mot · FX021855 · 1974-05-15 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1974:100 angående komplettering av riksstatsförslaget för /75, m. m. beslöt av intensiv debatt att det svenska u-landsbiståndet skulle uppgå till av bruttonationalprodukten /75. Det upplevdes icke som någon överambitiös målsättning. Tvärtom restes starka krav på att gå snabbare fram. begärde att enprocentsmålet skulle uppnås senast /73. majoritet, bestående av socialdemokraterna och , röstade dock igenom en plan för att uppnå enprocentsmålet vilken sträckte sig t. o. m. 1974/75. Också majoriteten i gjorde dock klart, att man borde sträva efter att uppnå målet tidigare än 1974/75. Utskottet förutsätter, skrev utrikesutskottet i en passus som anslöt sig till, att det av Kungl. Maj:t framlagda förslaget om /75 som det år då enprocentmålet senast skall ha uppnåtts är en minimimålsättning. Därav följer att i den mån det allmänna budgetläget så tillåter en snabbare ökningstakt bör eftersträvas. Inget som helst tvivel rådde om att målet skulle vara uppnått /75. Att så skulle ske var inte bara en ambition eller en föresats det var ett bestämt löfte till de fattiga länderna, upprepat i många sammanhang. Vårt program innebär, att det uppställda enprocentmålet skall vara uppnått /75, stod det i det u-landsprogram som antogs av regeringspartiet vid dess extra partikongress 1967. Låt oss säga 1974/75 och lova att vi skall hålla detta vårt löfte, deklarerade den dåvarande utrikesministern. Trots detta föreslår nu regeringen att skall svika det löfte fick 1968 och som senare upprepats. För att klara enprocentsmålet krävs att av de ca som produktionen per svensk ökar med det närmaste året avdelas för ökat u-landsbistånd. Detta finner regeringen vara för mycket. Vi anser det vara en moralisk plikt att anslår de pengar som krävs för att nå lovat. När beslutade om enprocentsplanen 1968 antog man att det skulle räcka med 25-procentiga årliga ökningar av biståndsanslagen för att nå upp till en procent av BNP 1974/75. stod det emellertid klart, att anslagen i löpande priser måste växa snabbare för att vägen mot målet skulle bli någorlunda jämn. För att möjliggöra att utan svårighet hålla givna löften begärde i rad en snabbare ökningstakt. Riksdagsmajoriteten avvisade emellertid dessa krav, och regeringen fortsatte att skjuta svårigheterna genom att föreslå för små årliga anslagsökningar. Följden av detta är att totalt efter beslut fått ca mindre i svenskt bistånd än vad de skulle ha fått med en jämn ökning av anslagen. En annan följd är att det för /75 som omfattas av enprocentsplanen krävs en extra stor höjning av biståndsanslaget för att klara enprocentsmålet. Att regeringen föreslagit för små årliga anslagsökningar för att uppnå enprocentsmålet i den jämna takt avsåg 1968 kan inte få utgöra skäl för att 1974/75 låta bli att anslå de pengar som krävs för att nå målet detta år. Det är ju statskassan och inte som har tjänat på att anslagen blivit för små. Vi måste också slå fast att enprocentsmålet innebär två saker: dels att som ett etappmål skall anslå en procent av BNP över statsbudgeten till u-landsbistånd, dels att detta skall ske /75. Det är därför ett felaktigt påstående när biståndsministern i en kommentar till kompletteringspropositionen säger att enprocentmålet ligger fast. Antingen anslår en procent av BNP i bistånd 1974/75 vilket innebär ca 500 milj. kr. mer än regeringen föreslagit eller också hoppar av från enprocentsmålet och sviker . Ett svek är särskilt allvarligt mot bakgrund av det katastrofala läge många just nu befinner sig i. Redan utgångsläget är skrämmande. Långt över miljarden människor svälter eller får för litet av viktiga näringsämnen. I många dör av de barn som föds innan de hinner bli . Fattigvärldens människor berövas i genomsnitt en tredjedel av den livslängd vi åtnjuter. tillkommer i u-världen 65 miljoner människor, att mätta och sysselsätta. Var fjärde u-landsinnevånare är arbetslös eller undersysselsatt. Nya jättestäder av slum växer upp i de stora u-landsstädernas utkanter. Analfabeterna blir några tiotal miljoner fler . Det är från detta utgångsläge som situationen ytterligare drastiskt försämrats i så många . Det mest alarmerande är bristen på livsmedel. fanns det vetelager i världen som svarade mot en månads världskonsumtion. Det ansågs då farligt litet. har vetelagren minskat ytterligare så att de täcker bara tre veckors konsumtion. Det beror på en rad faktorer, varav torkan i stora delar av och är en. Bristen på gödningsämnen är kanske det allra största problemet. Experter räknar här med en brist på som ytterligare växer 1975 och 1976. Kapaciteten byggs ut. Men det tar innan det slår igenom i produktionen. Och kvar står då att produktionskostnaden och därmed priset ligger högre än vad de fattigaste länderna har råd med. Priset på råolja har femdubblats, och priset på konstgödsel har gått upp ungefär lika snabbt. För u-världen som helhet innebär det här en dyster ekvation: skall betala tillbaka i räntor och amorteringar på gamla lån. De här återbetalningarna kräver år för år en stadigt ökande andel av knappa exportintäkter. Genom att det offentliga biståndet från de rika länderna nästan inte ökat alls och kraftigt sjunkit som andel av de rika ländernas produktion har tvingats ta lån och exportkrediter på allt oförmånligare villkor. Kostnaderna för import av livsmedel ökar 1974 med . Det beror både på att importbehovet ökat och priserna rakat i höjden. Om importerar samma mängd konstgödsel som 1973 kostar det mer. De som inte har någon egen olja måste 1974 betala ca mer för att få in samma mängd olja som 1973. Det är lika mycket som hela den rika världens u-landsbistånd. Den här ekvationen går uppenbarligen inte ihop. De som inte blivit nyrika på olja kommer ytterligare att minska sin andel av världshandeln. De hade av världshandeln . 1971 bara hälften: . De beräknas 1976 vara nere i . För de allra fattigaste länderna, de 25 som FN angett, går det än snabbare neråt. Och bakom de torra siffrorna döljer sig en social katastrof. En del tjänar på den prisutveckling som varit. De stora förlorarna är de som redan tidigare hyser massfattigdom: , , , stora delar av och . För dessa länder händer nu det här: De tvingas betala mångdubbelt för import av olja, konstgödsel och spannmål. De får betala mer för de industrivaror de importerar från den rika världen. De får svårare att exportera till den rika världen. De rika länderna har egna ekonomiska problem. Inflationen sveper fram. Den yttre balansen rubbas i många länder. Följden blir panikdevalveringar och åtstramning som slår hårt på importen från många . De rika länderna blir så upptagna av sina egna ekonomiska problem att de inte tycker sig ha råd att vara solidariska med länder som befinner sig i ett så oändligt mycket mer utsatt läge. Ett av de hårdast drabbade länderna är . Situationen för är jämförbar med en naturkatastrof, förklarade utrikesminister i ett anförande vid FN-sessionen om råvaror i . Det var knappast någon överdrift. tvingas betala mer i import 1974 på grund av de stigande oljepriserna. Bara denna ökning motsvarar en tredjedel av de totala exportinkomsterna . Till detta kommer så att spannmålspriserna fördubblats mellan 1972 och , under en 1* 1974. period då tvingats gå ut och köpa spannmål på världsmarknaden. är vidare världens största importör av kvävegödningsmedel, som fördubblades i pris och som har fördubblats en gång till. Och det alternativ som finns att drastiskt skära ner importen för att hjälpligt klara ekonomin får skrämmande följder. räknar med en brist på gödningsämnen på . Det sänker produktionen av spannmål med ca . Det motsvarar mat för 50 miljoner indier. har i samarbete med den indiska regeringen kommit fram till att totalt sett skulle behöva ett bistånd utifrån på . För att hålla importkapacitet oförändrad behöver biståndet 1974/75 öka, så att det för del ligger 53 milj. kr. över vad regeringen tänkt sig. har gjort en lista över de 12 länder som drabbats hårdast av prishöjningarna på olja m. m. De 12 länderna är: , , , , , , , , , , och . Med åtta av dessa länder har eller avser att ha biståndskontakter. Fem av dem är svenska programländer: , , , och . Detta motiverar ett särskilt ansvarstagande från sida. Det katastrofala läget för de fattigaste länderna har varit en huvudfråga vid FN:s extra generalförsamling i . Generalförsamlingen beslutade bl. a. under slutlig enighet att upprätta en speciell fond i FN:s regi, finansierad genom frivilliga bidrag från industriländerna och andra tänkbara bidragsgivare med uppgift att tillhandahålla katastrofhjälp och utvecklingshjälp. Fonden avses börja sin verksamhet . och har redan gett konkreta löften om anslag. bör enligt vår uppfattning kunna anslå de 500 milj. kr. till den nyinrättade FN-fonden som krävs i ökat biståndsanslag för att uppnå enprocentsmålet. Värdet av de 500 miljonerna kan på så vis mångdubblas genom att vi drar med oss andra rika länder i gemensam aktion till stöd för de fattigaste länderna. Självfallet är vi beredda att medverka i finansieringen av den ytterligare ökning av u-landsbiståndet vi föreslår. Det bör vara naturligt att konsekvenserna av beslut tas upp i de överläggningar om bl. a. finansieringen av stora förestående reformer som regeringen aviserar i kompletteringspropositionen. Som ett huvudskäl för att svika enprocentsmålet anför regeringen att de kraftigt ökade oljepriserna innebär en stor belastning på vår utrikesbalans samt att: Risk finns för att bytesbalansen ytterligare försvagas om den inhemska efterfrågan utvecklas starkare. Vi anser för vår del inte att hänsynen till betalningsbalansen kan motivera att just löftena till sviks. Visst innebär de stigande oljepriserna en stor belastning på vår utrikesbalans. Men det är intet mot den belastning ett land som utsätts för. Och vi kan till skillnad mot de fattigaste i stor utsträckning kompensera oss genom att ta ut högre priser på världsmarknaden för de varor vi exporterar. Biståndets belastning på betalningsbalansen bör rimligen också jämföras med andra belastningar och andra tänkbara vägar att klara den belastning ett ökat u-landsbistånd skulle innebära. En utredningsgrupp med representanter från SIDA och UD har beräknat att av de totala anslagen för u-landsbistånd i praktiken används för upphandling i . Utlandsturismen ger ett underskott som är nästan dubbelt så stort som det som följer av biståndet. Den totala importen påverkar betalningsbalansen omkring 75 gånger så mycket. Regeringens argumentering måste tolkas som uttryck för otillräcklig politisk vilja. Om den ekonomiska tillväxten är svag hävdas det att vi inte orkar med ett ökat bistånd. Om den ekonomiska tillväxten är stark hävdas det att betalningsbalansen inte tål ett ökat bistånd. Självfallet är det mycket utöver u-landsbiståndets volym sorn avgör utvecklingsmöjligheter. har i andra sammanhang utvecklat sina krav på bl. a. en mera u-landsvänlig handelspolitik. Men detta gör det inte mindre angeläget att också öka vårt u-landsbistånd, så att det åtminstone når upp till vad den svenska år lovat. Med ett ökat bistånd kan mer uträttas och får diskussionen om biståndets inriktning större betydelse. Med ett rejält anslag till FN:s nyinrättade fond för stöd till de hårdast drabbade kan vi dra andra rika länder med oss i solidariska insatser i ett läge där tiotals miljoner medmänniskor i u-världen annars svälter ihjäl. Genom att uppfylla enprocentsmålet i rätt tid gör vi klart att löften till människor i andra länder har samma värde som löften till svenska och att stödet till kamp mot fattigdom och misär är en politisk förstahandsuppgift. Under hänvisning till vad som ovan anförts hemställer vi att i syfte att uppnå enprocentsmålet och fullfölja internationella ansvar beslutar att anslå ytterligare 500 milj. kr. för Internationellt utvecklingsarbete under /75, varvid förutsättes att medlen väsentligen används för bidrag till den i FN beslutade fonden för stöd till de fattigaste länderna. () /ENKEL (fp) ()