mot · FX021833 · 1974-04-30 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1974:117 med förslag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370), m. m. nr 117 föreslås ändrade bestämmelser i fråga om vite enligt taxeringsförordningen och förordningen om arvsskatt och gåvoskatt samt viss utvidgning av granskningsrätten vid taxeringsrevision. Beträffande vite innebär förslaget att den nuvarande maximigränsen i 123 § taxeringsförordningen . slopas och att något högsta belopp över huvud taget inte föreskrivs. föreslås som lägsta vitesbelopp . Det nuvarande maximibeloppet . fastställdes efter ingående diskussion. Resultatet för betraktas som en kompromiss mellan den av regeringen då föreslagna maximigränsen . och i vissa motioner framförda yrkanden. framförde då tanken att såväl vitesföreläggande som bötesstraff inte borde förekomma . Hänvisning gjordes till bl. a. 9 kap. 8 § där maximibeloppet är . för förstagångsvite enligt nämnda balk. Detta belopp har inte ändrats. Det anfördes i de nämnda motionerna att det var tveksamt om exempelvis taxeringsnämnd och taxeringsintendent borde äga besluta om föreläggande av så höga vitén som . utan att möjlighet till överklagande av själva vitesföreläggandet gavs. Inledningsvis vill vi påtala de tilltagande tendenserna nu och tidigare från Kungl. Maj:ts sida att utan närmare utredningar och utan sedvanlig remissbehandling föreslå omfattande ändringar i taxeringskontrollmyndigheternas principiella befogenheter i olika hänseenden. En mer genomgripande översyn behövs uppenbarligen. Enligt vad vi erfarit kommer Kungl. att till framlägga bl. a. förslag rörande säkerhetsåtgärder m. m. i skatteprocessen. De frågor som tagits upp i prop. nr 117 torde rimligen inte böra behandlas förrän i samband med ett sådant senare förslag. Beträffande frågan om vitesföreläggande vill vi erinra om att redan i samband med ändringar i TF från flera remissinstanser framfördes härvidlag att en översyn av vitesbestämmelserna i olika författningar borde ske och frågan bli föremål för ett samlat bedömande. Besvärssakkunniga framhöll t. ex. att det förhållandet att de rättstillämpande myndigheterna inte lyckats att i sin praxis åvägabringa en enhetlig utformning av vitesinstitutet i alla hänseenden inte borde få tas till intäkt för specialreglering av institutet på skilda förvaltningsområden. borde vitesrätten tas upp till samlade överväganden och generell lagstiftning. Besvärssakkunniga avstyrkte den då föreslagna författningsändringen i första hand därför att specialstadganden rörande vitesinstitutet över huvud taget borde undvikas i vart fall så länge en allmän reglering saknades och i andra hand därför att de praktiska skälen för ändringen inte var tillräckligt starka. Även riksskattenämnden ansåg att frågan var av så allmän processuell art att den borde prövas i ett vidare sammanhang. Kammarrätten ansåg också att spörsmålet borde lösas genom generella regler för vitesinstitutets hela tillämpningsområde. Det är att märka att det förelegat en önskan att inte vid sidan av varandra ha såväl straff som vitén. Även om denna regel genombrutits på flera håll kan man inte komma ifrån att det föreligger en kombination som medför stor risk för en dubbelbestraffning. Inom taxeringsområdet har sanktionerna för underlåtenhet att avge deklarationer etc. blivit utomordentligt långtgående bl. a. genom att förseningsavgifter införts men framför allt genom risken för skattetillägg i samband med skönstaxering. Detta gör att behovet att via ett vitesinstitut framkalla att deklarationer avges är förhållandevis begränsat. blir det om ett vitesföreläggande inte fullföljs en avgjord risk för att såväl vite kommer att utdömas som skattetillägg kommer att påföras. Något direkt behov att nu slopa den gällande maximigränsen finns enligt vår mening inte. Tvärtom är det uppenbarligen olämpligt att göra ändringar vare sig uppåt eller nedåt utan en närmare utredning av olika frågeställningar. a. bör då klargöras vilka som får rätt att förelägga vite, huruvida vitesföreläggandet bör överklagas och huruvida fullgörande av vitesföreläggandet, sedan begäran framställts om vitets utdömande, bör föranleda att något utdömande inte kan ske. Vi har ingenting emot att vitesinstitutet blir föremål för en mer generell behandling, därvid bl. a. de synpunkter som framförts av besvärssakkunniga i SOU 1964:27 beaktas. Det är svårt att finna att departementschefens hänsynstagande till pennihgvärdeförsämringen är särskilt påkallat just i förevarande situation, när han i så många andra fall vägrat att fästa avseende vid de förändringar som penningvärdeförsämringen medfört då det gäller beskattningens höjd. Vi är emellertid beredda att tillstyrka en justering av maximigränsen med hänsyn till det förändrade penningvärdet. Höjningen bör emellertid begränsas till . Därvid måste särskilt beaktas att ett högre belopp knappast kan vara rimligt med mindre rätt ges att överklaga själva vitesföreläggandet. Åberopande det anförda hemställer vi att beslutar a) att behandlingen av punkterna 3 och 4 i proposition 1974:117 måtte anstå till dess Kungl. Maj:t framlagt förslag rörande ytterligare säkerhetsåtgärder i skatteprocessen, b) att därvid 123 § i det vid propositionen 1974:117 fogade förslaget till lag om ändring i taxeringsförordningen (1956:623) måtte erhålla följande lydelse: Vite, som förelägges enligt denna förordning, må ej bestämmas eller . () () GOTAB 74 7570 1974