mot · FX021776 · 1974-04-23 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1974:83 med förslag till lag om ändring i vattenlagen (1918:523), m. m. Maj:ts proposition 1974:83 föreslås bl. a. att vattenlagens ersättningsbestämmelser anpassas till den antagna nya expropriationslagstiftningen. Enligt propositionen skall ersättningarna i vattenmål därmed fortsättningsvis bestämmas enligt marknadsvärdeprincipen. Lagtexten är - som alltför ofta - luddig och svårtillämpbar. Erforderliga utredningar har icke utförts, och rättstillämpningen är oklar. Vid sidan av dessa formella anmärkningar står de principiella. Den nya expropriationslagstiftningens ersättningsregler utsattes för hård och entydig kritik, bl. a. från moderata samlingspartiet. Att nu anpassa även vattenlagen till de kontroversiella ersättningsreglerna i expropriationslagstiftningen kan inte vara rimligt. Propositionens syfte är uppenbarligen att få en gemensam och övergripande terminologi för expropriationsärenden, bl. a. genom marknadsvärde och presumtionsregel. Prövning av marknadsvärde vid tätortsexpropriation är dock inte likvärdig med prövning av marknadsvärde i vattenmål i svensk glesbygd. I realiteten är detta s. k. marknadsvärde i det senare fallet lika med noll. Ersättningsreglerna i vattenmål bör därför även fortsättningsvis utformas med utgångspunkt i de speciella förutsättningar som råder vid vattenmål. De olika faktorer som skall prövas i vattenmålen är så särpräglade och svåra att generellt ersätta att varje schablonersättning enligt en otydligt formulerad marknadsvärdeprincip leder till felaktiga belopp. Penningersättningen måste bl. a. relateras till faktorer av följande slag: o olägenhet beträffande båtfart, o fiskeskada, o stängselbesvär, o avloppsbesvär, o olägenhet för brunnar, o olägenhet för bryggor, o olägenhet genom försvårad virkesutdrivning m. m. Det blir uppenbarligen vilket också lagrådet framhållit - mycket svårt att i vissa lägen tillämpa lagförslaget. Vi citerar ett längre avsnitt ur lagrådets utlåtande: Marknadsvärdeprincipen och presumtionsregeln infördes med nya regler om expropriation för tätbebyggelse och om värdestegringsexpro Det huvudsakliga syftet med reform var att dämpa prisstegringen på mark och hindra, att kommunerna vid expropriation för tätbebyggelseändamål behövde ersätta värden som uppstått till följd av samhällets egna insatser och hade samband med tätbebyggelseutvecklingen. Det är klart att denna inriktning på tätbebyggelseförhållanden kom att prägla de nya reglerna. Den definition av marknadsvärdet som angavs i motiven till lagändring, näniligen det pris1 Södr en fastighet sannolikt skulle betinga vid försäljning på öppna marknaden, leder också tanken till sådana förhållanden där det verkligen finns en marknad för fastigheter av det slag som är i fråga tätbebyggelsefallen. Såsom påpekats under remissbehandlingen i nu förevarande lagstiftningsärende rör emellertid vattenmålen i regel helt andra förhållanden. En tillämpning efter orden av marknadsvärdeprincipen, sådan den angivits enligt det sagda, skulle säkerligen i glesbygdsförhållanden ofta kunna leda till att någon ersättning knappast alls skall utgå. Detta är dock tydligen ingalunda meningen. Av motiven till reform framgår, att marknadsvärdeprincipen ej såsom själva ordet antyder är uttryck för en värderingsmetod, närmast jämförlig med den allmänt brukade s. k. ortsprismetöden, Utan i stället är avsedd att änge målet för värderingen vad söm Skall ersättas ~ utan att precisera vilka metoder som skall användas för att nå detta mål (prop. 1971:122 s. 171). Enligt uttalande av föredragande statsrådet skulle domstolarna få "större frihet att för varje särskilt fall utnyttja de värderingsmetoder som med största sannolikhet leder till rättvisande resultat". Det framgår också, att värderingen i fråga om sådana fastigheter för vilka det kan vara svårt att fastställa en allmän prisnivå huvudsakligen får bygga på avkastnings- och produktionskostnadskalkylerfprop. lanslutning till vissa exemplifierade fall görs vidare uttalanden som går ut på att en fastighetsägare i den mån han ej erhåller kompensation genom löseskilling kan få gottgörelse i form av annan ersättning. Detta skulle gälla t. ex. fall, dä någon nödgas lägga ned eller flytta en rörelse eller då någon går förlustig en särskild anläggning och det uppskattade marknadsvärdet inte täcker den förlust som motsvarar kostnaderna för en ny likvärdig anläggning där verksamheten kan bedrivas i fortsättningen (prop. 1971:122 s. 173 och 174). Innebörden av dessa uttalanden ter sig visserligen något oklar med hänsyn till den fastslagna principen, att de tre olika ersättningsarterna löseskilling, intrångsersättning och annan ersättning skall hållas isär och att skador inte får föras över från den ena ersättningsarten till den andra (prop'. 1971:122 s. 171). Problem av detta slag torde emellertid få lösas i rättstillämpningen. Av intresse för frågan liksom för nu förevarande sammanhang över huvud är särskilt det allmänna uttalandet lagstiftningsärende, att en ersättningsregel som vilar på principen om rätt till ersättning för fastighetens marknadsvärde i många fall torde leda till i stort sett samma resultat som då gällande rätt (prop. 1971:122 s. 172). Vi delar lagrådets tveksamhet. Med all respekt för det arbete som nedlagts vid förarbetet till lagförslaget tillåter vi oss att konstatera att det helt nyskrivna kapitel 9 i lagförslaget, i vilket ersättningsfrågorna regleras, skulle kunna få följande alternativa lydelse: "Ersättning skall utgå efter vad som synes skäligt. Vid expropriationslagstiftningens skärpning genom riksdagsbeslut och 1972 kritiserade bl. a. moderata samlingspartiet den helt nya s. k. presumtionsregeln. Denna innebär ju att en fastighets värde godtyckligt kan reduceras, och den ålägger fastighetsägaren en helt orimlig bevisbörda. När vattenlagutredningen framlade sitt betänkande innehöll detta en rad av de förslag som återfinns i lagtexten men icke något förslag om presumtion. Departementschefen har inför remissarbetet och i förberedelsearbetet för nu presenterad proposition aktualiserat frågan. Lagrådet är starkt kritiskt på denna punkt och framhåller: Regeln har visserligen införts över hela linjen inom expro priationslagstiftningen och annan därmed besläktad lagstiftning men gäller inte på fastighetsbildningslagens område. Det vill synas som om frågan om dess betydelse inom VL:s område bort undersökas närmare. Förslaget att nu göra presumtionsregeln tillämplig även här väcker betänkligheter. Möjligen kan dock regeln tänkas få så pass ringa praktisk betydelse på VL:s område att uppkommande problem utan väsentlig olägenhet kan överlämnas åt rättstillämpningen. Lagrådet anser sig därför ej böra motsätta sig förslaget. Vi ifrågasätter propositionens förslag att ändringarna i vattenlagen i den händelse antar lagförslaget skall träda i kraft . Rimligen bör icke ett ev. ikraftträdande ske förrän tidigast . Mot det framlagda lagförslaget kan riktas starka såväl formella som principiella invändningar. Under remissarbetet framfördes från många remissinstanser skarp kritik. Vi instämmer i de sammanfattande värderingar som redovisas i propositionen (s. 70) av det av kommun lämnade remissvaret: Expropriation sker för allmänna behov medan tvångsingripanden enligt VL ofta sker för att tillgodose lukrativa intressen. Dessutom saknas de för exproriationsmålen karakteristiska markvärdestegringsproblemen. Den bärande principen att ingen bör drabbas av ekonomisk förlust på grund av att hans egendom tvångsvis tas i anspråk har kommit till uttryck i nuvarande ersättningsbestämmelser i och fungerar enligt kommunens mening tillfredsställande. Kommunen står därför främmande för en ändring av gällande regler. Vi instämmer i dessa värderingar och ställningstaganden och förordar att avslår propositionens lagförslag och hemställer att nytt lagförslag föreläggs . Med hänvisning till vad som i motionen anförts hemställs att med avslag på propositionen 1974:83 hos Kungl. Maj:t begär nytt lagförslag ang. ändring i vattenlagen varvid de i motionen framförda synpunkterna beaktas.