mot · FX021603 · 1974-02-07 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1974:20 med förslag till ny lagstiftning om kriminalvård i anstalt m. m. gällande lag om behandling i fångvårdsanstalt ersätts, om propositionen bifalls, av två särskilda lagar, nämligen lag om beräkning av strafftid m. m. och lag om kriminalvård i anstalt. Förslaget om beräkning av strafftid m. m. har till stor del godtagits av remissinstanserna. På en punkt finner vi det dock motiverat att en ändring vidtas. Det gäller 12 §, där det stadgas att uppskov med verkställigheten av straffet för den som dömts till fängelse och inte är häktad kan beviljas om särskilda skäl föreligger och med ytterligare högst om det föreligger synnerliga skäl. har i sitt remissyttrande framhållit att åtskilliga av de skäl som f. n. godtas för uppskov inte ryms under dessa beteckningar. Det gäller t. ex. den sökandes intresse av att efter en tids sjukdom eller arbetslöshet få arbeta ytterligare några månader för att kunna betala skulder, intresset att få vara hemma någon tid för att kunna bistå sammanboende eller hustru som skall föda barn och sedan kunna hjälpa henne med skötseln av barnet, intresset av att inte behöva bryta ett idrottslag under pågående tävlingssäsong eller splittra ett musikkapell för dess engagemang samt intresset att under speciella förhållanden inte låta en skolklass byta lärare. En huvudregel att uppskov kan beviljas, när skäl föreligger, skulle bättre ange nuvarande praxis än vad den föreslagna bestämmelsen utgör. Nämnden anser att ett uppskov oftast är tillräckligt men att det i vissa fall kan finnas starka personliga skäl för ett längre uppskov med straffavtjänandet, t. ex. för att avsluta påbörjad värnpliktstjänstgöring eller pågående omskolning. Längsta tid för uppskov bör därför enligt nämndens mening sättas till . För ett sådant ytterligare anstånd bör man kräva endast särskilda skäl. Vi ansluter oss till denna mening. Lagförslaget om kriminalvård i anstalt skall möjliggöra att den intagne redan från början av anstaltsvistelsen förbereds för tillvaron utanför anstalten. Den integrering mellan anstaltsvård och frivård, som förslaget syftar till, har givetvis vårt stöd. I likhet med flera remissinstanser, bl. a. LO och med stöd av TCO, ifrågasätter vi dock om inte integrationen mellan anstalts- och frivård hade tjänats bättre av en gemensam lagstiftning för båda formerna. Man borde också nu ha förverkligat tidigare uttalade intentioner att i alla relevanta hänseenden likställa de intagna och deras familjer med andra medborgare beträffande sociala angelägenheter. Det är en avgjord brist i det aktuella förslaget (5 §) att det endast helt allmänt nämner att erforderlig samverkan skall förekomma mellan kriminalvården och andra samhälleliga organ, när det krävs insatser av dessa . har där betonat att allmänna rekommendationer av detta slag måste följas upp med lagbestämmelser om konkreta förpliktelser. har, med instämmande av LO, konstaterat att bestämmelsen blir helt verkningslös om inte också nykterhetsvården, arbetsvärden och andra samhälleliga organ engageras och får erforderliga resurser. , med instämmande av TCO, anser det önskvärt att lagbestämmelserna om samarbetet med andra samhälleliga organ får en något mer uppfordrande karaktär. Under nuvarande förhållanden förekommer alltför ofta att de intagna vid frigivningen inte har bostads- och anställningsfrågorna lösta. De återförs då inte sällan till samma desperata situation som föranledde de brott som resulterade i de tidigare fängelsedomarna. För att komma till rätta med dessa missförhållanden bör man i lag stadga att ett socialt organ ansvarar för och ges den erforderliga personalen och de erforderliga ekonomiska resurserna att hålla kontakten med den intagne utan anstaltsvistelsen. Det naturliga skulle sannolikt vara att detta ansvar lades på socialnämnderna. Men vissa skäl talar möjligen mot en sådan ordning. Ett viktigt skäl är respekten för den personliga integriteten. Speciellt i mindre kommuner, där alla känner alla, kan det i vissa fall vara ogynnsamt för den intagne om samverkan mellan kriminalvården och socialnämnden blir obligatorisk. Andra viktiga skäl kan tala för att länsarbetsnämnden blir det sociala organ som får dessa konkreta förpliktelser. Denna fråga bör enligt vår mening hänskjutas till socialutredningen för skyndsam behandling. De mångordiga och detaljerade bestämmelserna om kriminalvården i anstalt (2 kap.) syftar till att skapa något slags lagbunden ordning för anstaltslivet. Det finns kort sagt en regel för varje tänkt situation. Liknande regler har tidigare funnits för ålderdomshem, barnhem och en rad andra institutioner. I alla dessa sammanhang har utvecklingen sopat undan bråtar av regelsystem utan de förutspådda katastrofala följderna och vanligtvis enbart till gagn både för disciplinen och trivseln. En vägande invändning mot ett alltför detaljerat regelsystem kommer från personalhåll. Den gäller möjligheterna att inom den givna ramen skapa bästa möjliga förhållanden för de intagna och därmed vanligen också för personalen. Om reglerna är många och onödigt detaljerade, blir de, om de tillämpas, ett hinder för personalen att ge anstalten en individuell prägel, något som och andra pionjärer för en modern svensk kriminalvård betraktade som i hög grad eftersträvansvärt. Vissa bestämmelser i lagförslaget kan förefalla självklara, t. ex. formuleringen i 9 §, andra stycket, att intagen skall visa hänsyn mot anstaltspersonal och medintagna. Men även om man med någon grad av precision skulle kunna definiera begreppet hänsyn, vet man av erfarenhet att de intagnas möjligheter att visa hänsyn är utomordentligt skiftande beroende på yttre faktorer, som de vanligen inte kan påverka. Anstalten kan vara konstruerad på ett sätt som bäddar för ständig irritation. Det saknas meningsfullt arbete. Tillgången till daglig motion och stimulerande fritidssysselsättning är starkt begränsad. Å andra sidan är det väl känt att personalens tolerans skiftar. Vad som tolereras vid en anstalt och av viss personal, är kränkande och upprörande vid andra anstalter och för annan personal och leder där till disciplinära ingripanden. Också denna toleransmarginal är betingad av en mängd yttre faktorer: personaltätheten, personalens utbildning, löneförhållanden och sociala status, umgängesformernas förändringar i samhället utanför anstalten osv. En bestämmelse som den citerade ger möjlighet till godtyckliga bedömningar och disciplinära åtgärder. Den fyller ingen nyttig funktion och kan utgå utan att någon kommer att märka att den ens varit påtänkt. Det grundläggande felet med hela detta kapitel är att man portionerar ut en och annan förmån åt dem som man berövat allt. Tiden borde vara mogen att inom kriminalvården undersöka om man inte kan vända på hela resonemanget på samma sätt som man de allra har tvingats göra vid andra institutioner, dvs. stadga att dithän men inte längre får myndigheterna gå. Vi syftar i första hand på de talrika föreskrifterna om isolering och isoleringsstraff (1923 §§ och 4651 §§). Problemet är, enkelt uttryckt, följande: Behöver man försätta människor i fullständig maktlöshet, eller kan man begränsa inskränkningarna till det som är väsentligt för grupper av fall? Överläkare , en av de läkare som har den största erfarenheten av förhållandena vid svenska fängelser, har i en artikel om fångisolering i för kriminalvård (nr 2 1973) redogjort för de många typer av isolering som förekommer. Isolering är inget undantag utan tvärtom en regel. Samtliga fångar i rikets slutna anstalter låses in i sina bostadsceller () kl. 193020.00 och släpps ut till frukost och arbete. Dessutom förekommer häktesisolering (under anhållnings- och häktningstiden), undersökningsisolering, utredningsisolering, sjukskrivningsisolering (de som är sjukskrivna brukar hållas inlåsta i sina bostadsceller under arbetstid), mentalsjukisolering, onykterhetsisolering (som inte bara gäller redlöst berusade utan kan innefatta även dem som luktar sprit vid återkomst från permission), arbetsvägrarisolering, rymningsisolering, överspelningsisolering (om en fånge får ett oros- eller aggressionsutbrott), menlighetsisolering (om en fånge anses ha menlig inverkan på andra intagna) osv. I en ännu inte publicerad PM har ifrågasatt de flesta av dessa åtgärder: Det finns inga rimliga skäl att de som genomgår s. k. behandlingsundersökning ska hållas i enrum, tvärtom. Utredningsisolering bör i varje fall ej ske innan det är säkerställt om disciplinförseelse verkligen ägt rum. Sjukskrivningsisolering är en skamlighet som omgående bör avskaffas även om det i några fall skulle kräva personalförstärkning. Spritlukt vid återkomst från permission och dylikt kan inte vara skäl för isolering om ej vederbörande är så påverkad att han uppträder störande (dvs. uppfyller gängse fyllerikriterier). Mera konsekvent arbetsvägran kan åtgärdas i annan ordning än genom isolering, t. ex. beaktas vid permission, öppenplacering, fakultativ frigivning etc. 'Menlig inverkan bör kunna neutraliseras genom motinformation och saklig information eller i nödfall genom placering till annan avdelning eller anstalt. Förhållandena vid specialavdelningen på Kumla bör bli föremål för en ingående utredning av annan expertis än den som är underställd . Man bör vidare ordna speciella samarbetsavtal med landstingens mentalsjukvård, så att man snabbt kan bereda vård åt svårt psykiskt sjuka fångar. Isolering (enrumsbehandling) bör endast tillämpas på verklig nödindikation och ej rutinmässigt ingå som ett 'normalt led i fängelsernas behandlingsåtgärder, skriver . "Isoleringsåtgärder skapar desperation, hat och aggressivitet och försvårar kontakterna mellan fångar och personal. Vi sammanfattar de isoleringsåtgärder som uppräknas i 1923 §§ och 4651 §§ under beteckningen isoleringsstraff och hemställer att lagtexten underkastas en så genomgripande bearbetning att isoleringsstraffet avskaffas. Utskottet förutsättes göra bearbetning av lagtexten. Med hänvisning till det anförda hemställes 1. att i Förslag till Lag om beräkning av strafftid m. m. 12 § ersätta "Om särskilda skäl föreligger och "Föreligger synnerliga skäl med "Om skäl föreligger respektive "Föreligger särskilda skäl, 2. att i skrivelse till regeringen hemställa att frågan om samverkan med andra samhälleliga organ i Förslaget till Lag om kriminalvård i anstalt, 5 §, hänskjuts till socialutredningen för skyndsam behandling i enlighet med de synpunkter vi framfört, samt 3. att avskaffa isoleringsstraffet. (vpk) i (vpk) (vpk) (vpk)