som föreslås i propositionen och till vilka vi i huvudsak ansluter oss. a) Kulturpolitiken skall medverka till att skydda yttrandefriheten och skapa reella förutsättningar för att denna frihet skall kunna utnyttjas. I den allmänna debatten ifrågasätts icke sällan värdet av kulturens frihet. Härvid hänvisar man t. ex. till att det finns undermålig kultur, till att kulturen inte når ut till alla eller rent av till att all kultur inte står under samhällelig kontroll. Om inte kulturen skall bli steril och stillastående, måste emellertid kravet på kulturens frihet ovillkorligen hävdas. Varje försök till styrning innebär risker för att väsentliga bidrag förkvävs. Varje form av censur är förkastlig, när det rör sig om kulturella alster riktade till vuxna människor. En oavlåtlig vaksamhet gentemot risken för styrning och censur är nödvändig. Kulturlivet bör vara underkastat samma lagar rörande yttrandefriheten som gäller för samhället i övrigt. b) Kulturpolitiken skall ge människor möjligheter till egen skapande aktivitet och främja kontakt mellan människor. Vi ansluter oss till detta mål men vill med skärpa ta avstånd från en tolkning av begreppet egen aktivitet, som skulle innebära att härmed avses endast ett eget i växlande grad kvalificerat utövande av konstnärlig verksamhet. Även ett engagerat mottagande av andras konstnärliga skapande förutsätter en aktiv insats. I aktivitetsmålet måste således ingå en strävan att göra det möjligt för människorna att ta del av frukterna av ett högtstående skapande. Vi menar således att även satsningar på exempelvis institutionernas professionella teatrars, orkestrars, museers verksamhet måste anses främja aktivitetsmålet. c) Kulturpolitiken skall motverka kommersialismens negativa verkningar inom kulturområdet. Till detta mål hade vi kunnat ansluta oss. Självfallet är det värdefullt att negativa verkningar kan motverkas, varifrån de än emanerar. Departementschefens ensidiga skrivning i anslutning till denna punkt gör emellertid en precisering nödvändig. Det är riktigt, som departementschefen framhåller, att en ohämmad kommersialism ofta tar sig uttryck i en spekulation i likgiltigt allmängods. Vi kan emellertid inte instämma i det resonemang som i övrigt förs i propositionen och som leder till ett avståndstagande från snart sagt all enskild verksamhet inom kulturområdet. Vi vill betona att enskilda initiativ och privata insatser under århundraden hållit en kvalitativt högtstående kultur vid liv. Även står den enskilda sektorn för oersättliga insatser på kulturområdet. Många exempel skulle kunna ges, men låt oss här inskränka oss till att påminna om att det är den privata grammofonindustrin som har gjort hela den västerländska musikkulturen tillgänglig för varje människa. Den negativa verkan av kommersialism som det för samhället finns anledning att motverka består i att en ensidighet kan uppstå i utbudet. En sådan ensidighet kan emellertid bli resultat inte bara av enskild utan också av samhällelig monopolställning inom en viss sektor. (Den torftighet som i vissa avseenden utmärker programverksamhet kan här tjäna som exempel.) Vi anser att även kultursektorn tjänar på en konkurrens som erbjuder ökad valfrihet åt människorna. Vi föreslår därför att det aktuella målet omformuleras och får följande lydelse: o Kulturpolitiken skall motverka de negativa verkningar inom kulturområdet som kan orsakas av ohämmad kommersialism samt enskild eller samhällelig monopolställning. d) Kulturpolitiken skall främja en decentralisering av verksamhet och beslutsfunktioner inom kulturområdet. Moderata samlingspartiet har hävdat att kulturens frihet tjänas av en decentralisering av kulturpolitiken. En sådan decentralisering måste bl. a. syfta till att ge människorna möjlighet att komma i åtnjutande av kulturaktiviteter, initierade av medborgarna i den egna regionen och sålunda inte bara ett kommunalt verkställande av centralt utformade handlingsprogram. Kulturlivet var en gång avsevärt mer lokalt förankrat än och blev på så sätt rikt differentierat och olika utformat i olika regioner. Enligt vår mening bör ett återuppväckande av detta förhållande eftersträvas. kan och bör inriktas mot detta mål. Staten bär huvudansvaret för vissa nationella kulturinstitutioner, som de kungliga teatrarna, vissa orkestrar och museer. Ökade ansträngningar måste sättas in för att föra ut dessa institutioners verksamhet till medborgarna över hela landet. Därvid bör inte minst göra en avsevärt mer helhjärtad insats än . Vi vill emellertid också betona att decentralisering inte bara innebär att ett kvalitativt högtstående alster, såsom exempelvis en teaterföreställning, genom turnéverksamhet förs ut utanför institutionens hemort. I vissa fall sätter praktiska och organisatoriska omständigheter en gräns för vad som kan föras ut. Man bör i sådana fall söka uppnå samma syfte genom att ge människorna förbättrade möjligheter att ta sig in till de centrala institutionerna. I sin kommentar till decentraliseringsmålet fäster departementschefen stor vikt vid det svenska organisationslivet. Även vi värderar organisationernas möjligheter högt. Det finns dock anledning att varna för att vissa slag av organisationer åläggs alltför stor del av den totala kulturella verksamheten i landet. Utbildningsministern säger att samhället har ingen anledning att driva en verksamhet som lika bra eller bättre sköts av en idéburen rörelse. Enligt vår mening har samhället ingen anledning att driva en verksamhet som lika bra eller bättre sköts av någon annan. e) Kulturpolitiken skall i ökad utsträckning utformas med hänsyn till eftersatta gruppers erfarenheter och behov. Vi ansluter oss till detta mål. Liksom under föregående mål fäster utbildningsministern här stora förhoppningar till organisationslivet. Det är enligt hans mening organisationerna som har de bästa förutsättningarna att nå de människor som icke deltagit i kulturlivet. Vi är emellertid övertygade om att även de kulturella institutionerna här skulle kunna göra minst lika värdefulla insatser, om erforderliga resurser ställdes till deras förfogande. En ensidig satsning är därför olämplig. Framför allt är det dock två andra vägar som kan leda till en breddning av kulturlivet inom eftersatta grupper. Skolan och förskolan är de förnämsta instrumenten att höja den kulturella levnadsstandarden och öka förståelsen för andliga värden. En förstärkning av de estetiska och kulturhistoriskt orienterande inslagen bör eftersträvas. En integrering av skolans verksamhet och kulturlivet är nödvändig, så att regelbundet återkommande kulturella aktiviteter av typen teater-, musei-, konsert- och utställningsbesök blir naturliga inslag i undervisningen liksom utövande konstnärers aktiva medverkan i det dagliga arbetet i skolan. Ett annat värdefullt hjälpmedel är etermedierna. Man vet av erfarenhet att insatser på den seriösa musikens område haft stora effekter på kvaliteten i det svenska musiklivet och på enskilda människors efterfrågan på god musik. Motsvarande insatser skulle kunna göras på andra kulturområden. Om avtalet mellan staten och förhindrar mera uttryckliga krav på kulturella och kulturpedagogiska insatser, bör detta förhållande kunna ändras vid det förestående upprättandet av ett nytt avtal. f) Kulturpolitiken skall möjliggöra konstnärlig och kulturell förnyelse. Detta mål kan uppnås och bör eftersträvas på alla plan inom kulturlivet. Det ligger dock i sakens natur att de bästa förutsättningarna finns vid de s. k. institutionerna, där det mest kvalificerade yrkeskunnandet till stor del är koncentrerat. För att uppnå detta mål är det också nödvändigt att en lösning åstadkoms i fråga om de yrkesmässiga kulturskaparnas villkor. Vi vill här hänvisa till vårt tidigare framförda krav om ett principiellt uttalande om att kulturskaparna skall få ersättning för sitt arbete, ett uttalande som kulturutskott anslöt sig till 1972 och upprepade 1973. Det kan inte anses tillfredsställande att något förslag rörande kulturarbetarersättning ännu inte framlagts, detta inte minst mot bakgrund av att sådana förslag från vid dess inrättande 1968 förutsattes bli framlagda . g) Kulturpolitiken skall garantera att äldre tiders kultur tas till vara och levandegörs. Vi hälsar med tillfredsställelse den kulturkonservatism utbildningsministern resonemangsvis på flera håll i propositionen ger uttryck åt. Vi delar utbildningsministerns uppfattning att den enskilda människan, om hon berövas sin anknytning bakåt i tiden, får en tilltagande känsla av otrygghet och främlingskap. Bevarandet av den historiska kontinuiteten i den fysiska kulturmiljön måste därför tillmätas grundläggande betydelse för den enskildes känsla av trygghet och förankring i tillvaron. Självfallet gäller detta inte bara den fysiska miljön utan hela kulturmiljön. Det är också glädjande att departementschefen konstaterar att äldre verk inom teater, dans och musik är självklara inslag i institutionernas verksamhet och att museernas och arkivens verksamhet i sig är inriktade på att bevara och levandegöra kulturarvet. I propositionen framläggs inte några förslag som egentligen är ägnade att förbättra möjligheterna att uppnå detta mål. h) Kulturpolitiken skall främja ett utbyte av erfarenheter och idéer inom kulturområdet över språk- och nationsgränserna. Till detta utbildningsministerns tillägg till de mål föreslagit ställer vi oss självfallet positiva. Det kan här påpekas att åtgärderna inte bara behöver avse förbättrade möjligheter för svensk publik att ta del av främmande länders kulturella verk utan även ett utbyte i motsatt riktning. Det skulle således stå i strid med detta mål om anslöt sig till internationella överenskommelser, vilka utformats enligt vissa diktaturstaters önskemål och har till syfte att begränsa befolkningens möjligheter att komma i kontakt med andra länders kulturella yttringar. Det är självklart att en internationalisering av det svenska kulturlivet i första hand kommer att beröra den övriga västerländska kulturkretsen. Vi vill se frågan om internationalisering, så att Västerlandets kultur som helhet är vår egen kultur och att vid sidan av denna intresse bör ägnas också utanförliggande länders kultur. Ansvarsfördelningen mellan stat, kommun och organisationsliv Moderata samlingspartiet anser att det svenska kulturlivet bör vara lokalt förankrat. Det är genom kommunerna och det lokala föreningslivet de största möjligheterna finns att komma i kontakt med olika grupper i samhället och erbjuda dem ett kulturellt utbud som motsvarar deras önskemål. En lokal förankring bidrar också till att göra hela landets kulturliv mera varierat. Det är också enligt vår mening att föredra att större institutioner, som avser att täcka en hel regions behov, har en regionalt förankrad huvudman framför att staten svarar för verksamheten. Staten bör inte heller reglera det lokala kulturlivet. I dessa avseenden överensstämmer således vår uppfattning med utbildningsministerns. Det ligger i sakens natur att proposition 28 i fråga om kommunernas kulturpolitiska insatser blivit föga konkret, eftersom mål, riktlinjer och organisationsformer bör beslutas av kommunerna själva. Att staten avhåller sig från att reglera verksamheten bör emellertid enligt vår mening inte hindra att man exempelvis genom statliga bidrag stimulerar kommunerna att ta sitt ansvar för kulturlivet. Den suveränitet man tillerkänner organisationerna i fråga om deras kulturella insatser har ju inte hindrat att dessa erbjuds en rikhaltig flora av bidrag. Vi anser därför att man i den pågående utredningen rörande kostnadsfördelningen mellan stat och kommun bör överväga att inom kultursektorn införa ett statligt bidrag motsvarande bidraget till särskilda åtgärder på skolområdet. Detta fungerar så att staten för nya angelägna åtgärder bidrar med en summa motsvarande kommunens insats. Utbildningsministern uttalar i propositionen sin vilja att främja en fri amatöristisk verksamhet på kulturområdet. Som vi inledningsvis påpekat finner vi detta värdefullt. Det finns dock anledning framhålla att insatser i detta syfte inte får medföra ett minskat samhälleligt intresse för det professionella kulturskapandet. Även departementschefen tar avstånd från tanken på ett motsatsförhållande mellan amatörism och yrkesmässig aktivitet, men propositionen som helhet avspeglar en avsevärd skillnad i intresset för de båda formerna av kulturell verksamhet. Departementschefen finner det angeläget att amatörverksamheten i första hand kommer att vila på ideellt verksamma föreningar och grupper med erfarenhet av medlemsinflytande i demokratiska former. Med detta avses uppenbarligen det i propositionen ymnigt förekommande, men till sin innebörd vaga, begreppet folkrörelser. Häremot har vi i och för sig ingenting att erinra, under förutsättning att inte begreppet folkrörelse ges en alltför snäv tolkning. Vi anser exempelvis inte att det finns någon anledning till att en lokal förening utan anknytning till någon riksorganisation skall ställas utanför den krets i vilken samhället lämnar stöd till kulturell amatörverksamhet. Än mindre kan vi acceptera att organisationer skall privilegieras bara av det skälet att de direkt eller indirekt är anknytna till politiska rörelser. Vi vill exempelvis framhålla värdet av de insatser som utförs av de i propositionen knappast alls behandlade konstföreningarna och hembygdsföreningarna. Ett synnerligen kvalificerat arbete utförs också i den svenska hemslöjden, vilken över huvud taget inte omnämns i propositionen. Här bör också betonas att även institutionerna, exempelvis museerna, bör kunna erbjuda möjligheter till amatöristisk självverksamhet. I stor utsträckning saknas ekonomiska medel för detta ändamål. Det bör därför enligt vår mening vara en angelägen uppgift i den kommande kulturpolitiska planeringen att söka ge institutionerna sådana möjligheter. Departementschefen föreslår en anslagshöjning till studieförbundens studiecirkelverksamhet med 54 milj. kr. Detta är den ojämförligt största ekonomiska höjning som föreslås i propositionen. Det bör emellertid påpekas att anslagshöjningen är generell och inte speciellt avser studiecirklar på kulturområdet. Dess karaktär av kulturpolitisk satsning är därför tämligen begränsad. Inte heller i fråga om den föreslagna uppräkningen av anslaget Bidrag till studieförbund, för deras centrala verksamhet, har några garantier skapats för att denna skall främja kulturområdet. Vi föreslår att av höjningen på 2 milj. kr. till studieförbundens pedagogiska verksamhet 1,5 milj. kr. skall avse pedagogiskt utvecklingsarbete inom kulturområdet. I propositionen föreslås att det nuvarande statsbidraget till föreläsningsverksamhet ersätts med ett bidrag till kulturarrangemang utanför institutionerna. Detta bidrag skall kunna utgå även till föreningar utanför folkbildningsorganisationerna. De senare ges emellertid en särställning genom att bidraget indelas i en särskild kvot för folkbildningsorganisationerna och en annan kvot för övriga föreningar, vidare genom att folkbildningsorganisationerna kommer att dominera styrelsen för den förmedlingsbyrå som har att fördela bidragen. Enligt vår mening bör styrelsen utöver representation för och kulturarbetarna också ges ett allmänt parlamentariskt inslag. bör göra ett uttalande härom. Gemensamma frågor för kulturinstitutionerna Vi delar departementschefens uppfattning rörande de kulturella institutionernas yttrandefrihet, likaså hans inställning beträffande ansvarsfördelningen, såväl den mellan institutionen och dess styrelse som institutionens interna ansvarsfördelning, där det samlade ansvaret läggs hos chefen. Det kan dock finnas anledning att göra det i och för sig självklara påpekandet att detta ansvar också skall kunna utkrävas: av staten gentemot den statliga institutionens styrelse, av styrelsen gentemot institutionens chef. I fråga om sammansättningen av de statliga institutionernas styrelser bör enligt vår mening det parlamentariska inslaget rent generellt betonas mer än vad som sker i propositionen. Det kan förvisso ha sitt värde att folkrörelserna är representerade, men om dessas representanter, som det antyds i propositionen, bättre än andra skall anses företräda publiken, torde detta ofta mera bero på vederbörandes personliga egenskaper än på folkrörelsens. Utbildningsministern uttrycker i propositionen en förvissning om att ett starkt intresse föreligger från primär- och framför allt sekundärkommunalt håll att ta ett ökat ansvar för regional teaterverksamhet. Med kännedom om landstingens och kommunernas nuvarande ekonomiska situation torde det vara berättigat att i detta avseende inte hänge sig åt någon överdriven optimism åtminstone . Huruvida det nya statsbidragssystemet till teater- och dansinstitutioner, som föreslås bli infört, kommer att innebära en förbättring av de befintliga institutionernas nuvarande situation och stimulera till nystartande, kan inte avgöras utan blir beroende av statsmakternas tillämpning. De centrala institutionerna kungl, teatern, i propositionen kallad Operan, och kungl, dramatiska teatern, i propositionen kallad Dramatiska teatern, erhåller enligt propositionens förslag inga förbättrade möjligheter att uppfylla sitt riksansvar att vårda den klassiska repertoaren och att aktivt verka för en konstnärlig förnyelse som kommer hela det professionella teaterlivet till godo. Däremot uttalar sig utbildningsministern för en inskränkning av kungl, teaterns repertoar. Vi finner den relativa försvagning som successivt drabbat de kungliga teatrarna vara mycket allvarlig. Vi anser det därför angeläget att dessa liksom ett stort antal andra i propositionen missgynnade institutioner vid kommande års kulturpolitiska upprustning erhåller en prioriterad ställning. Vi föreslår därför redan nu en förstärkning för de kungliga teatrarna. Beträffande bör man enligt vår mening redan nu kunna dra upp vissa riktlinjer för inriktning av institutionens kommande turnéverksamhet. Den stora efterfrågan på ordinarie kvällsföreställningar ute i landet kan inte på långa vägar tillgodoses . Ej heller kommer det att bli möjligt för nya regionala ensembler att tillmötesgå denna efterfrågan. De nyetablerade regionsensemblerna bör däremot relativt snabbt kunna tillgodose behovet av mindre uppslutningar av typen skol-, förenings- och annan uppsökande teater. I anslutning till vårt ställningstagande för en decentralisering av kulturutbudet anser vi det därför angeläget att verksamhet inriktas på en successiv omfördelning av föreställningsverksamheten till förmån för större produktioner för vuxenteatern i takt med en utbyggnad av regional teaterverksamhet. Under ett nästan tioårigt utredande av museernas verksamhet har statliga insatser för att förstärka dessas ställning i stor utsträckning fått vänta. Det är därför med besvikelse man konstaterar att årets kulturproposition inte innebär någon egentlig förbättring av museernas arbetsvillkor. Ett stort antal av de förslag som under utredningsarbetet framförts uppskjuts ånyo för fortsatt utredning eller ställs . Även om departementschefen valt att lägga huvudvikten i årets proposition vid amatörism och fritt kollektivt skapande hade en starkare satsning på museerna varit motiverad eftersom, som vi ovan framhållit, dessa har stora utvecklingsmöjligheter även på detta område. Departementschefen aviserar ett nytt statsbidragssystem för länsmuseerna men avvaktar en särskild organisationskommittés arbete, innan han framlägger förslag om bidragets utformning. Enligt vår mening bör detta bidrag utformas i så stor överensstämmelse som möjligt med det statsbidrag som föreslås för regionala teater-, dans- och musikinstitutioner, dvs. så att bidragets storlek och konstruktion blir beroende av verksamhet och omfattning.