mot · FX021605 · 1974-02-07 00:00:00 — Motioner nr 16051607 är 1974 av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1974:20 med förslag till ny lagstiftning om kriminalvård i anstalt m. m. påföljdssystem bygger på en kombination av allmänprevention och individualprevention. Frihetsberövande påföljd kan motiveras på båda dessa grunder. Denna reaktionsform tillgrips endast när alla andra tidigare åtgärder slagit fel eller då det är fråga om brottslighet av en art som med hänsyn till allmän laglydnad anses kräva frihetsberövande påföljd eller när brottslingens farlighet finnes påkalla intagning på anstalt till skydd för allmänheten. Anstaltsvistelsen måste utformas så att skadeverkningar för den intagne undviks. Frihetsberövandet i sig borde vara straff nog. Den nu gällande behandlingslagen har ett positivt syfte att främja den intagnes återanpassning i samhället. Förevarande lagförslag innebär ytterligare steg i riktning mot detta mål och tar särskilt sikte på att åstadkomma en så smidig övergång som möjligt mellan anstaltsvistelse och efterföljande frivård. Förslaget kan från denna synpunkt godtas. Vi vill dock framhålla att anstaltstiden bör utnyttjas till att öka de intagnas aktivitet, deras självförtroende och ansvarskänsla. De måste i högre grad än stimuleras att ta egna initiativ, och sist men inte minst måste den fysiska träningen ges väsentligt ökat utrymme. Den föreslagna lagstiftningen förutsätter en väl fungerande frivård. Detta har varit ett eftersatt område inom kriminalvården, och det finns anledning understryka att en förstärkning av frivården kan komma att starkt minska trycket på fångvårdsanstalterna. Den kriminalvårdsreform som genomfördes innebar visserligen en ökad satsning på frivården, men trots detta fordras en mera planmässigt genomförd frivårdsorganisation för att människor som kommit i konflikt med samhället skall få det stöd och den ledning som än nödvändig för en resocialisering. Enligt vår mening måste diskussionerna fortsätta beträffande kriminalvårdens utformning när det gäller såväl anstaltsvård som frivård. Vi har därför inledningsvis velat vidga diskussionen till att gälla kriminalvård i dess helhet för att därmed klargöra vår uppfattning, att en fortsatt diskussion och reformverksamhet måste äga rum. Otvivelaktigt krävs förbättrad utbildning av personalen, vilket också positivt skulle påverka rekryteringen. Det är också angeläget att minska de intagnas isolering samt att ge personalen möjlighet att koncentrera arbetsuppgifterna på resocialisering. Eftersom en utredning är tillsatt beträffande anstaltspersonalens utbildningsfrågor avstår vi från yrkande i detta hänseende. Vi vill dock understryka att utredningen bör arbeta med stor skyndsamhet. har arbetssituationen för fångvårdspersonalen på många anstalter varit besvärlig. Anställda har stundom utsatts för en ovederhäftig kritik trots att de endast tillämpat nu gällande behandlingslag. När problemen ställts på sin spets har de ofta funnit sig sakna stöd för sitt handlande hos ytterst ansvariga. Genom JO-anmälningar, ofta satta i system från de intagnas sida, har oproportionerligt stor del av personalens arbetstid åtgått till bemötanden. När nu förslag framläggs om en ny lagstiftning är ett grundläggande önskemål att lagbestämmelserna blir så entydiga som möjligt. Detta är angeläget från personalens synpunkt men även för de intagna måste klara regler framstå som något positivt. Ifrågavarande lagförslag lämnar i detta hänseende mycket övrigt att önska. Många paragrafer har formulerats på ett alltför vagt sätt. Alltför många frågor lämnas öppna, och lagstiftaren saknar därför möjlighet att bedöma vilket innehåll lagen genom tillämpningsföreskrifter av och praxis på de skilda anstalterna i själva verket kommer att få. Lagstiftning in casu är givetvis icke lämplig, men det är angeläget med en ökad precisering i vissa paragrafer. För att den lagstiftning som gäller för fångvårdsanstalterna skall kunna efterlevas är det angeläget att bestämmelserna blir entydiga. Vi vill först ange några exempel på alltför vaga formuleringar i lagtexten som borde kunna tillrättaläggas: 13 § 1 st. Intagen skall såvitt möjligt beredas tillfälle till fysisk träning som är lämplig med hänsyn till hans ålder och hälsotillstånd. 13 § 2 st. Om ej hinder möter, skall intagen ha möjlighet att vistas utomhus . 14 § 3 sats. 7 den utsträckning det lämpligen kan ske bör han få möjlighet att genom tidningar, radio och television följa vad som händer i omvärlden. 14 § 4 sats. Hans behov av förströelse bör tillgodoses i skälig omfattning. 14 § 2 st. Här bör genom exemplifiering i motiven klarläggas vad som avses med föreningsverksamhet eller annan liknande verksamhet. Intagen som inom anstalten vill utöva sin religion skall beredas tillfälle härtill i den utsträckning det kan ske. 24 § 1 st. 1 den utsträckning det kan ske utan olägenhet får intagen inneha personliga tillhörigheter samt skaffa sig eller mottaga böcker, tidskrifter, tidningar och annat som kan bereda honom sysselsättning under fritid. 29 § 1 sats. Intagen får mottaga besök i den utsträckning det lämpligen kan ske. 30 § 1 sats. Telefonsamtal mellan intagen och person utom anstalten får äga rum i den utsträckning det lämpligen kan ske. Ytterligare exempel torde säkerligen kunna anföras. Mot bakgrund av ovanstående exemplifiering föreslår vi att vederbörande utskott får i uppdrag att framlägga förslag om översyn av bestämmelserna i den nu föreslagna lagen för att åstadkomma en mer Genom de preciseringar av lagtexten som vi utgår från blir en följd av riksdagsbehandlingen, bör Kungl. Maj:t i kungörelse och i sina tillämpningsföreskrifter eftersträva en ökad grad av precisering. Detta skulle underlätta en enhetligare tillämpning av ifrågavarande lagstiftning på de olika anstalterna och minska utrymmet för olika bedömningar. regler är till gagn för både anstaltspersonal och intagna. behandlar i sitt remissyttrande bl. a. frågan om insyn från samhällets sida i anstaltsarbetet. En sådan insyn genom en särskilt förordnad vårdombudsman eller genom en nämnd skulle enligt förbundet enbart genom sin blotta existens bidra till att undanröja varje misstanke om godtycke eller hårdhet i anstaltsbehandlingen. Vi är inte främmande för att en ökad insyn i anstaltsarbetet skulle kunna vara till fördel för både personal och intagna och även bidra till att öka enhetligheten i lagtillämpningen. En lokal förankring bör övervägas. I den kriminalvårdsreform som antog beslöts en ändrad regionindelning samt en fördelning av de intagna på riksrespektive lokalanstalter. I 6 § i förslaget till lag om kriminalvård på anstalt föreslår departementschefen en uppdelning av de intagna på dessa anstalter med utgångspunkt i strafftidens längd. Vi finner det angeläget att rent allmänt understryka att lagtexten ej får uppfattas som alltför schematisk. Utgångspunkten måste vara att intagna med sociala svårigheter och som även i övrigt har stort behov av kontakt med hemorten bör placeras i lokalanstalt. Åtskilliga korttidsintagna brottas med sociala problem av olika slag, t. ex. alkoholproblem. är det därför nödvändigt att vidta eller förbereda olika sociala hjälpåtgärder i samverkan med samhälleliga organ i den intagnes hemort. Lagtexten borde därför enligt vår mening som huvudregel ange att korttidsklientel liksom normalklientel företrädesvis skall placeras på lokalanstalt. Självfallet kan nuvarande anstaltsbestånd lägga praktiska hinder i vägen, men lagtexten bör ange den målsättning som skall eftersträvas. Med denna allmänna målsättning föreslår vi att 6 § 4 stycket utgår. De restriktiva permissionsbestämmelser som antog beträffande viss kategori grövre brottslingar har alltsedan dess varit föremål för kritik. Det har gjorts gällande att bestämmelserna i praktiken fått en alltför vidsträckt tillämpning. Enligt lagstiftarens intentioner skulle de mera restriktiva reglerna om permission och placering i öppen anstalt endast gälla de lagöverträdare som ägnat sig åt organiserad eller systematisk kriminell verksamhet och beträffande vilka samhälleliga stödåtgärder kan förväntas sakna effekt. Även om det är en betydande överdrift att göra gällande att lagen fått en tillämpning som ej svarar mot lagstiftarnas intentioner, bör enligt vår mening texten i 7 § omformuleras, så att den bättre svarar mot lagstiftarens intentioner sådana dessa kom till uttryck vid riksdagsbehandlingen. Kritik har från vår sida tidigare framförts mot den gällande tvåårsre 1 * 1974. Enligt vår uppfattning kan fall tänkas då personer som innefattas i ovannämnda kategori brottslingar dömts till påföljd något understigande . En större flexibilitet vore därför angelägen. Vi vill hänvisa till straffbestämmelserna för gröva narkotikabrott, som har ett straffminimum . Därtill bör nämnas att om utlänning förvisas enligt 26 § utlämningslagen, det men han därigenom lider skall beaktas vid annan påföljd för brottet. Detta medför att straffet även för allvarlig brottslighet i sådana fall då förvisning förekommer kan komma att understiga . Vi föreslår därför att lagtexten anger att undantagsvis personer som dömts till fängelse understigande men hör till ifrågavarande kategori brottslingar kan omfattas av bestämmelserna i 7 § 3 st. I flera paragrafer i lagförslaget finns angivet att under vissa förutsättningar intagen får hållas avskild från andra intagna eller vara innesluten i enrum. Isolering av intagen har varit föremål för stark kritik. Användningen härav har också minskat på många anstalter . Departementschefen har i så måtto beaktat kritiken att han föreslagit minskning av maximitiden för inneslutning i enrum . Särskilt från medicinskt håll har påvisats de skadeverkningar som isoleringen medför. Dessa uttalanden bör beaktas. Vi anser för vår del att stor restriktivitet bör iakttas vid tillämpningen av reglerna för såväl avskildhet från andra intagna som inneslutning i enrum. Vidare bör användningsområdet begränsas och kriterierna klart angivas. Vi är medvetna om att isolering i .vissa fall måste tillgripas som en tillfällig lösning i en situation där den intagne rätteligen skulle ges medicinsk hjälp. Exempelvis föreslås i 23 § att intagen får hållas skild från andra intagna om det är nödvändigt för att betvinga våldsamt uppträdande av honom. Det är med hänsyn till personalbristen förklarligt men givetvis helt otillfredsställande. En icke fungerande narkomanvård och en bristfällig nykterhetsvård har medfört att antalet vårdbehövande bland de intagna ökat avsevärt. På vissa anstalter utgör narkomanerna och alkoholisterna den helt övervägande andelen av klientelet. Ett oundgängligt krav är därför att de intagnas vårdbehov blir tillfredsställt dels genom en förstärkning av de terapeutiska resurserna på anstalterna, dels genom att sjukhusen får realistiska möjligheter att ta emot anstalternas vårdbehövande. Om detta angelägna önskemål kunde tillgodoses, skulle antalet isoleringsfall säkerligen starkt nedgå. Det förefaller otillfredsställande att intagen enligt 19 § får hållas avskild från andra intagna enbart av det skälet att utredning och planläggning av intagens vård i anstalt måste avvaktas. Vi föreslår en begränsning så att intagen får hållas avskild från andra intagna endast om utredningen ej kan genomföras på verkställighets- eller gemensamhetsavdelningarna. Enligt förslaget i 20 § utgör ett av skälen för att hålla intagen avskild från andra att han utövar menligt inflytande på dessa. Detta uttryck har kritiserats såsom varande alltför vagt. En möjlighet att komma till rätta med denna otydlighet är en exemplifiering, såsom uppmaning till sabotageverksamhet, till befattning med narkotika, alkohol eller andra berusningsmedel eller uppmaning till arbetsnedläggelse. I samma paragraf anges också som skäl för att hålla någon avskild från andra intagna att fara föreligger för annans säkerhet till liv eller hälsa. Vi föreslår ett tillägg, innebärande dels ett förtydligande av begreppet menligt inflytande, dels av innebörd att också fara för den intagnes egen säkerhet kan utgöra skäl för att hålla honom avskild. Med hänvisning till vad vi ovan allmänt framhållit om isolering föreslår vi att andra och tredje punkterna i 47 § första stycket byter plats och sålunda får följande lydelse: 2. förordnande meddelas att viss bestämd tid, , icke skall inräknas i verkställighetstiden för den påföljd som den intagne undergår eller 3. om det är av synnerliga skäl erforderligt med hänsyn till förseelsens beskaffenhet eller på grund av upprepad misskötsamhet, den intagne ålägges att vara innesluten i enrum under . I paragrafens första stycke 3. föreslås att vid upprepad misskötsamhet tiden för isolering må kunna frånräknas verkställighetstiden. Enligt vår mening bör isoleringsstraffet vara nog som disciplinär bestraffning i sig. Att tiden i enrum i vissa fall inte skall få räknas in i verkställighetstiden är icke acceptabelt. Vi föreslår därför att 47 §, första stycket 3. utgår. Inneslutning i enrum som disciplinär bestraffning bör dock kunna undvaras. Först måste emellertid andra åtgärder, ägnade att upprätthålla disciplin och ordning på anstalterna, övervägas. Vi föreslår att Kungl. Maj:t får i uppdrag att framlägga förslag till sådana disciplinära åtgärder, avsedda att ersätta inneslutning i enrum. I detta sammanhang vill vi inte förbigå de häktades situation även om de ej omfattas av ifrågavarande lag. Det finns givetvis tillfällen då en häktad måste hållas isolerad från omvärlden, men en dylik isolering får inte ske utan att en sådan verkligen bedöms nödvändig. Vi hemställer om utredning och förslag om förbättring av de häktades situation i nu angivet hänseende. Åberopande det anförda hemställes 1. att gör de ändringar i lagen om kriminalvård i anstalt som i motionen ansetts nödvändiga för att minska utrymmet för skönsmässiga bedömningar, 2. att hos Kungl. Maj:t hemställer om åtgärder för att skapa dels en ökad insyn i verksamheten vid kriminalvårdens anstalter, dels en lokal förankring, 3. att beslutar att 6 § 4 stycket lagen om kriminalvård i anstalt skall utgå, 4. att beslutar om ändring av 7 § lagen om kriminalvård i anstalt i enlighet med vad i motionen anförts, 5. att ger Kungl. Maj:t till känna vad i motionen anförts om förstärkning av de terapeutiska resurserna på kriminalvårdens anstalter, 6. att beslutar om ändring av 19 § lagen om kriminalvård i anstalt i enlighet med vad i motionen anförts, 7. att beslutar om ändring av 20 § lagen om kriminalvård i anstalt i enlighet med vad i motionen anförts, 8. att beslutar om ändring av 47 § lagen om kriminalvård i anstalt i enlighet med vad i motionen anförts, 9. att hos Kungl. Maj:t hemställer om förslag till disciplinära åtgärder avsedda att ersätta inneslutning i enrum i enlighet med vad i motionen anförts, 10. att hos Kungl. Maj:t hemställer om förslag syftande till förbättring av de häktades situation i enlighet med vad i motionen anförts. () () H. () () ()