mot · FX021602 · 1974-02-07 00:00:00 — av i m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1974:20 med förslag till ny lagstiftning om kriminalvård i anstalt m. m. Kriminalpolitiken skall vara inriktad på att dels ge människor skydd mot brott och dels hjälpa dem som begått brott att återanpassa sig till samhällets gemenskap. Vid behandlingen av den som begått brott är det av största vikt att individuellt anpassade åtgärder används. Dessa skall syfta till att bygga upp självförtroendet och stärka den enskildes känsla av ansvar för sina handlingar. har fattat beslut om tämligen genomgripande reformer på kriminalvårdsområdet. Syftet med dessa har varit att genom adekvata behandlings- och stödåtgärder öka möjligheterna för den som begått ett brott att återgå till normala förhållanden inlemmas i samhälle och arbetsliv. Det har i samband med de nämnda besluten uttalats att rehabiliteringsarbetet i de flesta fall har den största utsikten att lyckas om det sker genom åtgärder inom ramen för frivården. Detta är naturligt, eftersom den avskärmning från samhället som intagning i anstalt innebär leder till att normala relationer till arbetsliv, fritidsaktiviteter, anhöriga och vänner försvåras. Det är svårt att inom anstaltssystemets ram med framgång förbereda den intagne för ett liv ute i samhället. Skyddsaspekten gör dock att man i viss utsträckning måste bedriva kriminalvård i anstalt. Den beslutade kriminalvårdsreformen, som bl. a. innebär en ökad integrering av anstaltsbehandling och frivårdande åtgärder, bör dock om tillräckliga resurser ställs till förfogande kunna innebära väsentliga förbättringar i förhållande till nuläget. Det förslag till lag om kriminalvård i anstalt som förelagts kan delvis ses som en uppföljning av tidigare beslutade reformer. Det är vår förhoppning att denna lag skall innebära väsentligt ökade möjligheter för de intagna att få tillgång till adekvata behandlingsåtgärder och att ett ökat utrymme skall ges för personlighetsutveckling och uppbyggande av ett självförtroende. Även om behandlingslagen i viss utsträckning slår fast de intagnas rättigheter och ökar dessa måste man vara medveten om att anstaltsmiljön inte kan förbättras enbart genom lagstiftningsåtgärder av denna karaktär. Grundläggande för att ett positivt behandlingsklimat skall finnas på anstalterna är att man visar respekt för den intagne som individ och att goda relationer kan skapas mellan personal och intagna. Detta ställer givetvis höga krav på personalen. Det är därför ytterst angeläget att man vinnlägger sig om att ge personalen en för sin svåra arbetsuppgift lämplig Likaså måste man inrikta sig på att få personal som har intresse och handlag för att arbeta med människor och som har sådan psykisk stabilitet att de orkar med den även för personalen svåra arbetsmiljö som en kriminalvårdsanstalt är. Lämplig personal är av stor betydelse för stämningen på anstalten, och behovet av restriktioner och tvångsåtgärder skulle därigenom minska. En annan åtgärd som är av stor vikt för ett gott behandlingsresultat är, som också departementschefen påpekar, att den intagne skall stimuleras att i så stor utsträckning som möjligt själv medverka aktivt vid planläggningen av anstaltsvistelsen och den därefter följande vården i frihet. Vi hälsar med tillfredsställelse att detta klart har kommit till uttryck i föreliggande lag. Vi har i annat sammanhang krävt att den som är intagen i anstalt skall erhålla marknadsanpassad lön för det arbete som utförs. bedrivs försöksverksamhet inom en anstalt i . Erfarenheterna av denna talar för att detta system bör införas inom hela anstaltsväsendet. Genom en rimlig betalning för utfört arbete ökas självförtroendet och känslan av egenvärde. Möjligheterna att träna sig i ekonomisk planering, att bidra till anhörigas försörjning och att ha ett bättre ekonomiskt utgångsläge vid frigivningen är av stor betydelse. En övergång till marknadsanpassade löner bör kunna ske inom ramen för föreliggande förslag till behandlingslag. I lagförslaget jämställs arbete och studier. Det system för arbetsersättning och ekonomiska bidrag till dem som studerar leder ibland till konflikter mellan de intagna, eftersom dessa under anstaltsvistelsen får relativt olika ekonomisk standard. Denna typ av konflikter skulle sannolikt förstärkas ytterligare i ett genomfört system med marknadsanpassade löner. För att undvika konflikter på grund av stora skillnader i ekonomisk ställning och för att ge de intagna som bedriver studier ett likvärdigt ekonomiskt utgångsläge med dem som arbetar bör även de studerande få en högre ersättning. Detta skulle lämpligen kunna ske genom att de regler som tillämpas vid omskolning i den öppna arbetsmarknaden används även vid studier i samband med behandling i kriminalvårdsanstalt. I föreliggande proposition angående kriminalvård i anstalt föreslås bl. a. ökade möjligheter till arbete och studier utanför anstalten, liksom föreskrifter om samarbete mellan kriminalvårdens olika organ samt mellan dessa och andra samhällsorgan. Det är också positivt att permissionsreglerna blivit generösare och möjligheterna till kontakt med yttervärlden förbättrats. Vi delar i stort de bedömningar som departementschefen gjort i propositionen. De invändningar som kan göras rör inte så mycket lagens innehåll som dess utformning. Ett flertal paragrafer har enligt vår mening fått en alltför vag utformning. Detta kan komma att resultera i en betydande rättsosäkerhet. Formuleringar som så långt möjligt, lämpligen, i skälig omfattning, om ej hinder möter lämnar på ett otillfredsställande sätt utrymme för godtycke vid tillämpningen. Det finns under sådana omständigheter uppenbara risker för att den lagstiftning sorn syftar till att förbättra förhållandena för de intagna och öka deras möjligheter till aktivitet och utveckling i stället kommer att skapa en misstämning och irritation, vilket kan försvåra rehabiliteringen och försämra behandlingsklimatet på anstalterna. I 10 § andra stycket sägs: Har intagen behov av undervisning eller utbildning eller av medicinsk-psykologisk eller annan särskild behandling skall sådan beredas honom om det kan ske med hänsyn till anstaltstidens längd och den intagnes förutsättningar. I de fall där behov av medicinsk-psykologisk eller annan särskild behandling föreligger måste denna enligt vår mening tillgodoses, även om det är fråga om en relativt kort anstaltsvistelse. Om det inte finns möjlighet att slutföra behandlingen under anstaltsvistelsen bör den planeras så att den kan fullföljas efter utskrivningen. Detta gäller även om behov av utbildning, arbetsvärd eller liknande föreligger. Vad som här avses med begreppet den intagnes förutsättningar framgår heller inte. De inskränkningar i rätten till vård- och utbildningsinsatser som görs i 10 § andra stycket under hänvisning till anstaltstidens längd och den intagnes förutsättningar bör enligt vår mening utgå. Paragraf 13 behandlar de intagnas möjligheter till fysisk träning och utomhusvistelse. Intagen skall enligt paragrafens andra stycke ha möjlighet att vistas utomhus , om ej hinder möter. Med hänsyn till den stora betydelse som utomhusvistelse torde ha såväl för den fysiska hälsan som för det psykiska välbefinnandet måste det vara en oinskränkt rätt för de intagna att få vistas utomhus om de så önskar. Uttrycket om ej hinder möter bör därför kunna utgå ur lagtexten. Den del av lagförslaget som varit föremål för mest diskussion i massmedia och bland de intagna och även mött en splittrad remissopinion är de regler som berör inneslutning i enrum. Den föreslagna lagen innebär vissa förbättringar genom att den något begränsar möjligheterna till inneslutning i enrum. Departementschefen understryker i den allmänna motiveringen att inneslutning i enrum måste betraktas som en extraordinär åtgärd, som endast får tillgripas när inga andra möjligheter återstår för att lösa den situation som aktualiserat åtgärden. En isolering innebär ett så pass stort ingrepp i en persons möjligheter till normala kontakter med omvärlden, att man enbart av detta skäl måste vara ytterst restriktiv med användningen av isolering. De psykiska störningar och den ökade aversion mot anstaltssystemet, personalen och samhället som helhet, vilket också torde vara en vanlig konsekvens av inneslutning i enrum, är ytterligare faktorer som motiverar en stor restriktivitet med användande av denna behandlings- eller bestraffningsform. Som departementschefen påpekar bör i dessa sammanhang också beaktas att en förseelse ofta kan ha sin bakgrund i den intagnes rent personliga problem. I den mån åtgärder vidtas för att lösa dessa problem torde detta ofta vara det mest adekvata sättet att komma till rätta med den intagnes svårigheter i disciplinärt hänseende. Vi anser detta resonemang mycket väsentligt i sammanhanget. För att understryka det nödvändiga i att i första hand vidta positiva åtgärder och inte bestraffning när problem uppstår bör den inställning som departementschefen här gett uttryck för även komma till uttryck i lagtexten. Som vi tidigare påpekat anser vi att förslaget till lag om kriminalvård i anstalt i många stycken fått en alltför oklar formulering. Innebörden av vissa begrepp, exempelvis menligt inflytande, har inte preciserats, och även i övrigt lämnas det alltför stort utrymme för tolkningstvister och därav följande konfliktorsaker vid anstalterna. Vissa av de vaga formuleringar som förekommer i lagen är sannolikt tillkomna i syfte att möjliggöra en smidig tillämpning med hänsyn till de förutsättningar som är för handen i varje särskild situation. Detta kan i viss mån vara motiverat av det faktum att lagen skall tillämpas vid olika typer av anstalter. Striktare skrivningar skulle kunna innebära att de intagnas rättigheter blev hårdare beskurna än vad som avses i föreliggande lagförslag. Även om man kan acceptera dessa resonemang är det dock nödvändigt att mot önskemålen om en flexibel tillämpning av lagen ställa de intagnas krav på rättssäkerhet. Båda dessa aspekter torde bäst kunna tillgodoses genom att man i tillämpningsföreskrifter gör preciseringar på de många punkter där lagen i sitt nuvarande skick inte ger de enskilda tjänstemännen tillräckligt stöd vid tolkningen av lagens egentliga innebörd. I den mån glidande formuleringar är föranledda av att nuvarande behandlingsresurser inte är tillräckliga, är det enda rimliga, om man avser att uppfylla de grundläggande principerna i lagen och för kriminalvården över huvud taget, att detta inte tillgodoses genom glidande formuleringar utan genom ökade resurser. Det torde få ankomma på vederbörande utskott att utforma erforderlig lagtext. Med hänvisning till det anförda hemställes att vid sin behandling av proposition nr 20 beslutar 1. att i 10 och 13 §§ lagen om kriminalvård i anstalt göra sådan precisering av de intagnas rätt till särskild behandling, utbildning, utomhusvistelse osv. som föreslagits i motionen, 2. att i lagen om kriminalvård i anstalt skall införas en bestämmelse som anger att man i de fall då störningar och indisciplinärt beteende bland de intagna har en grund i de intagnas personliga problem, i första hand skall söka komma till rätta med situationen genom positiva terapeutiska och andra åtgärder och inte genom repressiva åtgärder, samt 3. att som sin mening ge Kungl. Maj:t till känna vad som i övrigt anförts i motionen angående behovet av mer preciserade regler angående de intagnas behandling och att detta bör tillgodoses genom tillämpningsföreskrifter. () () ()