mot · FX022000 · 1974-11-26 00:00:00 — av i m. fl. i anledning av Kungl. M^j:ts proposition 1974:168 med förslag till lag om kreditpolitiska medel, m. m. Maj:ts propositon 1974:168 läggs fram förslag till lag om kreditpolitiska medel samt vissa följdändringar i bl. a. banklagen. Den nya lagen föreslås ersätta nuvarande kreditpolitiska lagar, likviditets- och kassakvotslagen, placeringskvotslagen och ränteregleringslagen. 1 likhet med nu gällande lagar föreslås den nya lagen bli en fullmaktslag. En viktig ändring är att den nya lagen när den sätts i kraft blir permanent. Nuvarande lagar är tidsbegränsade, vilket innebär att regeringen har måst begära förlängning hos , varvid kreditpolitiken har blivit föremål för en politisk prövning. Förslaget innebär en väsentlig utvidgning av nuvarande kreditpolitiska lagstiftning. Dels föreslås införandet av en rad nya kreditpolitiska instrument - det gäller utlåningsreglering, en utvidgning av reglerna om placeringskvoter till att gälla samtliga bankinstitut och jordbrukskassor samt bestämmelser om särskild placeringsplikt. Dels gör den nya lagen det lättare att tillgripa olika former av kreditreglering. I lagtexten nämns inga förutsättningar eller kriterier för att lagen skall sättas i kraft; i specialmotiveringen konstateras blott att den skall kunna tillgripas när så behövs. - utlåningsreglering, placeringsplikt och räntereglering - får tillämpas om synnerliga skäl föreligger. I fråga om likviditetskrav, kassakrav och emissionskontroll sägs i specialmotiveringen att de numera betraktas som normala instrument . Förordnande om (dem) kan därför antas normalt vara i kraft. Det finns enligt vår uppfattning en påtaglig risk för att en vidgning och uppmjukning av den kreditpolitiska lagstiftningen av detta slag kommer att leda till att kreditpolitiska regleringar kommer att få bära en allt större del av bördan för den ekonomiska politiken. Genom att det blir enklare att sätta sådana regleringar i kraft kan det befaras att de kommer att tillgripas även i situationer då rätteligen finanspolitiska åtgärder borde ha kommit till användning - eller allmänt verkande kreditpolitiska åtgärder, såsom räntejusteringar eller marknadsoperationer. Erfarenheterna - senast - visar med all tydlighet att sådana instrument som exempelvis utlåningsreglering kan på det mest drastiska sätt påverka hela näringslivet i vårt land och därmed ett stort antal företag, inte minst bland de mindre och medelstora, liksom den ekonomiska situationen för stora grupper av människor. Negativa följder kan kvarstå långt efter det att den konjunkturfas passerats i vilken de kreditpolitiska medlen sattes in. Enligt vår uppfattning motiverar ovannämnda förhållanden att förbehåller sig ett större inflytande över kreditlagstiftningens tillämpning än vad Kungl. Maj:ts proposition förutsätter. Nuvarande kreditpolitiska lagstiftning är som nämnts i det föregående tidsbegränsad. Lagarna gäller i sänder. Även den nya lagen om kreditpolitiska medel bör i fråga om giltighetstid begränsas till . Därigenom får man varje gång det blir aktuellt med en förlängning av giltighetstiden en offentlig debatt om erfarenheterna av den förda kreditpolitiken genom sedvanligt remissförfarande och riksdagsbehandling. Vad beträffar de extraordinära kreditpolitiska medlen bör enligt vår uppfattning dessa, på motsvarande sätt som sker vid tillämpningen av t. ex. prisregleringslagen, i efterhand underställas för godkännande. En sådan ordning kan inte rimligen äventyra effektiviteten i kreditpolitiken. a. torde en sådan ordning vara ägnad att medverka till en bättre samordning mellan penningpolitiken och finanspolitiken. Även principiella, grundlagsmässiga överväganden talar för en ordning av här förordat slag. Vi instämmer här i vad som anfördes av minoriteten i riksbanksfullmäktige (c, m, fp) i dess remissyttrande över betänkandet angående kreditpolitiska medel: Det är möjligt att de föreslagna bestämmelserna om delegation av lagstiftning om kreditpolitiska medel från till regeringen och senare från regeringen till skulle kunna äga rum enligt nu gällande lagstiftning. Helt klart är dock inte detta eftersom enligt nuvarande ordning all lagstiftning som gäller centrala näringsrättsliga problem sker under medverkan av (1973:90, bil. 3, sid. 139). Högst tvivelaktigt är det emellertid om den antagna regeringsformen ger utrymme för delegation av detta slag. Självfallet bör bestämmelserna i den grundlag, som träder i kraft , följas. Enligt denna finns möjlighet för delegation från riksdag till regering. Utformningen av sådana bemyndiganden uppmärksammades under remissbehandlingen. Departementschefen skriver härom: "Farhågor har uttryckts för att bemyndigandena skulle bli så allmänt hållna att de inte mycket skulle skilja sig från grundlagstextens beskrivningar av de ämnen i fråga om vilka delegation är möjlig. Enligt min mening skulle så allmänt hållna bemyndiganden stå i uppenbar strid med de intentioner som ligger bakom grundlagens regler. Hur detaljerade bemyndigandena skall vara bör emellertid få avgöras av från fall till fall. Är det fråga om från medborgarnas synpunkt mindre ingripande föreskrifter bör man kunna ge tämligen vidsträckta bemyndiganden. När det gäller föreskrifter t. ex. på näringsrättens område, där mera väsentliga medborgarintressen kan komma att beröras av regleringen, bör däremot mera preciserat ange de ramar inom vilka regeringen skall få röra sig (1973:90, sid. 209). Att det här är fråga om föreskrifter där mera väsentliga medborgarintressen berörs är ostridigt. I lagförslaget lämnas frågan om hur regeringen skall använda sina fullmakter och under vilka förutsättningar det skall ske helt öppen. Detta kan enligt vår uppfattning inte godtas. Därför bör i enlighet med vad som ovan anförts i fråga om de på näringsrättens område mycket ingripande, extraordinära kreditpolitiska medlen förbehålla sig rätten att pröva regeringens förordnanden. Vad beträffar lagförslaget i övrigt gör en tidsbegränsning av lagens tillämplighet det lättare att acceptera dess vidsträckta bemyndiganden. Ytterligare ett skäl bör här anföras i fråga om medverkan vid användandet av de extraordinära kreditpolitiska medlen. I propositionen är uttryckligen förutsatt att dessa endast skall komma i fråga, om rekommendationer från har visat sig verkningslösa eller om av önskade överenskommelser inte har kunnat uppnås. Enligt all hittillsvarande erfarenhet har rekommendationer och överenskommelser alltid varit tillräckliga. De extraordinära instrumenten i den nuvarande lagstiftningen har sålunda aldrig tillämpats med stöd av något förordnande enligt lagen. Mot denna bakgrund måste det antagas att, om regeringen skulle finna påkallat att förordna om användande av de extraordinära medlen, situationen skulle vara så allvarlig att ett engagemang från sida skulle vara väl motiverat. Vad som ovan anförts om extraordinära kreditpolitiska medel bör gälla även emissionskontrollen. Enligt nu gällande lagstiftning är emissionskontrollen att hänföra till denna kategori, och några olägenheter därav har inte försports. Några vägande skäl för en ändring av principerna bakom lagstiftningen i detta hänseende har inte anförts. Varje förordnande från regeringen om användande av kreditpolitiska medel, ej blott de extraordinära, bör tidsbegränsas till i sänder. Detta skulle säkerställa att, i samband med framställning till regeringen om nytt bemyndigande från , den fortsatta användningen av visst kreditpolitiskt instrument och dess utformning blir föremål för debatt i riksbanksfullmäktige. Därigenom förstärks möjligheter att pröva den förda kreditpolitiken, antingen denna prövning handläggs direkt av , som här har föreslagits i fråga om de extraordinära medlen, eller indirekt via företrädare i riksbanksfullmäktige. I 22-24 §§ i förslaget till lag om kreditpolitiska medel föreslås införandet av bestämmelser om särskild placeringsplikt, dvs. skyldighet för bankinstitut att lämna kredit för särskilt angivna byggnadsföretag. Jämfört med vad som föreslogs av utredningen om den kreditpolitiska lagstiftningen har regeringen på denna punkt tillfogat att sådan särskild placeringsplikt endast skall komma i fråga för lån för vilket borgen föreligger. En rad remissinstanser är mycket kritiska eller direkt avvisande till förslaget i denna punkt. Det framhålls bl. a. att en banks styrelse inte kan fråntagas ansvaret för beviljande av krediter och att en placeringsplikt avseende enskilda byggnadsobjekt därför strider mot banklagen. Att enligt propositionen borgen skall föreligga för ifrågavarande kredit ändrar härvidlag knappast något i sak. Såsom framhålls av och måste en placeringsplikt av denna innebörd förenas med en skyldighet för det offentliga att ta ansvaret inte enbart för det aktuella projektet utan även för låntagarens tidigare engagemang. Det torde nämligen knappast vara möjligt att i ett konkursfall utesluta att just det senaste, aktuella projektet förorsakat konkursen. Bankerna har att i sin kreditprövning av enskilda projekt ta hänsyn till kreditsökandens totala engagemang och mot denna bakgrund bedöma säkerhetsfrågorna och förlustriskerna. Enligt vår uppfattning bör förslaget om särskild placeringsplikt avslås. Vi anser slutligen i likhet med bankinspektionen att beslut enligt den nya lagen bör kunna överklagas hos regeringen. befogenheter enligt den föreslagna lagen är ju helt beroende av Kungl. Maj:ts förordnande, och Kungl. Maj:t kan när som helst återkalla eller begränsa ett sådant förordnande. I linje härmed bör ligga att Kungl. Maj:t efter besvär bör kunna ingripa i tillämpningen av ett förordnande. Såsom bankinspektionen påpekat möter en besvärsrätt av detta slag inte några statsrättsliga hinder. Även i övrigt kan vi ansluta oss till den motivering som bankinspektionen anfört till stöd för sin hemställan angående regler om besvärsrätt. Med anledning av det ovan anförda hemställs att för sin del beslutar om följande ändringar i det till Kungl. Maj:ts proposition 1974:168 fogade förslaget till lag om kreditpolitiska medel, nämligen 1. att 1 § får följande lydelse: Kreditpolitiska medel enligt denna lag är likviditetskrav, kassakrav, utlåningsreglering, emissionskontroll, allmän placeringsplikt och räntereglering. 2. att 3 § andra stycket får följande lydelse: Förordnande om utlåningsreglering, placeringsplikt, emissionskontroll eller räntereglering får meddelas endast om synnerliga skäl föreligger. 3. att 4 § andra stycket delas på två stycken, vilka får följande lydelse: Förordnande om kreditpolitiska medel skall begränsas till , högst ett Förordnande om utlåningsreglering, emissionskontroll, placeringsplikt eller räntereglering skall inom en månad eller, om riksdagsession icke pågår, inom en månad från början av nästkommande session underställas för prövning. Därest underställning ej sker inom föreskriven tid, eller förordnandet icke blir gillat av från det att underställningen skett, är förordnandet förfallet. 4. att 22, 23 och 24 §§ om särskild placeringsplikt utgår, 5. att 33 § får följande lydelse: Talan mot beslut enligt denna lag får föras hos Kungl. Maj:t genom besvär. 6. att första meningen i övergångsbestämmelserna till lagen skall ha följande lydelse: Denna lag träder i kraft den ljanuari 1975och skallgälla till och medden31 . N. () HANS ()