mot · FX021495 · 1974-01-26 00:00:00 — Huvudmedlet för dessa principers förverkligande ser emellertid CDU i det förslag till investeringslönelag (Beteiligungslohngesetz - BLG), som CDU framlagt i förbundsdagen (). Huvudtanken i detta lagförslag är att arbetstagarna som en del av lönen eller som ett tillskott till denna erhåller en investeringslön, vilken utgörs av ett belopp som inte kan lyftas utan måste investeras i s. k. Beteiligungswerte (värdepapper av olika slag, aktier, andelar i investeringsfonder m. m.). Enligt lagförslaget skall värdet av den investeringslönen uppgå till minst 20 /månad. Spärrtiden är i princip . Den anställde bestämmer själv hur placeringen skall göras. I praktiken innebär detta att beloppet överförs till ett av löntagaren utpekat kreditinstitut som köper och förvaltar värdepapper. Det är att märka att investeringen inte måste göras i det företag i vilket arbetstagaren är anställd. Små och medelstora företag gynnas genom skattelättnader för de investeringslöner, som utbetalas. Arbetstagarna erhåller en premie på av uppburen investeringslön, såvida denna inte överstiger 360 . Denna premie är befriad från inkomstskatt och grundar inte skyldighet att erlägga socialförsäkringsavgifter. Avkastningen från investeringslönerna är disponibel och befriad från inkomstskatt i den mån den hänför sig till spärrtiden. CDU:s system är alltså i princip ett investeringslönesystern dvs. bygger på att arbetsgivarna ger den enskilde ett direkt tillskott. Man knyter inte an till vinsten eller förmögenhetsinnehavet i företaget. Ett sådant system skulle, menar CDU, utgöra en ny beskattning på framgångsrika företag. I stället vill man garantera att de utbetalade medlen placeras i värdepapper av olika slag. Systemet kan ses som en utvidgning av det nu tillämpade systemet. 1 argumenteringen för systemet är det intrumentella inslaget påfallande: det är nödvändigt att sprida egendomen för att stärka och skydda den sociala marknadsekonomin. Den liberala diskussionen om förmögenhetsdiskussionen har varit mycket livlig. På partikongressen i antogs ett program, zur Gesellschaftspolitik. Ett avsnitt av detta program lägger fast FDP:s politik i fråga om Vermögensbildung. Programmet hade till stor del utarbetats av dåvarande partisekreteraren och professor , nuvarande statsråd utan portfölj med särskilt ansvar för dessa frågor. I Flachs bok fur die Liberalen (1971 sv. övers. Ny chans för liberalismen, 1972) utvecklades själva det ideologiska synsätt som låg bakom FDP:s nya fördelningsprogram. Flach framhöll i sin bok att marknadsekonomin, med dess konkurrens och prismekanismer, var ett överlägset system för ekonomisk effektivitet och dynamisk utveckling. Men felet med de kapitalistiska länderna var den ojämna förmögenhetsfördelningen och över huvud taget en gammalmodig syn på egendomsförhållandena. Förmögenhetstillväxten i företagen kommer enbart företagsägarna till godo. Om också företagsägaren reser bort och låter anställda sköta verksamheten blir han ändå rikare. Ägarnas risker är mindre än arbetstagarnas: den förra riskerar bara sina ekonomiska insatser, de senare vanligtvis hela sin existens. Därtill kommer att i stora företag blir enbart vinsterna privat egendom, medan däremot förlusterna socialiseras. Eftersom staten helt enkelt inte kan låta betydande företag eller grenar av näringslivet med de talrika arbetstillfällen de ger göra konkurs, griper den in på ett eller annat sätt med allmänna medel när ett stort bakslag hotar eller när det är risk för att det skall gå utför med en hel landsända. Kapital- och företagskoncentrationen tenderar att skärpa den ojämna förmögenhetsfördelningen och den ojämnhet i makt och inflytande som följer därav. Ägoförhållanden konsolideras med tiden så att de lika startchanser som fanns efterhand försvinner eller inskränks till ett mindre antal outsiderchanser. Flach menar således att kapitalismen måste förändras genom att själva produktionskapitalet blir annorlunda fördelat. För större företag kan han tänka sig bildandet av en sorts stiftelser, delvis ägda av löntagarna samfällt (via fonder). Små och medelstora företag kan också successivt särskilt i samband med generationsskiften överföras till löntagarna. Arvsskattelagen skulle bortsett från ett anständigt avdrag för de närmaste arvtagarna, låta testatorn välja mellan en extremt hög arvsskatt, en skattefri stiftelse eller skattelättnader för en andelsförening eller bolag ägt av de anställda. På olika sätt skall man se till att löntagarna blir delägare i produktivkapitalet. I ingressen till teserna om Vermögensbildung i Freiburg-programmet framhålles att förmögenhetstillväxten gynnar några få kapitalägare. Detta är farligt, socialt orätt och inte förenligt med de liberala kraven på lika chanser. Den liberala politiken syftar till en jämnare förmögenhetsfördelning. Detta kan inte åstadkommas genom en enstaka handling utan måste ske genom en lag som ger en ständig spridning av förmögenhetstillväxten. Den liberala politiken från kan sammanfattas i följande punkter o Egendom i det tyska samhället skall omfördelas; det skall ske genom att de breda folklagren får del i företagens förmögenhetstillväxt, o Ingen medborgare skall vara utestängd från denna Vermögensbildung. Även hemmafruar, de som är verksamma inom fria yrken och de som är anställda i den offentliga sektorn skall få andel i företagens tillväxt, o Detta skall åstadkommas genom att viss del av de stora företagens vinster fördelas på alla medborgare. Praktiskt ordnas detta så att var och en mot en viss motprestation får ett andelsbevis. Detta bevis kan alltid fritt avyttras. Men sker det, förloras rätten till tilldelning . o Avsikten är att andelarna skall anförtros regionala förvaltningsbolag, vilkas investeringspolitik bestäms av andelshavarna. o Alla skall kunna bli delaktiga i denna Vermögensbildung, men igen måste. o Denna för företagen tvångsmässiga Vermögensbildung skall kompletteras med frivilliga överenskommelser på företagsnivå, till vilka skall stimuleras med skatteförmåner och sparpremier. Av enskildheterna i FDP:s planer är följande värda att uppmärksamma. Blott de största företagen, privat- eller statsägda, förpliktas att ge medborgarna andelsrättigheter (Beteiligungsrechte) i sin förmögenhetstillväxt. Det föreslås att av alla företag, och av industriföretagen, skall beröras av denna förpliktelse. Värdet av de andelsrättigheter, vilka dessa har att utge, bestäms dels av företagets vinst och dels av företagets sammanlagda kapital. Detta värde förelås bli satt till av vinsten och av sammanlagda kapitalet dock högst av vinsten. Denna definieras som bruttovinster med avdrag för skatter, företagarlön och viss avkastning på eget kapital. Tanken är att få till stånd en förändring av ägarstrukturen fler aktieägare, mindre aktieinnehav utan att vare sig företagets likviditet försämras, dess produktionskostnader stiger eller dess skattekraft nedgår. Genom att flertalet av de företag som åläggs att utge andelsrättigheter har hög förräntning på insatt kapital kommer det att finnas kvar avsevärt utrymme för vinstdelning på företagsnivå. Antalet företag som skulle bli berörda av systemet kan synas litet. Men av bolagen stod (1972) för icke mindre än av den totala vinsten. De andelsrättigheter, som företagen har att utge, skall i princip utgöras av röstberättigade kapitalandelar (Kapitalanteile). Enkla bolag och andra, vilkas ägare är personligen ansvariga, utger sina andelsrättigheter i form av långfristiga skuldförbindelser. Samtliga utgivna andelsrättigheter inges till en central clearing-anstalt, som överför dem på ett antal regionala, till storleken begränsade förvaltningsbolag. Varje sådant får en tilldelning i förhållande till antalet anslutna personer som är berättigade till andelar. Förvaltningsbolagen utfärdar certifikat vilka tillställs de berättigade personerna som bevis på deras andelar i de andelsrättigheter som förvaltningsbolaget förvaltar. Avkastningen på dessa andelsrättigheter utdelas. Varje tysk medborgare är utan hänsyn till ålder och inkomst berättigad till andelar. Personer med beskattningsbar inkomst erhåller dock andelar endast mot viss motprestation, vars storlek bestäms av inkomsten. Innehavarna av nyssnämnda certifikat styr respektive förvaltningsbolag genom valda representanter. Dessa bolag äger inte automatiskt göra bruk av de röstningsrättigheter, som följer med de kapitalandelar över vilka bolagen förfogar, eftersom det kunde leda till skadlig maktkoncentration. Som nämnts tänkes denna tvångsvisa Vermögensbildung på en nivå ovan företagen kompletterad med frivillig Vermögensbildung på företagsnivå. Skatteförmåner och sparpremier skall här nyttjas som incitament. Vermögensbildung inom ett företag anses ha fördelen att prestationsviljan främjas och att den anställdes lojalitet med sitt företag stärks. Dock får intrång inte göras i den anställdes fria rörlighet på arbetsmarknaden. I syfte att skattemässigt gynna Vermögensbildung har FDP genomdrivit att regeringens aktuella förslag till skattereform förutser, att dubbelbeskattningen på aktieutdelningar skall upphöra. F. n. beskattas utdelade bolagsvinster dels genom bolagsskatt, som är , dels genom aktieinnehavarens inkomstskatt. Detta föreslås nu bli ändrat på sätt att utdelad vinst bolagsbeskattas men att den av aktiebolaget erlagda bolagsskatten helt får avräknas på aktieinnehavarnas inkomstskatt. FDP:s förslag utgör således ett regelrätt andel-i-vinstsystem, där man emellertid inte vill göra vinstandelarna beroende på var den enskilde arbetar. Man betraktar de stora företagens vinster som en social vinst, dvs. något som tillhör samtliga medborgare. Därav följer också att man vill sprida andelsbevisen i dessa vinster till samtliga. Man trycker hårt på att förmögenhetsspridningen verkligen skall vara individuell, dvs. att de enskilda själva skall kunna få del av avkastningen och själva fritt få avgöra om de vill realisera sitt kapital. En viss spärr mot tidig försäljning finns dock. Förslaget syftar också till att undanröja de risker på maktkoncentration som man menar är förenade med en enda central fond. Man vill inte ge fackföreningsrörelsen en starkt ökad makt denna väg (däremot genom arbetsdemokrati, jfr nedan). Exakt hur de regionala fonderna skall förvaltas och vilket inflytande de skall få i de företag där de äger aktier eller andelsbevis är inte klarlagt i detalj. I Godesbergsprogrammet underströk socialdemokratin att man måste uppnå att en rimligare andel av storindustrins förmögenhetstillväxt får vid spridning i form av enskild egendom eller kommer det allmänna tillgodo. Man var emellertid länge ganska skeptisk till de vägar som CDU anvisade, främst dess frivilliga Vermögenspolitik. Efterhand skedde här en omsvängning i synen. På den socialdemokratiska partikongressen i konstaterades således att Das Dritte Vermögensbildungsgesetz (som ju kommit till under den social-liberala regeringens tid) blivit en stor framgång. Men fullt utbyggt skulle systemet bli dyrbart för statsmakterna; detta utstakar bestämda gränser för hur långt man kommer med denna typ av system. Därtill kommer, hette det i det antagna programmet för löntagarnas andel i förmögenhetstillväxten, att det nuvarande systemet inte ger löntagarna någon automatisk andel i företagens förmögenhetstillväxt. Det är fortfarande så att ett ganska litet antal innehar en mycket stor del av näringslivets kapital. Det är således ett viktigt mål för den socialdemokratiska politiken att sprida ägandet över företagens kapitaltillväxt och på detta sätt bidraga till en demokratisering av näringslivet. Systemet får emellertid inte utformas så att det hämmar företagens investerings- eller konkurrensförmåga. SPDs förslag innebar följande: Varje företag med en årsvinst överstigande 400 000 åläggs att omvandla en viss del av vinsten till eget kapital och utdela andelsrättigheter i detta kapital till en central fond. Den förmögenhetstillväxt på vilket företagets skyldighet att göra avsättningar till fonden beräknas, definieras genom en hänvisning till inkomstskattelagens vinstbegrepp. Procentsatsen skall fastställas så, att fonden första året tillförs 5 miljarder . Vid fondemissioner skall viss procentsats av aktiekapitalets ökning tilldelas fonden på aktieägarnas bekostnad. Vid nyemissioner skall en bestämd procentsats av de nyemitterade aktierna erbjudas fonden för inköp även detta till nackdel för aktieägarnas förvärv av fler aktier. Detta finansieringsförfarande, vilket som synes är kalkerat på reglerna för aktiebolags verksamhet, skall ges en motsvarande tillämpning vad gäller andra bolagsformer såsom enkla bolag och handelsbolag. En tänkbar utväg härvidlag anges vara att skapa en form för delägarskap, vilken skulle tillhandahålla de rättigheter som tillkommer en kommanditdelägare. Företagens förmögenhetsöverföring till den centrala fonden sker genom utgivande av andelsrättigheter. Ett företag får däremot inte göra en kontant betalning såsom vederlag i stället för att utge andelsrättigheter, eftersom Vermögensbildung i så fall blott skapade ytterligare en skatt och inte tillförsäkrade arbetstagarna ett inflytande över det produktiva kapitalet. Vid sidan av den centrala fonden upprättas regionala, inbördes icke konkurrerande fonder, vilka skall förvalta en viss del av den centrala fondens förmögenhet. Den centrala fonden skall nyttja sina resurser till att stödja det allmännas åtgärder att förbättra samhällets infrastruktur. De regionala fonderna utger individuella andelsbevis. Berättigade att erhålla andelar i fonderna är arbetstagare med en årsinkomst understigande 36 000 /48 000 (ogifta resp. gifta). Som bevis på sina andelar erhåller de särskilda certifikat. Dessa certifikat får inte avyttras, förrän förflutit. Efter denna spärrtid kan de säljas till den centrala fonden till ett pris motsvarande deras realvärde. Arbetstagarnas inflytande över fonderna utövas genom att de väljer representanter till den regionala fondens stämma. Varje certifikatinnehavare har en röst. En representant utses per 50 000 certifikat innehavare. Dessa representanter utser två tredjedelar av det förvaltningsråd, som styr fonden. Den återstående tredjedelen skall utgöras av representanter för det allmänna. Ordförandena i de regionala fonderna bildar två tredjedelar av den centrala fondens förvaltningsråd, medan utser en tredjedel. Den socialdemokratiska argumentationen för detta förslag trycker starkt på demokratiserings- och maktspridningseffekterna. Man understryker sambandet med andra reformer i demokratiserande riktning, främst lagen om Mitbestimmung. Denna syftar till att åstadkomma paritetisk representation i de s. k. Aufsichtsrat. Denna löntagarrepresentation grundar sig icke på kapitalinnehav utan på löntagarnas rätt till medbestämmande i deras egenskap av anställda. Genom ett utbyggt system av ovanstående modell får givetvis löntagarna ett inflytande också via kapitaltillgångar. Inom socialdemokratin avvisar man emellertid ett system som enbart tar sikte på maktaspekterna och som vill förbehålla andelsbevis till de olika fonderna och icke ge individerna någon andel i förmögenhetsbildningen. Ett sådant system ger ju inte den enskilde vare sig inflytande eller ökad privategendom; han blir delaktig i företagen och deras kapitalbildning på samma sätt som han är delaktig i t. ex. Deutsche . Fackföreningsrörelsen intog länge en kallsinnig hållning till Vermögensbildungs-strävandena sådana de kom till uttryck i de tre Vermögensbildungs-Gesetze och i olika vinstandelssystem. Tveksamheten inför lagarna om Vermögensbildung visade sig som nämnts i deras obenägenhet att sluta kollektivavtal enligt dessa lagar. Det var ju först , då IG Metall slöt ett sådant avtal, som de möjligheter dessa lagar erbjuder började utnyttjas fullt ut. Fackförbundens skepsis gentemot dessa lagar och gentemot olika vinstandelssystem var betingad av farhågor att de olika slagen av Vermögensbildung skulle sätta hämsko på deras lönepolitik. De var också oroliga för att systemet skulle försvaga företagens skattekraft och därmed undergräva dessas förmåga att finansiera nödvändiga samhälleliga reformer samt möjligen även att de skulle begränsa företagens investeringsvilja. I vida fackföreningskretsar härskade en övertygelse att det var angelägnare att genom skattehöjningar uppbringa medel för olika reformer än att förvandla arbetstagarna till mini-kapitalister. Det senare kunde blott lända fackförbunden själva till skada. Efter hand förbyttes emellertid denna attityd i en annan syn. Det skedde genom insikten att Vermögensbildung kunde vara ett komplement dels till reguljära lönehöjningar, när det gäller att få till stånd förmögenhetsöverföringar, dels till Mitbestimmungs-reformer, när det gäller att uppnå inflytande över företagen. Dock framhävs alltjämt att lönepolitik och Mitbestimmung måste stå i förgrunden. I sitt principprogram uttalar sig DGB i mycket allmänna ordalag om nödvändigheten att låta folkmajoriteten bli delaktig i förmögenhetstillväxten. I olika förklaringar avgivna av DGBs presidium , preciseras alltmer DGBs inställning. En huvudprincip är motstånd mot en lagfäst tvångsvis utbyggnad av de redan tillämpade systemen för förmögenhetsbildning. Man kan således inte acceptera investeringslöneprincipen som en skyldighet eftersom den i praktiken innebär tvångssparande av en del av den löneförhöjning som arbetstagarna anser sig ha rätt till. Däremot utvecklas ett allt större intresse för att de anställda skall få andel i företagens kapitaltillväxt, främst som ett sätt att demokratisera ägandet. Organisationerna är emellertid också känsliga för anklagelsen att de framför allt eftersträvar makt för egen del och att de vanliga medlemmarna ändå inte får mer att säga till om. inför antog DGBs förbundsutskott ett förslag om arbetstagarnas andel i företagens förmögenhetstillväxt. Häri understryks att detta blott är ett medel att uppnå allas jämställdhet i samhället och det ekonomiska livet. Andra är Mitbestimmung, skattereformer, samhälleligt ägande av nyckelindustrier samt statlig styrning av det privata näringslivets investeringsverksamhet. Det betonas uttryckligen att Mitbestimmungs-reformen ges företräde framför Vermögensbildung. Arbetstagarnas andel i det produktiva kapitalet är inte avsedd att tillförsäkra arbetstagarna inkomsthöjningar utan ses som ett medel att komma till rätta med den tilltagande maktkoncentrationen i näringslivet. DGB fordrar att arbetstagarna inom alla branscher genom ett system ovan företagsnivån görs delaktiga i det produktiva kapitalet. Syftet härmed är att uppnå en omfördelning av det produktiva kapitalet och den med detta förbundna makten. Såvitt gäller utformningen av detta andelssystem förordas följande principer: a) Företagen skall utge andelsrättigheter, vilka skall skapas genom kapitalökning. Kontant betalning godtas ej. b) Andelsrättigheterna överförs till regionala, med varandra icke konkurrerande fonder. De reguljära kreditinstituten och investeringsbolagen anlitas inte. Fonderna förvaltas av arbetstagarna själva. c) Alla arbetstagare med en inkomst understigande visst belopp erhåller gratis andelscertifikat, vilka inte kan avyttras förrän en spärrtid förflutit. d) Fondernas vinster utdelas inte. Fonderna används för finansiering av den samhälleliga strukturen. Tanken är, att detta system för Vermögensbildung inte skall ge upphov till några merkostnader för företagen utan blott medföra en förmögenhetsomfördelning, eftersom inga kontanta medel skall uttas utan det egna kapitalet utvidgas. Tack vare detta äventyras inte vare sig den aktiva lönepolitiken eller en social skattereform. Ej heller uppstår en risk för prisövervältring. BDA förordar att de fortsatta strävandena mot utökad Vermögensbildung i första hand skall ske genom en utbyggnad av 624 DM-lagen och ett intensivare utnyttjande av denna genom frivilliga överenskommelser mellan arbetsgivare och arbetstagare. BDA avvisar med skärpa en tvångsvis Vermögensbildung av det slag som FDP/SPD och DBG förespråkar. Framför allt vänder man sig mot varje form av centrala, fackföreningsstyrda fonder. BDAs verkställande direktör har betecknat sådana fonder som eine besondere , Sådana fonder skulle blott tillgodose fackförbundens omfattande maktanspråk men inte tjäna arbetstagarnas intressen. Med den starka utbyggnad som förutses för Vermögensbildung enligt SPDs och DBGs modeller skulle snart, hävdar , samtliga stora företag vara fackföreningsstyrda. Däremot ställer sig arbetsgivarna positiva till frivilliga vinstandelssystem på företagsnivå, vilka kommer till stånd avtalsvägen. BDA argumenterar för utökad Vermögensbildung genom frivilliga löneavtal av två skäl. Sådan Vermögensbildung skapar individuell egendom över vilken den enskilde kan förfoga och ger honom frihet att välja investeringsform. Den anses för det andra ha fördelar att åstadkomma solid egendom, som möjliggör en smidig anpassning till den ekonomiska utvecklignen och förhindrar att prisstabilitet, full sysselsättning och ekonomisk tillväxt äventyras. Den säkrar därmed grundvalen för varje framgångsrik politik i fråga om Vermögensbildung. BDA hänvisar till en undersökning av befolkningens åsikter om Vermögensbildung. Av denna skall framgå att Vermögensbildung av medborgarna förväntas vara individuell och att varje modell som utesluter en rätt för arbetstagarna att själva förfoga över egendomen står i strid med befolkningens förväntningar. BDA påpekar att de s. k. produktiva kapitalets andel av samhällets totala förmögenhet uppgår till . Det betyder, att den undersökning, som visade att av befolkningen äger av det s. k. produktiva kapitalet, innebär att dessa bara äger en mindre del av samhällets totala förmögenhet. Förmögenhetsfördelningen i det tyska samhället är därför ingalunda så skev som ofta hävdas. BDA avvisar kollektivt ägande såsom SPD och DBG föreslår, emedan detta skulle frånta de enskilda arbetstagarna all makt till förmån för fackförbundsledningarna. Med de långa spärrfrister som förutses skulle just ett sådant kollektivt ägande uppstå. BDA tillbakavisar likaså de krav fackföreningsrörelsen ställer på införande både av hårdare bolagsbeskattning och Vermögensbildung i form av lagreglerat tvång för företagen att utge andelsrättigheter. Dessa fordringar skulle minska företagens förmåga och vilja att göra investeringar, skulle vara inflationsbefrämjande samt skulle göra det diskutabelt om något utrymme över huvud blev kvar för överenskommelser om Vermögensbildung. Framtidens politik i fråga om Vermögensbildung får enligt BDA inte ensidigt inriktas på det s. k. produktiva kapitalet. Den måste utformas så att den stora statliga andelen av samhällets totala förmögenhet beaktas. Den måste också ta hänsyn till nödvändigheten att bevara penningvärdet. Alla dessa krav tillgodoses, om man slår in på den väg som BDA anvisar. 3.6 Det politiska dagsläget Diskussionerna om Vermögensbildung är f. n. () särskilt livliga. Förhandlingar pågår inom koalitionsregeringen. De äger rum inom ett kabinettsutskott, sammansatt av socialdemokraterna (arbetsoch social), , (finans), (bostäder) och ) samt FDP-arna Maihofer (utan portfölj) Genscher (inrikes) och (industri). Förhandlingarna är sammanvävda med uppgörelser om skatte politiken och Mitbestimmung. Rent allmänt kan sägas att FDP-arna är villiga att göra vissa eftergifter vad gäller Mitbestimmung om de i gengäld får socialdemokratiska eftergifter i fråga om Vermögensbildung. Man bedömer i allmänhet förhandlingsklimatet som gott och räknar med att regeringen skall kunna lägga fram ett förslag. Vi skall här sammanfatta några kärnfrågor i diskussionen, o Lagstiftning eller frivillighet. Samtliga partier vill ha lagstiftning o Investeringslön eller vinst-andelar. CDU vill ha lagfäst investeringslön, SPD och FDP andelar i företagens långsiktiga kapitaltillväxt. Regeringspartierna är emot CDUs system eftersom det innebär att man tvångsvis binder en viss andel av löntagarnas faktiska löneutrymme på ett visst sätt.