mot · FX021191 · 1974-01-26 00:00:00 — om en socialekonomisk utredning. Samhällets utgifter för sociala ändamål fortsätter att stiga snabbt. 1974 stiger det totala årsbeloppet för forsta gången , vilket innebär att av bruttonationalprodukten användes för sociala ändamål i vid bemärkelse. har utgifterna för den sociala tryggheten fördubblats eller, räknat i fast penningvärde, ökat . Deras andel av bruttonationalprodukten har vuxit med en fjärdedel, från . Socialpolitikens individuella effekter står långt ifrån i proportion till kostnadsökningen. Tvärtom har många av de medborgare som är beroende av samhällets socialpolitiska insatser - vilket i någon form och i något sammanhang är huvuddelen av befolkningen - fått se sin standard sjunka trots ökade sociala förmåner. Ökade bidrag har långt ifrån för alla hållit jämna steg med stigande skatter och orimliga bostadskostnader eller med de fortlöpande prisstegringarna på nödvändiga konsumtionsvaror. För många har tillkommit arbetslöshet. Den utslagningsprocess som finns inbyggd i det moderna samhället och det moderna arbetslivet med dess hårda prestationskrav - som vi ännu inte funnit medel att verksamt motarbeta - drabbar allt fler. Välfärdssamhället är alls inte färdigt. Angelägna sociala behov återstår att tillgodose, och nya problem tillkommer ständigt. Mot bakgrund av den ovan refererade kostnadsutvecklingen och med vetskap om den alltmer utbredda insikten att en fortsatt skärpning av skattetrycket inte är möjlig och för övrigt bara skulle skapa ytterligare nya sociala problem - finns det anledning att med allvar fråga sig hur tillräckliga resurser skall kunna avdelas för det nödvändiga, fortsatta reformarbetet. Från moderat håll har ofta framhållits att kvarstående och nytillkommande sociala behov måste tillgodoses mindre genom i förhållande till samhällets totala tillgångar ökad resurstilldening än genom effektivare resursanvändning. Ingenting finns att ändra i den satsen, snarare har dess giltighet förstärkts av de allra senaste årens kostnadsutveckling. Frågan om förbättring av den sociala tryggheten och dess finansiering blir från denna utgångspunkt en fråga om prioritering. Det är inte svårt att visa att förebyggande och rehabiliterande åtgärder kan vara självfinansierande eller t. o. m. direkt lönsamma för samhället. Det är känt att vissa rehabiliteringskliniker kan visa att de patienter med skilda handkapp som kunnat återföras till ett normalt arbetsliv - även om de är en minoritet av samtliga behandlade - med skatten på inkomster, som de utan vårdinsatsen aldrig skulle ha haft, bekostar hela verksamheten, även för dem som aldrig kommer så långt att de själva kan göra en produktiv insats. Sannolikt gäller detta förhållande nästan genomgående för t. ex. de kommunala alkoholpoliklinikerna. Humanitära och samhällsekonomiska skäl talar lika entydigt för en hög prioritering av förebyggande och rehabiliterande åtgärder. Även mycket stora belopp bör kunna tillföras dessa områden i vetskap om att utgiftsposterna i statens eller kommunernas budget motsvaras av en pluspost i en total samhällsekonomisk kalkyl. Men det bör vara möjligt att gå väsentligt längre då det gäller att bedöma de sociala utgifternas samhällsekonomiska effekter. Enighet tycks råda om att den nuvarande stagnationen i samhällsekonomin kan hävas endast med hjälp av bl. a. en väsentligt ökad inhemsk efterfrågan på varor och tjänster. Det förhållandet att hushållssparande - i den mån man kan lita på de osäkra beräkningarna - fördubblats betraktas som en konjunktur-och sysselsättningspolitiskt negativ företeelse. Det gäller att minska sparandet och öka konsumtionen. För en moderat samhällssyn ter det sig ytterligt främmande att försöka förmå människorna att minska sitt sparande. Spararen bör ha rätt att känna att han med sitt sparande gör en samhällsnyttig insats i stället för att som fä höra att han närmast är en konjunktursabotör som bär en stor del av skulden för arbetslösheten. Likaså ter det sig motbjudande att försöka stimulera till ökad konsumtion hos grupper som redan har del i en konsumtionsstandard som är bland de högsta i världen. Det är för övrigt ingalunda säkert att det alls är möjligt att med stimulansåtgärder radikalt ändra det delvis nya sparande- och konsumtionsmönster som utbildats . I den mån det ökade hushållssparande! bottnar i oro för framtiden i ett samhälle där sysselsättning och ständigt stigande standard alls inte ter sig lika självklara längre som , får man nog räkna med att den oron sitter mycket djupt efter de senaste årens upprepade chocker - nu senast oljekrisen. Därtill kommer att den unga generation som från tonåren starkt reagerat mot vad de uppfattar som en överkonsumtion i prylsamhället" nu börjat nå den ålder då de uppträder som ekonomiskt självständiga konsumenter. Vi bör sannolikt räkna med att den ungdomen i stor utsträckning blir sina ideal trogen och inte blir så lätt att locka till vad de upplever som överkonsumtion. Helt annorlunda skulle det vara om just det ökade hushållssparande!, som betraktas som närmast hindersamt, kunde vändas till ett medel att öka konsumtionen hos grupper som har en klar underkonsumtion. Sådana grupper finns förvisso i vårt samhälle: handikappade, många pen sionärer, ett stort antal barnfamiljer, för att bara nämna några av de största och hårdats pressade kategorierna. Socialpolitiken har till stor del en inkomstutjämnande effekt, ett av dess huvudsyften är att överfora inkomster från bättre till sämre ställda grupper. Progressiv skatt och sociala bidrag är och har varit instrumenten för denna verksamhet. Det är relativt okomplicerade och lätthanterliga metoder, låt vara att inkomst- och skatteutvecklingen gjort att transfereringar av även mycket stora bruttobelopp fått allt mindre nettoeffekt. Att med socialpolitiska metoder omvandla kapitalbildning hos en grupp - det ökade enskilda sparandet bland bättre situerade - till inkomstförstärkning och konsumtionsökning hos en annan grupp är inte lika enkelt. Men omöjligt bör det inte vara. Statsbudgeten och det allt större offentliga sparandet bör kunna fungera som omväxlingsstationer. 1 stället för att uppmana de enskilda människorna att spara mindre kan den ökande enskilda kapitaltillströmningen - i den mån den bedöms som för tillfället för stor - balansen med ett minskat offentligt sparande, framför allt i ATP-systemet. De medel som därigenom frigörs från den offentliga kapitalbildningen kan i viss utsträckning via statsbudgeten sättas in i konsumtionsfrämjande åtgärder, styrda direkt till de grupper vilkas konsumtionsstandard är alldeles för låg. Därmed uppnås den önskade konjunkturpolitiska effekten på ett socialt försvarbart sätt och utan behov av ytterligare skattehöjningar. Från moderat håll har t. ex föreslagits att pensionstillskotten till vissa folkpensionärer skall finansieras med AP-medel. Mot förslaget har invänts att en sådan åtgärd skulle minska det totala sparandet i landet och därmed försvaga samhällsekonomin. Den invändningen gäller inte längre då den konjunkturpolitiska strävan går ut på att begränsa sparandet och öka konsumtionen. skulle alltså en avsedd och önskvärd konjunkturpolitisk effekt kunna nås som miljardbelopp i budgeten skulle frigöras att användas till konsumtionsstimulerande åtgärder just där en ökad konsumtion är angelägen av sociala skäl. Mot detta resonemang kan invändas att det endast är i tider då samhällsekonomin behöver stimuleras som en transferering av sparandet till socialpolitiskt motiverad konsumtionsökning kan bli samhällsekonomiskt gynnsam. Men med en långsiktig planering av reformarbetet i nära samband med konjunktur- och sysselsättningspolitiken bör det vara möjligt att sätta in nya sociala reformer på sådant sätt och att i varje fall den samhällsekonomiska initialeffekten passar in i det avsedda konjunkturpolitiska mönstret. Om det skall bli möjligt att bereda utrymme för nödvändiga nya sociala reformer måste socialpolitiken utformas och infogas i den totala samhällsekonomin på sådant sätt att den blir en positiv faktor även i totalekonomin. Socialpolitiken måste själv i avgörande grad medverka till att totalutgifterna för sociala ändamål kan tillåtas växa utan att dessa utgifters andel i bruttonationalprodukten också växer. Det har länge rått enighet om att samhällets mycket stora utgifter för bekämpning av arbetslöshet måste ses i ett totalekonomiskt sammanhang; den produktions- och tillväxtfrämjande effekten är viktigare än utgifterna i och för sig. Det är hög tid att börja se hela socialbudgeten i samma perspektiv. Vår kunskap om social utgifternas samhällhällsekonomiska betydelse är otillräcklig. Därav följer också brister i planeringen och utformningen av reformarbetet. Mycket talar för att många reformer med minst lika goda rent socialpolitiska resultat skulle ha kunnat utformas på ett för hela samhällsekonomin gynnsammare sätt än som ofta skett, varigenom socialpolitiken skulle kunnat ge betydande bidrag till sin egen finansiering. De komplicerade socialekonomiska sammanhangen bör förutsättningslöst och allsidigt utredas i syfte att placera in hela socialpolitiken i ett totalekonomiskt sammanhang. En sådan utredning kan lämpligen göras av den sittande socialutredningen. Med hänvisning till det anförda hemställer jag att hos Kungl. begär tilläggsdirektiv till socialutredningen om en allsidig utredning angående socialpolitikens samhällekonomiska betydelse, syftande till att bereda utrymme för ett fortsatt socialt reformarbete.