mot · FX021706 · 1974-04-05 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1974:28 angående den statliga kulturpolitiken. Kulturpolitiken är ett av samhällets instrument för att främja gemenskap och tolerans samt en mångskiftande verksamhet, som ökar den enskildes möjligheter till personlig utveckling. Det är en grundsats som betonas i inledningen till det kulturpolitiska avsnittet i partiprogram . Där slås också fast att kulturlivet måste decentraliseras, så att alla människor oavsett ekonomi och bostadsort skall ha möjlighet att delta i kulturella aktiviteter. De negativa effekterna av ett kommersiellt kulturliv skall motverkas. Kulturdebatten skall vara fri och obunden, så att skilda uppfattningar kan komma till tals, och förutsättningar skall garanteras för religiös verksamhet. Bildningsorganisationerna skall ges ett aktivt samhälleligt stöd liksom fristående grupper och den nyskapande verksamheten. Kulturpolitiska synpunkter måste få påverka samhällsplaneringen. Den kulturpolitiska debatten har bl. a. kännetecknats av att själva kulturbegreppet successivt har vidgats. har samhällets kulturpolitiska insatser förstärkts. Men förstärkningarna har företrädesvis satts in på traditionella kulturområden som litteratur, teater, musik osv. Även de ökade statliga insatser som föreslås i propositionen om den statliga kulturpolitiken (1974:28) tar i första hand sikte på dessa områden. I ett konkret handlingsprogram måste emellertid en klar och relativt snäv avgränsning av det kulturpolitiska området anses nödvändig, bl. a. för att man skall kunna ange på vilka organ samhällets åtgärder skall ligga. Det område som i sådana sammanhang räknas till kulturpolitiken är framför allt området för de konstnärliga uttrycksformerna, medier för kommunikation som press, radio och TV, verksamhet för att bevara kulturarv samt en del av folkbildningsverksamheten (fri skapande gruppverksamhet och kulturförmedling). Samspelet med andra samhällsinsatser Samhällets påverkan på miljön får med denna definition formen av ett samspel mellan kulturpolitiska åtgärder och insatser på andra områden. Särskilt tydligt framträder detta vid utformningen av ny bebyggelse, Samhällets påverkan sker här endast i mindre utsträckning genom kulturpolitiska åtgärder i den mening som här har nämnts och desto mer genom byggnadslagstiftningen, miljöskyddslagstiftningen osv. Kulturpolitiken i vidare mening måste enligt vår uppfattning få en mera framträdande plats i samhällsplaneringen. Boendemiljöerna måste utformas med tanke på att de skall utgöra en ram för människors gemenskap och aktivitet. En samhällsutveckling som isolerar människor, antingen det sker genom bostadsområdenas utformning eller genom isolering i glesbygder och stadsbygder där det saknas förutsättningar för kulturell gemenskap och aktivitet, måste förhindras. Kulturen måste få komma in redan på planeringsstadiet när nya boendeområden planeras och även i högre grad göra sig gällande i befintliga områden. Det bör understrykas att det finns ett behov av växelspel mellan kulturpolitik och andra samhällsaktiviteter också från andra utgångspunkter. Behovet är särskilt framträdande när det gäller kultur och utbildning men också beträffande t. ex. kultur och social verksamhet. Den ojämlikhet som råder på det kulturella området kan således bara till en del angripas med kulturpolitiska åtgärder. Det fordras ett samspel mellan sådana åtgärder och andra insatser för att bl. a. utjämna ekonomiska och sociala klyftor i samhället och förändra arbetslivets villkor för att alla människor skall bli delaktiga i en kulturell gemenskap och aktivitet. Människors möjligheter till delaktighet och aktivitet i kulturlivet hänger samman med den grund för detta som läggs och den stimulans som uppväxtmiljö, förskola och skola ger. En aktivare kulturpolitik måste ta sin början i förskola och skola, och samhälleliga insatser måste sättas in till stöd för en barnkultur som utgör en motvikt till den skräpkultur som omger barnen i alltför hög grad . Samhällets insatser på det sociala området har på samma sätt en avgörande betydelse för många gruppers möjligheter att ta del av kultur och själva delta i kulturlivet. Det gäller inte minst sådana människor, som rent fysiskt har svårt att delta i olika kulturaktivieter på grund av handikapp, samt människor som tagits om hand för vård. Vidgade kontaktmöjligheter med olika kulturaktiviteter för sådana grupper måste ingå som ett viktigt led i samhällets kulturpolitiska strävanden. Människor som vistas på institutioner av olika slag måste få tillgång till kulturaktiviteterna, bl. a. genom uppsökande verksamhet. För att nå ut till de många människorna måste kulturen också komma ut på arbetsplatserna. De statliga insatserna på det kulturpolitiska området har fått stå tillbaka för resursanspråk på andra områden. Detta är en orsak till att en betydande del av kulturaktiviteterna och framför allt kulturarbetarna är koncentrerade till storstadsområdena. De ökade insatserna från statens sida måste därför med kraft inriktas på att understödja den regionalt och lokalt förankrade kulturella verksamheten ute i landet. Med hänsyn till de stora skillnader i förutsättningar som råder måste den statliga kulturpolitiken i stor utsträckning omfatta insatser som är av betydelse för att fylla eftersatta kulturbehov ute i länen och kommunerna. Målen för den statliga kulturpolitiken sammanfattas i propositionen om den statliga kulturpolitiken på följande sätt: o Kulturpolitiken skall medverka till att skydda yttrandefriheten och skapa reella förutsättningar för att denna frihet skall kunna utnyttjas, o Kulturpolitiken skall ge människor möjligheter till egen skapande aktivitet och främja kontakt mellan människor, o Kulturpolitiken skall motverka kommersialismens negativa verkningar inom kulturområdet, o Kulturpolitiken skall främja en decentralisering av verksamhet och beslutsfunktioner inom kulturområdet, o Kulturpolitiken skall i ökad utsträckning utformas med hänsyn till eftersatta gruppers erfarenheter och behov. O Kulturpolitiken skall möjliggöra konstnärlig och kulturell förnyelse. O Kulturpolitiken skall garantera att äldre tiders kultur tas till vara och levandegörs. 0 Kulturpolitiken skall främja ett utbyte av erfarenheter och ide'er inom kulturområdet över språk- och nationsgränserna. Samma mål kan givetvis i stor utsträckning läggas till grund för kommunernas och landstingens kulturpolitik. Dessa målsättningar för samhällets insatser på det kulturpoltiska området ansluter sig till de värderingar, som kommer till uttryck i partiprogram. Vi anser det särskilt värdefullt om kulturpolitiken starkare än kan inriktas på att främja egen skapande aktivitet och strävanden till kontakt mellan människor. Det innebär bl. a. att olika former av amatörverksamhet och verksamhet bedriven av frivilliga organisationer bör få ökat stöd. Strävandena att decentralisera kulturlivet måste ges stor tyngd. En konsekvens härav blir att kommuner och landsting måste påta sig ett ökat samhälleligt kulturpolitiskt ansvar. Kulturpolitiken måste vidare inriktas på att stimulera kulturaktiviteter som har sin utgångspunkt i människors vardagsliv och är förankrade i en kulturmiljö vilken färgas av lokala och regionala uttrycksformer. Men det är också viktigt att kulturlivet bärs upp av ett samband i tiden, där ett levande kulturarv blir en länk mellan det förflutna, nutiden och framtiden. Det sambandet finns inte enbart i tingen som omger oss, utan 1 hög grad också i folkliv och kulturella traditioner. Folkmusik, folkdans, folkdiktning, hembygdsrörelsen, hemslöjden och gamla hantverksformer är väsentliga inslag i detta levande kulturarv, där tradition och förnyelse möts. Den samhälleliga kulturpolitiken måste inte minst ta hänsyn till arvet från bondesamhället, industrialismens tidigare skede, folkrörelsernas framväxt osv. I detta sammanhang kommer också det kristna kulturarvet in som en viktig beståndsdel. Såväl traditioner såsom inslag i kulturlivet som föremål och byggnader med religiös innebörd eller anknytning har i hög grad fortfarande en grundläggande betydelse för den enskildes känsla av trygghet och förankring i tillvaron. Kyrklig och annan religiös verksamhet liksom vården av kyrkans och samfundens minnesmärken ligger därför i stor utsträckning inom det kulturpolitiska området. De enskilda människornas egna behov måste självfallet ligga till grund för samhällets kulturpolitik. Samhällets åtgärder skall skapa förutsättningar för att tillgodose ett upplevelse-, uttrycks- och kontaktbehov samt ge redskap för utforskning av verkligheten och kritisk granskning av samhället. Det innebär att samhället på olika sätt måste stödja och skapa förutsättningar för egenverksamhet genom att stödja både yrkesverksamma kulturskapare och olika slag av amatörverksamhet. Samhället har också ett ansvar för att människor i rimlig grad kan tillgodose sitt upplevelsebehov oberoende av bostadsort, inkomst osv. När statens, landstingens och kommunernas egna organ själva inträder som arrangörer av olika kulturella aktiviteter bör målsättningen bl. a. vara att komplettera den frivilliga verksamheten. måste samhället som inslag i kulturlivet tolerera även sådana uttrycksformer och aktiviteter, som är kritiska till olika företeelser i samhället. Den kulturella verksamheten är i stor utsträckning knuten till föreningslivet. Genom ideella organisationer av vitt skilda slag har betydande insatser gjorts för att åstadkomma ett ökat intresse för kulturell aktivitet och verksamhet. Den ökande fritiden för människorna och andra förhållanden borde leda till att den kulturella aktiviteten inom föreningslivet ökar. Men de olika folkrörelserna och deras organisationer för en ojämn kamp med den kommersiella kulturen. Det är därför av största vikt att folkrörelserna och de ideella organisationerna får samhällets stöd för att kunna bedriva sitt arbete samt fullfölja och utveckla sina traditioner. Det gäller bl. a. i fråga om att erhålla lokaler, som passar för kulturella aktiviteter. Lokalerna måste vara belägna där människorna bor och vara inredda på sådant sätt att de kan utnyttjas för aktiviteter som passar för olika intressen och olika åldrar. Ekonomiskt stöd till uppförande av lokaler samt som bidrag till lokalernas driftskostnader är angeläget. Ungdomsorganisationerna måste ges ekonomiskt bidrag för alla de direkta kostnader, som är förenade med verksamheten. Det gäller kostnader för ledare, material och hyror. En sådan samverkan mellan samhälle och organisationer gör det möjligt att få förankring i de breda folklagren. Ansvarsfördelningen mellan staten, landstingen och kommunerna Aktiveringen av samhällets kulturpolitik måste ske med gemensamma insatser av stat, landsting och kommuner. Det finns därvid anledning att hålla fast vid en i stort sett oförändrad ansvarsfördelning. Staten bör inte heller genom lagstiftning försöka reglera kommunernas och landstingens organisation och verksamhet. En lagstiftning skulle bl. a. försvåra för kommuner och landsting att välja former för sin verksamhet, som är anpassade till lokala förutsättningar och behov. Den senare principen måste också vara vägledande, när det gäller att fördela ansvaret mellan kommunala instanser, studieförbund och andra organisationer på det lokala planet. Ledningen av den statliga kulturpolitiken skall enligt förslaget i propositionen handhas av ett nyinrättat kulturråd. Det övertar delvis uppgifter från det nuvarande teater- och musikrådet, m. fl. instanser och kommer på så sätt att få övergripande uppgifter över en mycket stor del av kulturområdet. Enligt vår uppfattning utgör detta en bättre lösning än den tidigare föreslagna organisationen med ett särskilt kulturdepartement. Rådet bör enligt vår uppfattning ha parlamentarisk förankring med representanter nominerade av riksdagspartierna. Den anslagsfördelning som skall ankomma på rådet bör så långt möjligt kunna delegeras till länsorgan, vilket bl. a. skulle möjliggöra en bättre avvägning mellan olika ändamål av det totala stödet från stat, landsting och kommuner. Teater, musik, bildkonst m. m. Teatern, musiken, bildkonsten, utställningsverksamheten m. m. är i stor utsträckning knutna till särskilda institutioner. Det innebär att dessa kulturyttringar i stor utsträckning är förbehållna de tätbefolkade delarna av landet, främst storstäderna. Jämsides med detta förekommer emellertid också en mångsidig amatörverksamhet, som bl. a. när det gäller musik och konsthantverk har en mycket bred förankring. Förutsättningar har dessutom efter hand skapats för en ökad decentralisering av den institutionsbundna verksamheten dels genom den förnyelse som flera konstarter bl. a. teatern genomgått det senaste årtiondet, dels genom medvetna kulturpolitiska insatser från stat och kommun för att sprida verksamheten. Ett led i detta har varit införandet av ekonomiskt stöd till fria grupper och de s. k. centrumbildningarna och utbyggnad av stödet till kulturarbetarna. Riksutställningar och Rikskonserter och utbyggnaden av har medverkat till att föra ut dessa verksamheter i regionerna. Det är angeläget att detta nu följs upp med kraftfulla satsningar på att etablera regionalt och lokalt förankrade institutioner och grupper. Den eftersträvade utbyggnaden av programverksamhet och produktion ute i landet kan vidare spela en stor roll för att åstadkomma en decentralisering av den kulturella verksamheten och engagera en vidare krets av kulturarbetare. har genom sin ställning och sin dominerande roll i fråga om att nå breda folkgrupper som inte annars får del av kulturaktiviteter ett särskilt kulturpolitiskt ansvar. För att fylla kraven på mångfald och spegling av olika regioners särart måste företaget eftersträva en stark förankring på det regionala och lokala planet och anknytning till samhälls- och kulturliv i skilda delar av landet. Landstingen har också påtagit sig ökat ansvar för den kulturpolitiska utvecklingen genom en ökad bidragsgivning till folkbildningsorganisationer och andra frivilliga sammanslutningar. Detta innebär en utbyggnad av de insatser som bl. a. folkhögskolorna länge gjort. Även kommunerna har i hög grad ökat sitt engagemang på det kulturella området. De kommunala kulturnämnderna eller motsvarande organ spelar bl. a. en viktig roll som samordnare av kulturlivet i kommunerna. Till detta kommer det ökade ekonomiska stödet till frivillig verksamhet. I många fall har också kulturnämnderna vid sidan av kommunala institutioner som folkbibliotek m. m. påtagit sig uppgiften att vara arrangörer för olika slag av verksamhet. De kommunala musikskolorna har lagt grunden för ett starkt ökat musikintresse och kan bilda mönster för annan verksamhet. Det är angeläget att denna utveckling kan fortsätta. Det förutsätter emellertid betydande ekonomiska insatser från såväl staten som landsting och kommuner. De statliga bidragen bör inriktas så, att de bl. a. bidrar till att jämna ut de stora skillnader i förutsättningarna för kulturell verksamhet som ännu föreligger mellan olika delar av landet. Inte minst när det gäller teater och musik i mera fria former är det angeläget med en experimentellt inriktad verksamhet. Vi ser därför med tillfredsställelse att medel enligt förslag i propositionen skall ställas till förfogande från statens sida för experiment- och utvecklingsarbete på detta område. Ombildningen av det nuvarande föreläsningsbidraget till ett allmänt arrangemangsbidrag bör också vara ägnat att främja kulturell verksamhet i nya former, bl. a. inom föreningslivet. Det är angeläget att detta anslag efter hand räknas upp för att möjliggöra en ökad aktivitet på det kulturella området inom alla delar av föreningslivet. Bidrag bör vidare enligt vår uppfattning i enstaka fall kunna utgå även till kommuner för arrangemang i sådana områden där föreningslivet är svagt. När det gäller statsbidraget till teater- och musikinstitutioner m. m. måste statsbidragsnivån sättas så högt att man uppnår den önskvärda spridningen av institutionernas utbud. Om kommuner och landsting uppfattar bidragsnivån som låg är det risk för att de ansvariga regionala och lokala instanserna inte är villiga till nyetablering av länsinstitutioner och inte heller är beredda att vidga verksamheten genom turnéer utanför institutionerna. Bidragsnivån måste därför omprövas med jämna mellanrum med hänsyn till vunna erfarenheter. Statsbidragskonstruktionen får inte heller ges en sådan utformning att utbyggnaden av en decentraliserad verksamhet inom kommunerna försvåras. existerande bebyggelse och landskapsbild har i allmänhet formats . Befolkningsomflyttningen, exploateringen av mark och andra naturresurser för bebyggelse, förslumningen av äldre stadsdelar osv. medför att miljöer, som bär stark prägel av gångna tiders förhållanden, går förlorade i hastig takt. Härigenom försvåras förståelsen av det moderna samhällets framväxt och nuvarande förhållanden. försvinner väsentliga miljövärden. Medvetandet om detta och önskan att för framtiden bevara olika inslag i den nuvarande samhällsbilden har ställt ökade krav både på kulturminnesvården och på musei- och arkivväsendet. Strävandena har dessutom i allt högre grad inriktats på att inte bara bevara enstaka fasta kulturminnen och föremål utan också sammanhållna miljöer såsom vissa stadsdelar och naturområden. Parallellt med detta har musei- och arkivverksamheten mer och mer inriktats på att göra föremålen tillgängliga för en större publik och på att utforska och förklara deras funktion. Det är angeläget att statens och kommunernas insatser på kulturminnesvårdens och museiväsendets område inriktas så att dessa strävanden kan fullföljas. Möjligheterna att lösa de växande uppgifter som kulturminnesvården ställs inför skulle otvivelaktigt förbättras om kulturminnesvården fick en starkare ställning både i den översiktiga planeringen och i den detaljerade bebyggelseplaneringen. Insatserna för att ta till vara exempelvis äldre byggnader bör sålunda inte begränsas enbart till kulturminnesvården i mera snäv bemärkelse utan måste dessutom omfatta åtgärder på andra samhällsområden. Kulturminnesvården måste exempelvis enligt vår mening tillmätas stor vikt vid den kommande moderniseringen av bygglagstiftningen. När det gäller upprustningen av äldre byggnader, iordningställande av naturområden m. m. blir de ekonomiska resurser, som stat och kommun ställer till förfogande, ofta avgörande. Vården av äldre byggnader kan i allmänhet underlättas, om de kan finna en praktisk användning och infogas som en del av en levande miljö. Institutionerna på kulturminnesvårdens område arbetar med starkt stöd av olika frivilligorganisationer. Hembygdsrörelsen har utvecklats till en av de mest vitala folkrörelserna i landet. Utöver att vara opinionsbildare har föreningarna i stor utsträckning påtagit sig praktiska uppgifter när det exempelvis gäller att hålla fornlämningar och äldre byggnader i stånd, inrätta lokala muséer och arkiv samt att på andra sätt dokumentera nutida och äldre tiders förhållanden. Det är enligt vår uppfattning angeläget att stat och kommun lämnar ekonomiskt stöd till hembygdsföreningarna för denna verksamhet. Beslutsfunktionerna enligt kulturminnesvårdens speciallagstiftning tillkommer i första hand . Ämbetet är också tillsynsmyndighet för forn- och kulturminnesvården i landet. Formellt föreligger det således en starkt centraliserad beslutsordning på detta område. I praktiken fattas dock en stor del av besluten på regional nivå genom delegering. Musei- och utställningssakkunniga (MUS 65) har föreslagit, att besluten även formellt och i ökad utsträckning skall överföras på länsorgan. En sådan förändring kan medverka till att förenkla beslutsprocessen och skapa förutsättningar för medinflytande för de lokala intressena. Vi förutsätter därför att en sådan decentralisering av beslutsfunktionerna kommer till stånd möjligt. På länsnivå leds arbetet med de kulturminnesvårdande uppgifterna av landsantikvarien. Denne är chef för i de län, där det finns sådana. Huvudman för verksamheten är genomgående föreningar med bl. a. starka kommunala och landstingskommunala intressen. Landsantikvarien har på så sätt en obunden ställning, som ger unika möjligheter att samverka såväl med statliga och kommunala instanser som med de frivilliga krafter vilka är verksamma på kulturminnesvårdens område. I syfte att stärka kulturminnesvårdens ställning i den översiktliga samhällsplaneringen föreslås i propositionen att ledningen för kulturminnesvården i länen skall delas upp på en tjänsteman knuten till och en särskild chef för . Det av MUS 65 framlagda förslaget om inrättande av en särskild kulturminnesenhet vid länsstyrelserna tas däremot inte upp i propositionen. Utredningar och särskilda undersökningar, som är nödvändiga för länsstyrelsernas beslut, skall kunna ske genom länsmuseernas försorg. Den kritik, som framförts vid remissbehandlingen av utredningens förslag, mot en tudelning av landsantikvariernas nuvarande arbetsuppgifter är enligt vår uppfattning välgrundad. Bäst tillgodoses det angivna syftet att stärka planeringsfunktionerna enligt vår uppfattning inom ramen för en i stort sett oförändrad organisation. Detta kan ske genom att landsantikvarien eller ställföreträdare för denne blir föredragande i i frågor som rör kulturminnesvården. kan ledningen för museiverksamheten och för kulturminnesvården i övrigt fortfarande hållas samman. Ett bibehållande av nuvarande organisation möjliggör således den fortsatta samordning av inventeringar, planverksamhet, granskningar, dokumentation och information som är nödvändig för att kulturminnesvården skall fungera smidigt och effektivt. Om landsantikvarien eller en motsvarande befattningshavare inordnas i organisation skulle bl. a. samarbetet med kommuner och frivilliga organisationer försvåras av formella skäl. Det bör i detta sammanhang understrykas, att kommunerna efter hand kommit att spela en allt viktigare roll i kulturminnesvården. Det är t. ex. knappast möjligt att upprätta och genomföra några mer omfattande bevaringsplaner utan en intim samverkan mellan kommunerna och de kulturminnesvårdande organen i länen. För att förverkliga sådana planer fordras också ofta ekonomiska insatser från kommunernas sida. Kommunerna har dessutom fått större inflytande genom att länsstyrelserna i ökad utsträckning delegerat beslut om byggnadslov, rivningslov m. m. till kommunerna. Många för kulturminnesvården viktiga avgöranden i löpande planärenden sker på ett förberedande stadium i planarbetet, dvs. långt innan planerna föreläggs . Större delen av de kulturhistoriskt värdefulla byggnaderna i landet ägs av enskilda och kommuner. Iståndsättningen av sådana byggnader har i stor utsträckning skett som beredskapsarbete, dvs. med bidrag från AMS. har emellertid på nytt i större utsträckning blivit hänvisat till egna resurser för denna verksamhet. De medel som ämbetet förfogar över är utomordentligt begränsade i förhållande till behovet. MUS 65 föreslog i sitt betänkande att en särskild fastighetsfond skulle inrättas vid och att ämbetet dessutom skulle få resurser för att kunna ge kommuner och andra behövlig service. Men dessa förslag har inte tagits upp i propositionen. Skulle den minskning av anslagen genom AMS som genomförts bli bestående utan att resurserna i övrigt ökas, kommer byggnadsminnesvården i landet att hamna i en mycket svår situation. Förutsättningarna för att tillförsäkra byggnadsminnesvården tillräckliga resurser bör därför enligt vår uppfattning bli föremål för närmare utredning. I avvaktan på att förslag kan läggas fram till en mera definitiv lösning bör nuvarande anslag till vård och underhåll av fornlämningar och kulturhistoriskt värdefulla byggnader ökas till . för /75, dvs. utöver vad som föreslagits i propositionen. Museer och arkiv spelar, som departementschefen starkt understryker i propositionen, en central roll när det gäller att levandegöra och att öka intresset för gångna tiders förhållanden.