mot · FX021796 · 1974-04-26 00:00:00 — Motioner nr 1974 Mot. av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1974:104 med förslag om nya ersättningsregler inom sjukförsäkringen för läkarvård hos privatpraktiserande läkare, m. m. Maj:ts proposition nr 104 angående nya ersättningsregler inom sjukförsäkringen för läkarvård hos privatpraktiserande läkare saknar inte förtjänster. Förslaget innebär att patientavgifterna för läkarbesök inom den privata sjukvården avsevärt närmas till de avgifter som tillämpas inom den offentliga vården. Genom att det blir billigare att besöka privatläkare tillförsäkras patienterna ökade möjligheter till läkarval och vårdkontinuitet. Vi vill erinra om att när förslaget till enhetstaxereform inom den offentliga öppna läkarvården behandlades av höstriksdagen 1969 underströk vi i flera sammanhang den stora risken för att den nya ordningen skulle inkräkta på det fria läkarvalet och vårdkontinuiteten. Sedermera har det visat sig att våra farhågor besannats. Det nu föreliggande förslaget till enhetstaxor inom privatläkarvården bör ge effekter i motsatt riktning. I princip skall nu den allmänna försäkringen komma att svara för en i genomsnitt betydande del av patienternas arvode till läkare i såväl enskild som offentlig öppenvård på det för patienterna administrativt sett enklaste sättet, alltså genom en låg enhetsavgift. Emellertid görs ett uppseendeväckande undantag i propositionen. Det gäller de patienter som önskar konsultera läkare, vilka driver en privatpraktik och är anställda i offentlig tjänst. De offentliganställda läkarna har i betydande utsträckning privatpraktik under sin fritid. I svarar dessa s. k. fritidspraktiker för ca 200 000 besök , vilket motsvarar av områdets totala privatpraktikerutbud. Andelen inom hela riket ligger av allt att döma på ungefär samma nivå. På fritidspraktikerna faller nämligen totalt drygt 600 000 besök . Dessa praktiker står således för en avsevärd del av vårdutbudet såväl i relation till hela privatpraktikervården som till den samlade öppna läkarvården. Trots fritidspraktikernas för såväl patienterna som sjukvårdshuvudmännen värdefulla och inom överskådlig framtid oundgängliga bidrag till sjukvårdsutbudet föreslår departementschefen betydande begränsningar i de offentliganställdas möjligheter att ansluta sig till den allmänna försäkringen. Enligt förslaget måste nämligen offentliganställd läkare för kunna visa att huvudmannen avböjt av läkaren erbjudna övertidstjänster. Detta märkliga arrangemang innebär, att patienterna hos en fritidspraktiker skulle kunna utestängas från den förmån som ersättningen från den allmänna försäkringen innebär, trots att de lika mycket som alla andra bidrar till försäkringens finansiering. För de berörda läkarnas vidkommande innebär detta ett ingrepp av närmast integritetskränkande natur, som helt saknar grund i de regler som god arbetsmarknadssed representerar. För patienternas del innebär det att de ställs utanför den allmänna försäkringen, trots att lagstiftarna klart har uttalat att alla svenska medborgare samt alla i bosatta utlänningar tillhör försäkringens personkrets. Även andra restriktioner föreslås för de offentliganställda läkare som önskar upprätthålla privatpraktik på sin fritid. Möjlighet att ansluta sig till försäkringen skall bara föreligga under en övergångstid i avvaktan på slutgiltiga regler och avse endast de fritidspraktiker som innehar tjänst hos huvudmannen och då regelmässigt bedrivit privatpraktik vid sidan. Huvudsakligen två skäl har anförts mot anslutning av de offentliganställda läkarna till försäkringen. Det ena är att stimulansen till en utbyggnad av den offentliga öppna vården skulle kunna minska, och det andra är att misstankar med eller utan fog skulle kunna väckas om att vissa patienter kan få obehörig förtur till den offentliga vården genom fritidspraktikers medverkan. Vi anser att bägge dessa skäl saknar relevans. Om genom privatpraktikernas insatser trycket på den hårt belastade offentliga sjukvården något skulle lätta, är detta närmast en fördel. Det skulle klart strida mot läkarkårens fackliga intressen att inrättandet av nya tjänster inom den offentliga sektorn stagnerade, eftersom det skulle medföra stora svårigheter för nytillskottet av utbildade läkare att erhålla sysselsättning inom yrket. Det är vidare inte realistiskt att tro att de huvudmannaanställda läkarna skulle öka sin fritidspraktikverksamhet, om de finge ansluta sig till den allmänna försäkringen i full utsträckning. Det är knappast troligt att dessa läkare önskar utvidga sin genomsnittliga arbetstid vare sig genom ökad övertid hos huvudmannen eller genom att i ökad utsträckning bedriva privatpraktik på fritid. Vidare är det fullt klart att även med den största möjliga utbyggnad av den offentliga öppna vården, som den snabba tillväxten av antalet läkare medger, kommer brist på öppenvård att föreligga . Det innebär att den privata vård som bedrivs av huvudmannaanställda läkare även i fortsättningen är en samhällsnödvändighet. Om den vården fördyras genom att patienterna måste betala hela kostnaderna utan försäkringsbidrag innebär det stort men för den vårdsökande allmänheten. Konsekvenserna blir att köerna till den offentliga vården blir ännu längre än de nu är och att endast de patienter som har det gott ekonomiskt ställt kan förkorta sin väntetid genom att köpa sig den privata vård som offentliganställda läkare kan erbjuda. Detta strider uppenbart mot alla de intentioner som ligger bakom ett enhetstaxesystem. Det strider också, som nämnts, mot intentionerna bakom den allmänna försäkringen. På samma sätt strider det mot alla strävanden att tillfredsställa de vårdsökandes efterfrågan på snabb och kvalitativt god vård. Misstanken att vissa patienter skulle tillvinna sig obehörig förtur till den offentliga vården genom att söka sjukhusläkare privat kan naturligtvis uppstå,även om den säkerligen oftast är obefogad, och bör i varje fall inte föranleda sådana restriktioner att det stora flertalet vårdsökande drabbas. När sådana misstankar uppstår, bör kontrollen utövas på ett annat sätt. Denna kontroll skulle avsevärt underlättas, om de ifrågavarande patienterna omfattas av taxesystemets försäkringsskydd. har i sitt yttrande utredningsförslag i frågan med rätta hävdat att den insyn i huvudmannaanställda läkares privatpraktik, som kan synas det offentliga erforderlig, bäst kan åstadkommas, om sådana läkare kan anslutas till systemet. har vidare i flera sammanhang garanterat sin medverkan för att komma till rätta med eventuellt missbruk. a. framhåller man att man är fullt beredd att tillsammans med sjukvårdshuvudmännen beivra alla former av missbruk, vilket man har gjort klart för bl. (46/73.) Det finns ytterligare skäl till att vi ställer oss avvisande till det restriktiva förslag till försäkringsanslutning av offentliganställda läkare med privatpraktik som departementschefen förordar. Ett skäl är att det måste bli långt dyrare för samhället att offentliganställd läkare arbetar på fritid för sin huvudarbetsgivare än att läkaren i fråga gör motsvarande arbete i sin egen försäkringsanslutna fritidspraktik. Ett annat är att många av dem som söker öppen läkarvård har sådana förvärvsarbeten att de knappast har tid att söka läkare utan är hänvisade till läkare under kvällstid i den förort eller landsortskommun där de vårdsökande har sina hem. Ofta är de enda privatpraktiker som där finns att tillgå i all synnerhet , i anslutning till eller fritidspraktikersom under gängse arbetstid arbetar inom den offentliga sjukvården. Vi anser alltså att propositionens förslag till begränsningar i de offentliganställda läkarnas rätt till av den allmänna försäkringen ersatt privatpraktikervård bör bestämt avvisas. Vi anser också att hänsynen till läkarkårens egna berättigade intressen motiverar ett bestämt avvisande av propositionen i nämnda avseende. Vi har visserligen med tillfredsställelse konstaterat att de framställningar om anslutningstvång och etableringskontroll som gjorts under propositionens förberedelse lämnats därhän av departementschefen. Att avhända en yrkeskår rätten till sin fritid, för att uttrycka saken något tillspetsat, är dock lika allvarligt som etableringskontroll och anslutningstvång. Det strider mot all arbetsmarknadspraxis. Vi har redovisat vår inställning till den i och för sig ytterst väsentliga del av propositionen som vi inte kan acceptera. Vi vill också ta upp en del detaljer i förslagets övriga del. a. gäller det den av departementschefen på s. 39 föreslagna maximeringen av antalet patientbesök per halvår till 3 000. Besök därutöver skall inte ersättas från försäkringen enligt propositionen. Vi har förståelse för de kvalitetskrav som ligger bakom resonemanget och det därmed förknippade önskemålet att mindre nogräknade yrkesutövare hindras att göra sig oskäliga förtjänster på patienternas och det allmännas bekostnad. Vi tänker därför inte ställa något yrkande på denna punkt men vill framhålla att det kan inträffa, t. ex. vid epidemier och i vissa specialiteter, att det föreslagna maximeringstaket överskrides utan att avkall görs på vårdkvaliteten. Ett tillfälligt större efterfrågetryck måste f. ö. leda till att praktikerna ökar arbetsinsatsen så länge de rimligen orkar. Vi förutsätter att försäkringskassorna tillämpar maximeringsbestämmelserna med hänsyn till de omständigheter som i det enskilda fallet skulle kunna få dem att framstå som oskäliga och att läkarvårdsdelegationen bevakar denna fråga. Läkarvårdsdelegationen bör även ägna konsekvenserna av de differentierade patientavgifterna en viss uppmärksamhet mot den bakgrunden att de eventuellt kan komma att uppfattas som kvalitetsrelaterade och inte, som de rätteligen bör uppfattas, kostnadsrelaterade. Med stöd av vad ovan anförts hemställes att vid behandlingen av proposition 1974:104 som sin mening ger Kungl. Maj:t till känna att offentliganställd läkare som önskar bedriva privatpraktik på sin fritid bör tillerkännas samma rätt att ansluta sig till sjukförsäkringen som den som avses tillkomma privatpraktiserande läkare som inte är offentliganställd, samt ger Kungl. Maj:t till känna vad i förevarande motion anförts om maximeringen av antalet ersättningsberättigade patientbesök och om differentierade patientavgifter. () () () () () . NISSER (m) L. () i