mot · FX02648 · 1974-01-25 00:00:00 — av i Ulfsbyn m. fl. om en översyn av lagen om statlig lönegaranti vid konkurs. Genom lagen 1970:743 (proposition 1970:201,1LU 79) har införts ett system med statlig lönegaranti vid konkurs. Enligt nämnda lag svarar staten för betalning av arbetstagares fordran hos arbetsgivare som efter försätts i konkurs. De fordringar som skall omfattas av denna garanti är sådana löne- och pensionsfordringar som har förmånsrätt i konkursen. Betalning utgår för varje arbetstagare med sammanlagt högst ett belopp som motsvarar tre basbelopp enligt lagen om allmän försäkring. Staten inträder i fråga om utbetalat garantibelopp i arbetstagarens rätt mot konkursgäldenären. Utdelning i konkursen för arbetstagarens lönefordringar tillfaller således staten. Lönegarantin finansieras genom arbetsgivaravgifter. Tills vidare skall en särskild lönegarantiavgift tas ut av det avgiftsunderlag som gäller för beräkning av arbetsgivaravgiften till sjukförsäkringen. Till grund för lagen om statlig lönegaranti vid konkurs ligger en inom upprättad, dagtecknad promemoria (stencil In 1970:3) med förslag till lagstiftning i ämnet. I avgivet remissvar framhöll hantverks- och industriorganisation (SHIO) att det föreslagna löneskyddet borde omfatta även företagare på samma villkor som skulle gälla för arbetstagare. Organisationen erinrade i sammanhanget om det nytänkande som det hade förekommit beträffande socialt skydd för olika grupper inom samhället. Det är en självklarhet att företagaren skall kunna åtnjuta samma sociala skydd som en anställd. Organisationen erinrade vidare om att arbetslöshetskassor i princip tidigare var tillgängliga endast för anställda. finns arbetslöshetskassor för företagare, och SHIO hade för sin del varit pionjär på detta område. SHIO framhöll att frågan om införande av lönegaranti vid konkurs berördes i samband med organisationens treårskongress tidigare . Enligt SHIO förelåg det en betydande likhet mellan de fordringar som löntagare hade vid konkurs och de fordringar som en underentreprenör hade. Bägge, såväl löntagaren som underentreprenören, hade genom arbete tillfört konkursboet ekonomiska värden som utgjorde tillgångar vid uppgörandet av boet. fann det otillfredsställande att underentreprenörernas trygghetsproblem hade lämnats obeaktat vid utarbetandet av den nu behandlade promemorian. Enligt organisationens uppfattning måste minimikravet vara att åtminstone den del av entreprenörens fordringar skyddades som avsåg de anställdas och egen arbetsinsats. Detta borde kunna ske genom en vidgning av tillämpningsområdet för den offentliga lönegarantin. I den till riksdag avgivna propositionen (1971:201) med förslag till lag om statlig lönegaranti vid konkurs berörde departementschefen den av SHIO väckta frågan och anförde följande. I en konkurs, särskilt inom byggnadsbranschen, bevakas ofta fordringar av underentreprenörer. Fordringarna avser till en del ersättning för entreprenörens egen och hans anställdes arbetsinsatser. SHIO har ansett att den statliga lönegarantin skall omfatta även sådana fordringar. Frågan huruvida en sådan utvidgning av garantins omfattning är motiverad kan emellertid inte besvaras utan närmare utredning. En sådan kan inte genomföras i detta sammanhang. I rättstekniskt hänseende gäller att den ram för garantins omfattning som dras upp genom anknytning till löneprivilegiet inte tillåter den tänkta utvidgningen till underentreprenörernas fordringar. Dessa är f. n. inte utrustade med förmånsrätt (jfr prop. 1970:142 s. 84). Jag anser på grund av det anförda att önskemålet om en vidgning av garantins omfattning till underentreprenörsfordringar inte kan tillgodoses i förevarande sammanhang. Vid utskottets behandling uttalades att visst fog kan finnas för att ett särskilt skydd borde utsträckas till att gälla även grupper som inte är arbetstagare i vedertagen mening, bl. a. vissa företagare. Med hänsyn till departementschefens uttalande ansåg utskottet inte tillräcklig grund föreligga för ett riksdagsuttalande om utredning. Enligt vår mening är det angeläget att frågan om en utvidgning av lönegarantin vid konkurs att gälla även företagare i vissa fall nu tas upp till utredning. De av SHIO i remissyttrande anförda motiveringarna anser vi ha betydande vikt. Det måste anses i hög grad otillfredsställande att lönegarantin, t. ex. i fall där en underleverantör drabbas av förluster i en konkurs där han och hans anställda insatt betydande värden genom manuellt arbete, ej kan tillämpas. Vi anser det rimligt att lönegarantin utsträckes till att omfatta företagsledaren och hans anställda vid sådana konkurser där företagsledaren inte varit vållande. Det förhållandet att lagen ännu ej varit i kraft så bör ej vara hinder för en utredning att åstadkomma en rättvisare lösning av problemet i fråga. Det har gått en del år sedan åberopade lagstiftning genomfördes, och erfarenheter har vunnits i tillämpningen. Det är nu angeläget att en utredning tar upp frågan om att åstadkomma en rättvisare lösning av problemet att skydda underleverantörerna vid konkurs. Den i lagen om lönegarantin gjorda anknytningen till löneprivilegiet gör att utredningen får finna andra former för att åstadkomma avsedd skyddseffekt för underleverantörerna. Med stöd av det anförda hemställs att hos Kungl. Maj:t anhåller om utredning och förslag om utvidgning av systemet med lönegaranti vid konkurs att även gälla företagare och hans anställda i enlighet med vad som anförts i motionen. () i Ulfsbyn . () ()