mot · FX02887 · 1974-01-01 00:00:00 — av m. fl. angående den framtida sysselsättningspolitiken. För arbetarklassen och flertalet övriga lönearbetande har sysselsättning och arbetslöshet alltid utgjort grundläggande problem. Den stora materiella kraftutveckling som skett i de kapitalistiska ekonomierna har inte minskat utan ökat problemets aktualitet. Överallt i den kapitalistiska världen råder svåra struktur- och sysselsättningsproblem. I speglas oron inom statsapparaten för de växande problemen i den aviserade parlamentariska utredningen om sysselsättningen. Såväl utanför som i parlamentet kräver läget skärpt klasskamp från de arbetandes sida. Frågan om utredningens inriktning och mål blir därför en viktig intressefråga. Frånvaron av en vetenskaplig, marxistisk analys av sysselsättningsfrågan under kapitalismen har lett arbetarrörelsen till många illusioner och mycken högeropportunism. ville ledande socialdemokrater bekämpa undersysselsättningen inom den stora agrarsektorn med egnahemspolitik på samma sätt som den nationella högern. 1926 dekreterade i boken inför verkligheten att kriser och konjunktursvängningar kunde bemästras med räntepolitik någon socialism behövdes inte. 1930-talets kris spräckte dessa illustioner. Läget framtvingade ett nytänkande, som emellertid hämtade sina teorier från nyliberala ekonomer och inte från någon självständig marxistisk analys. Resultatet blev ännu en illusion, nämligen att arbetslöshet var ett konjunkturproblem, som kunde bemästras med budgetpolitik som motverkade svängningarna. Efterkrigstidens högkonjunktur frambragte illusionen, att arbetslöshetens problem var löst. Det ekonomiska, tillväxttänkandet, främst representerat av , blev högsta mode i den socialdemokratiska ledningen i . Det kompletterades med teser om betydelsen av statsapparatens konsumtion, baserade på tankar från amerikanska ekonomer som Galbraith och Schlesinger. När utvecklingstrenden bröts kring 1965 var ingen beredd på de problem som uppstod. Tvärsigenom de kortsiktiga konjunkturvariationerna efter 1950 hade en envis tendens till ökning i antalet arbetslösa, i behovet av beredskaps- och arkivarbete samt s. k. arbetsvärd gjort sig gällande. Med den klart minskade tillväxten i den totala ekonomiska utvecklingen har dessa symtom brutit ut på allvar. Följden har blivit en anpassning av den politiska terminologin och målsättningen i fråga om sysselsättningen. talar man på officiellt håll inte om det gamla politiska honnörsordet full sysselsättning. Full sysselsättning i Keynes och mening, dvs. antal tillgängliga arbetstillfällen svarande mot något mer än antalet efterfrågade, existerar inte längre. Man tolererar en arbetslöshet och en undersysselsättning, en utslagning av människor och en social degradering av stora kategorier, som skulle betraktats som politiskt oacceptabla . I varje kapitalistiskt system består kapitalet av två delar: det konstanta, som består av råvaror, teknisk utrustning etc., och det variabla, som omsätts i mänsklig arbetskraft. Kapitalismens utveckling åstadkommer en ständig ökning av det konstanta kapitalet i förhållande till det variabla. Det är visserligen endast ur det variabla kapitalet som profit kan utvinnas genom att arbetskraftens bruksvärde är större än dess bytesvärde. Men de kapitalägare som har ett försprång i tekniskt hänseende, dvs. i fråga om det konstanta kapitalets förmåga att öka arbetskraftens bruksvärde, gör en extra profit. Därmed drivs systemet att ständigt öka det konstanta kapitalets andel av totalkapitalet. Detta leder emellertid också till en långsiktig tendens till minskning av profitkvoten. För att motverka detta går kapitalisterna bl. a. i strid med arbetarna och söker hålla tillbaka lönerna. Detta slår emellertid i sista hand tillbaka mot avsättningsmarknaderna och den ekonomiska tillväxten. Vidare leder den stora ökningen i det konstanta kapitalet till att det fordras allt större nyinvesteringar för varje ny arbetsplats. För att öka sysselsättningen, och i många branscher redan för att hålla den stabil, fordras därför en accelererad ökning i det konstanta kapitalet. I kapitalismens tidigare stadier är expansionsmöjligheterna fortfarande betydande. I dess senare stadier sätter begränsningarna in. Möjligheterna att utvidga internationella marknader och utplundra andra folk minskar. Existensen av en grupp socialistiska länder bidrar till denna begränsning. Försöken att kontrollera löneutvecklingen drabbar underlaget för produktionen. som allt större mängd kapital krävs för att bibehålla och öka sysselsättningen, minskar själva tillväxtmöjligheterna. Detta är vad som skett i svensk ekonomi från omkring mitten av . har frågan om vad som i verkligheten hänt i fråga om sysselsättningen livligt diskuterats. Ingen förnekar att det förekommit en genomsnittlig stegring av arbetslösheten. Ingen förnekar heller att en växande proportion av den arbetsföra befolkningen måst sysselsättas i särskild verksamhet under AMS:s eller kommunernas ledning. Från regeringshåll påpekas att denna verksamhet bör ses som lika god sysselsättning som den öppna marknadens arbeten. emellertid förneka att det ofta handlar dels om rena tillfällighetsarbeten, om utbildning som inte leder till anställning, om omskolning blott för att hålla människor i någon skenbar verksamhet, om ren terapi för människor som slagits ut som mindre profitabla från kapitalisternas synpunkt, dels att denna reservarmé utanför den öppna marknaden ofta har sämre rättsställning, otryggare förhållanden och en svagare ekonomisk ställning än genomsnittet bland lönarbetarna. Däremot söker man på regeringshåll överskyla det gradvis växande arbetslöshets- och undersysselsättningsproblemet genom att hävda, att sysselsättningen totalt kraftigt ökat. På denna punkt förekommer oklarheter i det statistiska materialet. Två huvudkällor föreligger: folkräkningarna, som innefattar individuell räkning av alla förvärvsarbetande med mer än halvtid, samt AKU-undersökningarna, som är urvalsundersökningar och även omfattar arbetande med mindre än halvtid. Folkräkningsmaterialet, som allmänt sett är vida säkrare än , visar betydande sysselsättningsökning 19601965 och stagnation eller viss nedgång i sysselsättningen 19651970. Mot detta står , som visar större sysselsättningsökning 1965 1970 än 19601965. 19701973 visar emellertid även stagnation. Regeringen nämner nästan aldrig folkräkningarna utan hänvisar av taktiska skäl enbart till den stora ökningen i AKU-materialet. Mot AKU-materialet kan följande invändningar göras: a. Urvals- och uppräkningsmetodiken har ändrats . Det allmänna intrycket är att förbättringarna i metodik leder till en skenbar höjning av totalsiffran. b. visar större ökning i sysselsättningen under de senaste årens svaga konjunktur än under högkonjunkturen närmast före. Detta är uppenbart orimligt och måste bero på statistiska fel. Om rätt speglat utvecklingen borde en del av det ökade antalet deltidsarbetande påverkat folkräkningarnas resultat i positiv riktning. Så har inte skett, vilket logiskt bör betyda att har fel. En jämförelse mellan AKU-siffror resp. eftersommar 19621972 visar sysselsättningsökning med omkring 1/4 miljon. Hela ökningen faller på kvinnliga deltidsarbetande. Antalet heltidsarbetande har minskat. Summan av källkritiken i fråga om sysselsättningsstatistiken leder närmast till slutsatsen att sysselsättningen totalt stått stilla eller gått något tillbaka efter 1965. Antalet kvinnor i arbete har ökat, männens antal minskat. Kvinnornas sysselsättningsökning har tagit formen av ökat deltidsarbete. Långsiktstrenden i svensk ekonomi är alltså: stagnerande total sysselsättning, stadigt ökande arbetslöshet och undersysselsättning, minskning av industrisysselsättningen och ansvällning av AMS-apparaten. sker an anpassning av den samhälleliga ideologin och det politiska språket. Det talas nu i den socialdemokratiska ledningen inte längre om full sysselsättning utan om balanserad arbetsmarknad. Detta noteras i bankernas konjunkturrapporter med tillfredsställelse och ses öppet som en parallell till utvecklingen i EEC-staterna. På socialdemokratiskt håll söker man nu forma en ny ideologi för att försona lönearbetarna med utvecklingen och svepa den i skenbart progresseiva termer. Man predikar därför tesen om det post-industriella samhället och ser det som naturligt att industrisysselsättningen går tillbaka. Vidare utbreder man tesen om A- och B-laget på arbetsmarknaden. Innehållet i denna tes är i korthet följande: Kapitalet måste öka effektiviteten, kraven ökar då på de arbetande, utslagning sker av allt fler. Den ökade effektivitet som därmed totalt sett skapas kan delvis kanaliseras via staten och användas för att försörja det växande B-laget, dvs. de arbetslösa och utslagna. Denna nya ideologi är farlig för arbetarklassen och folkflertalet. Ekonomiskt betyder den att man accepterar både utslagningen och existensen av ett ständigt växande överskott av arbetskraft utanför den privata sektorns portar. Detta är lönepolitiskt ett allvarligt hot. Politiskt innebär denna ideologi och det samhälle som frambragt den ett stöd åt högerkrafterna. Man accepterar kapitalismens hänsynslöshet. Man uppdelar de arbetande i vad som öppet kallas A- och B-lag. Man försätter en växande del av dem i beroende till statsbyråkratin. Man stöder en reaktionär social värdering av människorna. Mot alla tendenser som gör sig gällande i kapitalismens nedgångsstadium måste arbetarklassen och folkflertalet sätta en självständig socialistisk ideologi. Denna ideologi måste styra deras kamp, särskilt kampen på lång sikt. Inför formuleringen av framtidens sysselsättningspolitik måste därför de arbetande ställa sina bestämda krav mot storfinansen och byråkratin, mot den försonande pessimism som predikas av den socialdemokratiska ledningen. Arbetarklassen och folkflertalet måste kräva ett slut på arbetslösheten, ett upphörande av den ekonomiskt och socialt skadliga omflyttningen, koncentrationen och avfolkningen. De måste kräva infogande i produktionen av alla arbetande på lika villkor och slut på A- och B-lagstänkandet. De måste kräva stopp för utslagningen. De måste gå emot filosofin om det post-industriella samhället. Endast en socialistisk planhushållning, byggd på alla arbetandes breda demokratiska medverkan, kan lösa de problem som kapitalismens allt uppenbarare bankrutt vållar för folkflertalet. Redan innan en övergång till socialismen blir maktpolitiskt möjlig, måste emellertid de arbetandes praktiska erfarenheter av kapitalismens förtryck och degradering ha förmått dem att formulera bestämda intressekrav till försvar för sin ställning. Sådana krav måste ställas i samband med den förestående utredningen om den kommande sysselsättningspolitiken. För att säkra allas rätt till arbete måste bortåt en halv miljon nya arbetsplatser tillskapas. En radikal målsättning för kvinnornas ekonomiska frigörelse höjer detta tal högst väsentligt. Det borde vara uppenbart att ett system med stagnerande sysselsättning, ökande deltid för kvinnor, minskande industri, skärpt utslagning och kategoriuppdelning av de arbetande saknar alla möjligheter att lösa de arbetandes problem. Blir detta system grunden för framtidens arbetsmarknads- och sysselsättningspolitik, kommer denna att bli en alltmer reaktionär faktor i samhället, en faktor anpassad till den allt mäktigare storfinansens behov. Utformningen av den nya sysselsättningsutredningens arbete är ett ansvar. Mot bakgrund av den problematik vi redogjort för i motionen, hemställer vi att som grund för den framtida sysselsättningspolitiken beslutar fastslå följande riktlinjer: Allas rätt till arbete oavsett kön och bosättningsort. Full och effektiv sysselsättning i betydelsen att antalet arbetstillfällen skall vara minst lika stort som antalet personer i arbetsför ålder. Full och effektiv sysselsättning utan flyttningsförluster bör vara målet för vaije län. Slut på regional obalans styrning av alla större investeringar. Heltidsarbeten åt alla kvinnor i arbetsför ålder. Slut på könsrollsbetonad yrkesrekrytering och anställningspolitik. Statliga industrier i framtidsbetonade produktionsgrenar. APfonderna mobiliseras för långsiktig statlig industripolitik. Majoritet för de lönearbetande i statsföretagens beslutsorgan. Speciellt utvecklingsprogram för trafiksektorn och de sociala investeringarna med sikte på att öka kollektivtrafikens kapacitet och motarbeta sociala brister för att därmed öka sysselsättningen. Planmässig, gradvis övergång till mindre energikrävande industristruktur och tillverkningsprocesser med sikte bl. a. på att öka sysselsättningen i förhållande till mängden förbrukad energi. Nationalisering av privata kreditinstitut. Stopp för kapitalexporten och statlig kontroll över kapitalrörelserna mellan och utlandet. Upphävande av A- och B-lagstänkandet i arbetsmarknadspolitiken. Integrering av utslagna och s. k. handikappade i normalt produktionsliv. Förberedande av övergång från produktion och teknik styrd av profiten till produktion och teknik anpassad till den sociala nyttan och folkflertalets behov. (vpk) i (vpk) i