mot · FX021943 · 1974-11-12 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1974:154 med förslag till viss lagstiftning om trafiknykterhetsbrott. Det råder inget tvivel om att alkohol i kombination med trafik är en starkt bidragande orsak till uppkomsten av många trafikolyckor. Antalet trafiknykterhetsbrott har under en följd av år ökat starkt, vilket bl, a. framgår av betänkandet SOU 1970:61 Trafiknykterhetsbrott - Förslag 1970, som delvis ligger till grund för proposition 1974:154. I propositionen föreslås bl. a. en tidsbegränsad lag, som medger viss försöksverksamhet med rutinmässiga utandningsprov som skall tas på motorfordonsförare vid i förväg beordrad trafikkontroll, trafikolyckor och vissa trafiköverträdelser. Vidare föreslås vissa ändringar i straffbestämmelserna samt att även legitimerad sjuksköterska skall få behörighet att ta blodprov. En rad invändningar har riktats mot förslaget. Det har från skilda håll framhållits att rutinmässiga utandningsprov måste betraktas som ingrepp i den personliga integriteten, att det kommer att bli en belastning för polisen i förhållande till allmänheten och att både polis och trafikanter åsamkas nya kostnader och besvär. Erfarenhetsmässigt räknar många också med att fler trafikanter än tidigare obefogat kommer att utsättas för en blodprovstagnings obehag och övriga konsekvenser. Dessa invändningar saknar inte saklig grund, men undertecknade motionärer anser sig dock kunna tillstyrka propositionen i denna del. De olägenheter som är förknippade med förslaget väger inte tyngre än de fördelar som kan uppnås från preventiv och allmän trafiksäkerhetssynpunkt. Syftet med den föreslagna rutinkontrollen måste vara att den ökade möjligheten för upptäckt skall avhålla från bilkörning efter alkoholförtäring. Vi finner det synnerligen tveksamt om ett utandningsprov kan karakteriseras som ett större ingrepp i den personliga integriteten än exempelvis sedvanlig kontroll av körkort och bilens trafikduglighet. Det som kommer att ske är att kontrollen av fordonets trafikduglighet vidgas till att avse även föraren, vilket måste betraktas som nog så viktigt. Det är emellertid av stor betydelse att rutinproven genomförs med försiktighet och omdöme och att man så långt detta är möjligt minskar testens felmarginaler. Detta kan bl. a. ske genom att man införskaffar och använder sig av apparatur som ger största möjliga exakthet. Under den föreslagna försöksperioden bör man som alternativ till nuvarande Alcotestmetod också använda sig av s. k. kvantitativa utandningsapparater, som ger noggrannare analys av utandningsluften och därmed bättre uppfattning än Alcotest (prop. 1974:154 s. 8). En viss felmarginal torde knappast kunna undvikas vilken testapparatur som än används. Vi finner det mot den bakgrunden inte mer än rätt och rimligt att personer som underkastas blodprovstagning, med all den irritation och olägenhet detta innebär, och som därefter frias från misstanke efter blodprovsanalys ersätts för kostnader enligt samma ekonomiska grundval som vid vittnesinställelse. Såvitt vi kan bedöma kan sådan ersättning icke garanteras. Några särskilda bestämmelser om ersättning till person som felaktigt misstänks för otillåten alkoholhalt i blodet finns icke. Det som närmast kan åberopas är bestämmelserna i kungörelsen 1969:590 om ersättning vid förundersökning i brottmål. Enligt denna kungörelse kan den som hörs under förundersökning i brottmål erhålla ersättning av allmänna medel enligt vittnesersättningskungörelsen 1 §. Dock kan enligt 2 § i samma kungörelse ersättning inte utgå om det finns särskild anledning misstänka att den hörde är skyldig till brottet eller medverkat därtill eller om det i övrigt med hänsyn till den hördes förhållande till saken inte är skäligt att ersättning utgår. Vi anser inte att dessa formuleringar ger betryggande garantier på det område som här åsyftas. Utandningsprovet kan ge skäl för särskild anledning misstänka trafiknykterhetsbrott, även om ett senare blodprov visar sig vara friande. Vi hemställer därför om utarbetande av särskild lagtext för att tillgodose rättvisekraven på detta område. I propositionen föreslås vissa ändringar när det gäller strafibestämmelserna för trafiknykterhetsbrott. Vi har inga invändningar att göra mot den justering i lagtexten som gör att det s. k. tillbakaräkningsproblemet försvinner, dvs. att ansvar för trafiknykterhetsbrott inträder inte bara om promillegränsen uppnås under själva körningen, utan även om den uppnås först efter körningen under förutsättning att den alkoholförtäring som skett färe färdens slut lett till att blodalkoholhalten under eller efter färden uppnått den promillegräns som gäller för brottet. Den nuvarande möjligheten att snabbt konsumera sprit strax före bilkörning men ändå undgå ansvar genom att alkoholkurvan inte hinner uppnå maximum innan bilfärden är avslutad försvinner därmed. Vi ifrågasätter däremot det fortsatta användandet av frihetsstraff när det gäller trafiknykterhetsbrott. Det finns i detta sammanhang anledning att aktualisera den frågan. I propositionen avstår statsrådet från att gå in på den frågan i vidsträcktare bemärkelse utan begränsar argumentation och förslag att gälla endast den s. k. tillbakaräkningsfrågan. påpekade i sitt betänkande (SOU 1970:61) att rattfylleristerna utgör av dem som intas i fängelserna och att detta klientel i genomsnitt tar av anstaltsplatserna i anspråk. utdöms i vårt land mer än 4 000 frihetsstraff för trafiknyk Trots detta ökar det faktiska antalet sådana lagöverträdelser. framhöll i det tidigare nämnda betänkandet att i stället för frihetsstraff böter ofta är en lämplig sanktionsform och drog också den slutsatsen att bötesstraff haren väl så stark allmänpreventiv effekt som frihetsstraff. Det kostar dessutom staten att förvara de cirka 4 000 som döms till frihetsstraff i detta sammanhang. Ofta handlar det om personer som vid en fängelsedom får sådana personliga problem att straffet får en dubbelt förödande effekt - stjälper i stället för hjälper. De lagöverträdelser det här handlar om har ofta karaktären av tillfallighetsbrott, varför såväl böter som villkorlig dom med skyddstillsyn torde vara kännbart nog och därför skulle kunna användas i större utsträckning än . Mot den bakgrunden finnér vi det vara motiverat att man som ett första steg mot ett radikalt nytänkande på detta område stadgaratt endast böter utdöms när alkoholkoncentrationen uppgår till 0,5 men ej till . Med hänvisning till det ovan anförda föreslås 1. att hemställer om utarbetandet av sådan lagtext att person, som underkastas blodprov vid misstanke om rattfylleribrott men ej är skyldig därtill, ersätts för kostnader och olägenheter som uppkommit i samband därmed, 2. att uttalar sig för att utandningsapparaturmed minsta möjliga felmarginal kommer till användning vid den föreslagna försöksverksamheten och att perioden också används till att pröva nya och säkrare metoder, 3. att beslutar att förslag till lagändring i lagen 1951:649 om straff för vissa trafikbrott får följande lydelse: Propositionens förslag Motionärernas förslag 2 mom. Är det ej styrkt, att förare 2 mom. Är det ej styrkt, att förare av motorfordon eller terrängmotor- av motorfordon eller terrängmotorfordon eller av traktor med släpfor- fordon eller av traktor med släpfordon var så påverkad, som i 1 mom. don var så påverkad, som i 1 mom. första stycket sägs, men har han fört första stycket sägs, men har han fört fordonet efter att ha förtärt starka fordonet efter att ha förtärt starka drycker i sådan mängd att alkohol- drycker i sådan mängd att alkoholkoncentrationen i hans blod under koncentrationen i hans blod under eller efter färden uppgick till 0,5 men eller efter färden uppgick till 0,5 men Propositionens förslag Motionärernas förslag ej till , dömes till böter, ej till , dömes till böter, dock lägst tio dagsböter, eller fäng- dock lägst tio dagsböter. (vpk) (vpk) (vpk) i