mot · FX021922 · 1974-11-07 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1974:150 angående riktlinjer för bostadspolitiken m. m. De begränsningar av möjligheterna till bostadsbyggande på landsbygden med statliga bostadslån som gäller saknar uppenbart underlag såväl i allmänhetens värderingar som i samhällets riktlinjer för planeringsarbetet. har blickarna kommit att riktas på vissa fall där statligt bostadslån nekats sökande på grunder som direkt står i strid mot det allmänna regionalpolitiska målet. I propostionen 1974:150 har bostadsministern (s. 414) dröjt vid dessa problem och bland annat hänvisat till uttalande av (SU 1964:42) där det bl. a. framhölls att vid bedömningen av ansökan om statligt bostadslån borde kreditriskerna vägas mot lånesökandes skäliga intressen. Prövningen fick enligt statsutskottet inte bli så snäv att bostadsbyggandet på landsbygden systematiskt missgynnades. Det kan med fog ifrågasättas om inte behandlingen av åtskilliga kreditärenden ändå stätt i strid mot detta allmänt hållna mål. Orsaken härtill har naturligtvis varit frånvaron av ett entydigt mål beträffande bostadsbyggandets lokalisering. Vårriksdagen 1974 har , efter ett initiativ av civilutskottet, (CU 1974:14, s. 6) uttalat sig för en anpassning av låneprövningsreglerna till de ändrade planeringsförutsättningar som föreligger i och med att även glesbebyggelsen skall ha föregåtts av en planmässig planering av kommunerna. Mot denna bakgrund finns inte något att invända mot förslaget i propositionen 150 om att reglerna för kreditriskprövning också skall anpassas till den nya planeringsförutsättningen. Denna bedömning bör kommunerna genomföra redan i samband med prövningen av bebyggelsens lämplighet. Även om det kan invändas att kommunernas övertagande av den reella kreditrisken innebär en övervältring av ett kostnadsansvar från stat till kommun, måste förändringen i detta sammanhang accepteras. Eftersom kommunen har huvudansvaret för planeringen av bebyggelsen inom sitt område, har den självfallet också de bästa möjligheterna att värdera kreditriskerna och väga dessa mot det mål för utveckling av kommunens skilda delar som bör ligga till grund för kommunens planeringsbeslut. Trots denna nya syn på bostadslånegivningen kan vissa problem dröja kvar i genuina glesbygder i skogslänen. Det gäller bygder där det föreligger svårigheter att erhålla en kredit som ligger under det statliga lånet. För dessa bygder förordar bostadsministern särskilda fördjupningsregler, med innebörden att om lånesökande inte kan få underliggande kredit upp till statslånets nedre gräns, bör bostadslånet kunna fördjupas så att bottenlån och bostadslån tillsammans uppgår till av pantvärdet. Även om tidigare beslutat att såväl statshypotekskassan som Bofab bör äga rätt att avlyfta byggnadskreditiv utanför s. k. hälsovårdstätort, har svårigheter dröjt kvar när det gällt att erhålla tillräckligt stora bottenlån. Detta förhållande är självklart otillfredsställande och innebär en diskriminering av bostadsbyggandet i glesbygd som inte kan tolereras och som inte står i samklang med samhällets allmänna mål att upprätthålla boendet och en rimlig servicestandard också i landets glesbygder. Förslaget om att särskilda fördjupningsregler skall gälla är alltså en förutsättning för bostadsbyggande i glesbygd. Bostadsministern föreslår i propositionen att lår uppdraget att närmare ange de orter där de särskilda fördjupningsreglerna skall gälla. Eftersom kommunerna har det huvudsakliga ansvaret för kreditrisken i samband med bostadslånegivningen, och med hänvisning till de ändrade planeringsförutsättningar som civilutskottet åberopat i sitt utskottsinitiativ från vårriksdagen, förefaller det inte finnas behov av att uppdra åt att närmare ange och katalogisera de orter där särskilda fördjupningsregler skall gälla. Ett dylikt förfarande kan t. o. m. tolkas som en inskränkning i den kommunala självbestämmanderätten, som i övrigt tillmäts en central roll i sammanhanget. Det måste vara fullt tillräckligt för att uppfylla intentionerna i propositionen 150, om uppdraget till begränsas till att man anger de kommuner där de särskilda fördjupningsreglerna skall gälla. Vägledande bör därvid vara de erfarenheter och möjligheter att erhålla bottenlån som föreligger. Med hänvisning till det anförda hemställs att vid behandlingen av propositionen 1974:150 beslutar att i skrivelse till Kungl. Maj:t uttala att bostadsbebyggelse i glesbygd skall ske på samma reella lånevillkor som i tätort och att Kungl. Maj:t i anledning därav uppdrar åt att närmare ange de kommuner där särskilda fördjupningsregler för statligt bostadslån skall gälla. . ÅSLING (c) PER () ()