mot · FX021016 · 1974-01-25 00:00:00 — av m. fl. angående programverksamhet, m. m. har utsatts för en skarp kritik, som främst har gällt bristande opartiskhet och saklighet i programutbudet. Kritiken har bl. a. kommit från grupper, organisationer och enskilda människor, vilka känt sig på ett eller annat sätt misshandlade i programmen. Dessutom har det framförts kritik mot att enstaka program eller programserier varit vänstervridna. En god illustration till det växande missnöjet med programpolitik är den stora ökningen av antalet till radionämnden anmälda program. Frågan om programverksamhet är förenlig med avtalets bestämmelser om opartiskhet har varit uppe till debatt. Det torde heller inte råda något tvivel om att det förhållandevis ofta förekommer övertramp i radio- och TV-programmen, även om det inte går att fastställa att programutbudet i sin helhet bryter mot avtalets bestämmelser om opartiskhet och saklighet. Försvararna av framhåller ofta detta faktum och menar att om en uppfattning ofta får komma till tals i ett program eller en serie så uppvägs det av att den uppfattningen inte kommer fram i andra program. Ett sådant resonemang är givetvis orimligt. Det går inte att tillåta att en politisk åsikt blir extra gynnad exempelvis i barnprogrammen bara för att den inte blir framförd i Tekniskt Magasin. Det räcker inte att programutbudet är opartiskt sett ur helhetsperspektivet. Enskilda program måste också sträva efter opartiskhet av det enkla skälet att de flesta människor inte har helhetsperspektivet utan bara ser enstaka program. Medarbetare på har i olika sammanhang medgett att det i vissa program förekommer en medveten politisk tendens som inte överensstämmer med uppgiften att försvara de demokratiska värdena. SR:s ställning som monopolföretag gör det givetvis så mycket mer angeläget att reglerna verkligen efterlevs. Avtalets bestämmelser borde i och för sig vara tillräckliga för en opartisk och saklig programverksamhet, men det förutsätter att de enskilda medarbetarna känner sitt ansvar. Tendenser att utnyttja etermedia till att framföra sina egna och högst personliga värderingar, även politiska, får inte förekomma. SR:s medarbetare har bara en uppgift, nämligen att göra så bra program som möjligt inom ramen för bestämmelserna i programregler och avtal. Vikten av att de enskilda medarbetarna känner sitt ansvar måste resultera bl. a. i att SR i sin anställningspolitik strävar efter att få erfarna människor som är väl förtrogna med mediets genomslagskraft och vet att bruka detta på ett ansvarsfullt och riktigt sätt. Enbart det faktum att kritiken mot SR varit så hård motiverar åtgärder för att klarlägga om brott mot avtalet mellan staten och SR förekommer. Det finns även ett annat skäl för att vidta åtgärder. 1977 går avtalsperioden ut mellan staten och SR, och det blir då aktuellt att skriva under ett nytt avtal. måste det vara rimligt att det företas någon form av utvärdering av den gångna avtalsperiodens erfarenheter. Utvärderingen bör göras av en opartisk som får till uppgift att granska SR:s programverksamhet i dess helhet för att avgöra om den står i överensstämmelse med nu gällande programregler och avtal. bör också få i uppdrag att med utgångspunkt i nämnda undersökning framlägga förslag till nytt avtal för nästa avtalsperiod, innehållande mer preciserade regler i vad gäller medarbetares kvalifikationer och ansvar, påföljd vid brott mot avtalet och reella befogenheter för radionämnden. Svårigheterna att vinna efterlevnad av radioavtalets syften kan knappast förnekas. Ingen statistik kan rättvisande återge vinklingar och påverkan, t. ex. genom stickrepliker från programledare, genom urval av material, redigering av reportage osv. Staber av fasta medarbetare utvecklar ofta en skråanda, där vissa åsikter och uppfattningar blir tongivande. Personalpolitik och rekrytering kan följa samma mönster osv. Sådana tendenser kan kanske inte ens aldrig så goda avtal få bukt med. Det kan mycket väl bli en sport att göra en konst i avtalets anda och mening, utan att det fördenskull är möjligt att göra nämnvärt åt saken. Därtill är variationerna, upprepningarna och gränsfallen, kort sagt mångfalden, alltför stora. Enbart risken för en sådan utveckling är tillräckligt skäl för att söka uppnå en ordning som motverkar sådana tendenser när det gäller ett medium med TV:s obestridliga genomslagskraft. Vad hjälper formella objektivitetskrav, om det rent av är risk för att det formella kravet på objektivitet i stället förvandlas till ett skydd för allsköns påverkan, som får desto större genomslagskraft just därför att materialet framförs med officiella pretentioner på objektivitet? Vad hjälper offentliga deklarationer om åsiktsfrihet och variation i debatten, om en etablerad grupp speglar händelser och skeenden främst med egna värderingar? Den föreslagna kommissionen bör därför få arbeta förutsättningslöst när det gäller innehållet i ett framtida radioavtal. Kanske är det fel att etermedia i många stycken vill efterlikna en tidningsredaktion med fasta medarbetare. Att en begränsad grupp skall prägla programmen med sin personlighet, sina åsikter och sina värderingar kan betyda begränsningar i åsiktsutbytet och samhällsdebatten. Att en tidning har en linje eller en färg är accepterat, men något liknande kan svårligen godtas på en officiell estrad, som dessutom är ensam i landet. En så mäktig tribun som bör kanske inte förbehållas några få. Samhällsdebatten gagnas onekligen mera och mångfalden bleve större, om flertalet kompetenta journalister och medarbetare i våra tidningar fick tillträde. Risken för ensidighet skulle minska. I ett sådant system blev en väsentlig uppgift för att hålla kontakter med pressen, med medarbetare från universitet och högskolor, från näringsliv och folkrörelser osv. för att ge ett allsidigt utrymme för information och åsikter från olika meningsriktningar. Programledningen blev därmed främst av teknisk natur: att erbjuda erforderlig service och planering av programverksamheten. I stället för ett kanske ohållbart bigotteri kring neutralitet i åsiktsfrågor skulle man då öppet kunna erkänna mångfalden. En kommentator eller rapportör borde alltså anges med åsiktstillhörighet, när denna är känd, i alla sammanhang där detta kunde ha intresse för allmänheten. Tittarna får då bättre förutsättningar att nå distans till och bedöma programmen än om verksamheten försiggår under mer eller mindre verklighetsfrämmande anspråk på opartiskhet. Också detta förefaller värt att överväga. Oriktiga eller missvisande uppgifter i opinionsbildande syfte är förkastliga och måste bekämpas i all ansvarsmedveten nyhetsförmedling. En eteretik måste finnas på samma sätt som vi har en pressetik. Här har bl. a. radionämnden en självfallen övervakningsuppgift. Många vinklingar, överdrifter och halvsanningar är inte av detta uppenbart klanderbara slag men kan inte desto mindre vara försåtliga och få stor genomslagskraft. Emot detta är det svårt att få ett hållbart försvar. Tendentiösa eller ensidiga program bör därför inte få stå oemotsagda. Annars finns det risk för skadeverkningar. En rätt till bemötande borde därför finnas i betydligt större utsträckning än . Kanske behövde det för detta syfte finnas en särskild avdelning för programkritik, som är helt självständig i förhållande till radio-TV-ledningen. Det vore naturligt att protester och kritik kunde framföras till en sådan avdelning. Självfallet skulle avdelningen också ha möjlighet att på eget initiativ ta upp program och bedriva programkritik. Ett effektivt sätt att tillrättalägga är ju offentliga bemötanden, som då kunde ske på sändningstid, som avdelningen regelbundet disponerade. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos Kungl. Maj:t anhåller om tillsättande av en opartisk kommission med uppgift att dels undersöka om programverksamhet överensstämmer med befintliga föreskrifter i radiolagen och radioavtalet och i övrigt gällande programregler, dels med beaktande av i motionen anförda synpunkter på avtalets innehåll framlägga förslag till nytt radioavtal. () i Agnäs N. () i Trobro . NISSER (m) L. () i GOTAB 74 5871 S 1974