mot · FX021194 · 1974-01-26 00:00:00 — Motion nr 1974 Mot. av m. fl. angående riktlinjer för den ekonomiska politiken, m. m. Det finns två huvudlinjer efter vilka de växande ekonomiska problemen för och kristendenserna i de kapitalistiska länderna kan bemötas. Den ena är att ta det kapitalistiska systemet, dess ekonomiska lagar och dess maktförhållanden som historiens höjdpunkt. Kriserna ses som tillfälliga fenomen med rötterna främst i yttre likaledes tillfälliga orsaker. Politikens uppgifter blir härvid att anpassa sig till detta system, försöka lappa ihop det, skyla över dess motsättningar och försöka hålla det under armarna. Den andra huvudlinjen ser kriserna som följd av kapitalismens lagbundna utveckling även om politiska och andra händelser som inte alltid direkt (om än i grunden) stammar ur de ekonomiska förhållandena påverkar det konkreta historiska förloppet. Denna ståndpunkt leder över till en politik som riktar sig mot kapitalismens grundvalar, mot det ekonomiska fåtalsväldet för att underlätta en övergång till socialistisk planhushållning. Regeringens och de borgerliga partiernas ekonomiska politik är varianter på den första huvudlinjen. De borgerliga partierna svarar helt mot sina programfästa uppfattningar och de klassintressen de representerar. Andra krav skulle kunna ställas på regeringspartiet som har sin förankring i arbetarklassen och åtminstone påstår sig stå för en socialistisk uppfattning eller försvara arbetarklassens intressen. Läsningen av finansplan, liksom av många tidigare finansplaner, visar emellertid att regeringens ekonomiskt-politiska tänkande icke i något grundläggande avseende skiljer sig från de borgerliga partiernas. Genom hela finansplan löper parallellt dels avsaknaden av varje intitiativ till medveten styrning av utvecklingen och en mycket markerad beredskap till anpassning till den utveckling av ekonomin, som kapitalet kan tänkas åstadkomma, dels en mycket utpräglad vi-sitter-alla-i-sammabåt-filosofi. Den ekonomiska politiken måste alltid utformas under osäkerhet om utvecklingstendenserna inom ekonomin. Så lyder finansplanens portalformulering. Den låter bestickande. Man skall, som det gamla talesättet säger, alltid rätta munnen efter matsäcken. Men vem skall bestämma matsäckens innehåll? Litet längre fram i finansplanen konstateras att regeringen inte vill binda den närmare inriktningen av den ekonomiska politiken. Det framstår nämligen som ytterst angeläget att behålla handlingsfriheten så långt som möjligt i avvaktan på att det ekonomiska läget och utsikterna framöver säkrare kan När kommer säkrare bedömningar att kunna göras? Kapitalismens ekonomiska utveckling är aldrig stabil. Den kännetecknas alltid av ryckighet och osäkerhet. Självfallet varierar möjligheterna att kunna fä fram prognoser. Helt säkra blir dessa aldrig. Utvecklingen avgörs ju av profitjaktens spontana spel. Vad betyder mot denna bakgrund att så långt som möjligt behålla handlingsfriheten? Det betyder att avstå från att försöka styra utvecklingen. Det betyder att avstå från att föra en bestämd och medveten ekonomisk politik. Det betyder att vänta och se vilken utveckling som blir följden av de beslut, som de som har makten över ekonomin fattar. Det är inte ens en defensiv ekonomisk politik. Det är kapitulation för det internationella storkapitalets, bolagsherrarnas och börsspekulanternas makt. Denna kapitulation för det rådande ekonomiska systemets krafter paras med en ensidig fixering vid att den ekonomiska krisen är tillfällig och konjunkturbetingad. Också denna fixering bidrar till att förklara handlingsförlamningen. Är det bara fråga om ett konjunkturproblem, svävar man i mycket stor osäkerhet om vad för sorts konjunktur man skall plana ut, då är obeslutsamheten om vilken ekonomisk politik som bör föras helt förklarlig. Men då har man inte rätt analyserat kristendensernas karaktär. Den nuvarande situationen skylls i allmänhet på den knapphet på olja som uppstått genom OPEC-ländernas beslut om produktionsminskningar. Som en annan orsak anförs OPEC-ländernas beslut att höja priserna på råolja. Man talar om den nuvarande krisen som oljekrisen. Härigenom tror man sig ha utrett krisens orsaker. Förvisso spelar bristen på olja en stor roll just . Men orsakssammanhangen är mera komplicerade än att bara hänvisa till beslut som fattats i de oljeproducerande länderna. Den kapitalistiska industrialiseringen har ägt rum med den privata profitjakten som drivkraft. Produktionen, som är en samhällelig angelägenhet, har expanderat för enskilda kapitalägares privata vinstintressen. Långsiktiga hänsyn till arbetskraft, till miljö, till råvaru- och energitillgångar har inte tagits. Följden har blivit en planlös rovdrift med människor och natur. Energikrävande såväl produktion som konsumtion har pressats fram. Olja kom snart att tränga tillbaka andra energikällor. Den skulle visa sig relativt lättframtagbar och lättanvänd inom flera verksamheter. Olja är ur vissa aspekter en praktisk energikälla, men än bättre har produktionen av den visat sig vara som profitkälla. En stor petrokemisk industri har växt fram. Koncentrationen av kapital har gått förhållandevis snabbt inom oljebranschen. behärskas oljehanteringen i den kapitalistiska världen av en handfull gigantiska koncerner - de s. k. sju systrarna: . Detta kapital har givit oljan dess dominerande ställning. Oljans centrala roll som energikälla har också främjats av bilismens utveckling. Bilismen spelar en viktig roll i kapitalismens utveckling. Bilen är ett för vissa slag av transporter rationellt kommunika Från kapitalets synpunkt är bilproduktionen emellertid rationell. Man har i bilen funnit en vara, som genom det löpande bandets metod får en relativt kort produktionstid - råvaru- och viss halvfabrikation oräknat - men som betingar ett högt pris. Dessutom tillverkas bilar så att de förslits . Bilen är ett tacksamt spekulationsobjekt. Denna karaktär förstärks genom satsningen på privatbilism. Den korta utnötningstiden kan kompletteras genom idel nya årsmodeller för att öka omloppsoch försäljningssiffror. Genom stora insatser av reklam och propaganda och med stöd av statsapparaternas trafikpolitik har bilindustrin lyckats tränga undan andra kommunikationsmedel även från samfärdsel och transporter där bilen faktiskt är både irrationell och opraktisk. Den situation som uppkommit beror till mindre del på de beslut som fattats i oljeproducerande länder och till större del på de stora oljekoncernernas manövrer. De kan mellan sina konsumentländer fördela oljetillgångarna. Deras agerande är, vilket också understryks i finansplanen, i huvudsak undandraget konsumentländernas kontroll. har ett stort oljeberoende. Omkring 3/4 av landets energiförsörjning kommer ur oljan. Förändringar på oljemarknaden påverkar därför den svenska ekonomin. Verkningarna skulle ha kunnat vara väsentligt mindre. Produktionens utveckling skulle ha kunnat styras av medveten planering med hänsyn bl. a. till förutsebar långsiktig utveckling på energiområdet. I stället har den styrts av kapitalets profitjakt. Oljehanteringen skulle ha kunnat överföras i allmän ägo. I stället har de internationella oljetrustema fritt fått skaffa sig en dominerande kontroll över den nu viktigaste energikällan. Trafikpolitiken skulle ha kunnat främja den kollektiva trafiken. I stället har den underlättat och direkt subventionerat bilismens expansion. Men de ekonomiska kristendenserna kan inte i första hand härledas ur den ökade knappheten på olja och stigande oljepriser. Vårt oljeberoende spelar en roll på så sätt att den ytterligare skärper kapitalismens instabilitet och fördjupar kristendenserna. Dessa är emellertid av äldre datum än de aktuella förändringarna på oljemarknaden. genomgick den svenska kapitalismen en relativt gynnsam ekonomisk utveckling. Därtill har flera faktorer bidraget. kunde under flera av njuta de ekonomiska fördelarna av att ej ha deltagit i kriget genom en oförstörd produktionsapparat och en intakt arbetarstam. Inom landet förelåg en uppdämd efterfrågan på många kapitalvaror och varaktiga konsumtionsvaror. Främst innebar kriget ett definitivt genombrott för ett ökat statligt direkt deltagande i ekonomin: dels fortsatte de militära rustningarna, dels ökade statbudgeten och kommunernas budgeter kraftigt sin andel av bruttonationalprodukten. Den ökade statsapparaten började aktivt ingripa i kreditpolitiken, i arbetsmarknaden genom ökade arbetsmarknadspolitiska insatser, med stimulanser, subventioner, lättnader och direkta gåvor för att l* 1974. främja kapitalets investeringar genom ökad upphandling bl. a. som följd av den militära rustningen osv. Den växande statsapparaten kunde bidra till att uppehålla ett sken av en relativ ekonomisk stabilitet. Tendensen till ökad arbetslöshet var förhållandevis svag och kunde till stor del sugas upp av vidgade arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Inflationen höjde prisnivån år , men var svagare än . Mitten av markerar något av en vändpunkt. En rad ekonomiska data börjar då genomgå tydliga förändringar. Takten i kapitalkoncentrationen tilltar. Det som något oegentligt kallas kapitalintensiteten - dvs. förhållandet mellan å ena sidan maskiner, byggnader, råvaror etc. och arbetskraft å den andra - får en snabbare ökningstakt. Tillväxttakten i hela ekonomin tenderar att minska. Arbetslösheten kan inte längre döljas genom arbetsmarknadspolitiska åtgärder utan framträder alltmer som ett öppet problem. Denna utveckling har fortsatt och förstärkts under de år som förflutit av . var prisstegringarna genomsnittligt . 1971 steg priserna med 7,, varav kan hänföras till höjningen av den indirekta skatten detta år. 1972 var inflationen 5,. 1973 beräknar man att prisstegringarna varit av vilka något skulle vara förorsakat av de ökade oljepriserna. Takten i inflationen beräknas ytterligare öka . Siffror på nämns som sannolika. Före det kännetecknades kapitalismens konjunkturväxlingar bl. a. av att stigande arbetslöshet och fallande priser uppträdde liksom minskande arbetslöshet och prisökningar. Efter kriget har emellertid bilden varit en annan. Priserna har stigit och närmast accelererat när arbetslöshetssiffrorna gått upp. Stegringen av arbetslösheten är ett långsiktigt problem, ett uttryck för kapitalismens allt hårdare inneboende motsättningar och fördjupade allmänna kris. Under de år som förflutit har arbetslösheten legat avsevärt mycket högre än . Även , då man länge talade om att vi befann ossi inledningen till en stark högkonjunktur, uppvisade arbetslöshetsstatistiken långt högre siffror än den gjort under någon lågkonjunktur och konjunkturavmattning . Man har hävdat att sysselsättningen ökat och att arbetslöshetens ökning skulle vara en statistisk fiktion, orsakad av att allt fler, speciellt kvinnor, söker arbete. Detta torde vara oriktigt. Som närmare belyses i en annan motion till årets riksdag kommunisterna leder summan av källkritiken av sysselsättningsstatistiken närmast till slutsatsen, att sysselsättningen totalt stått stilla eller gått något tillbaka efter 1965. Antalet kvinnor i arbete har ökat, männens antal minskat. Sysselsättningsökningen bland kvinnorna har i stor utsträckning tagit formen av deltidsarbete. Arbetslöshetens ökning framträder här således som en långsiktig trend. Den växande arbetslösheten reflekterar i sin mån den avtagande tillväxt takten i ekonomin. Bruttonationalprodukten beräknas att ha accelererat fram till omkring 1965. ökade BNP med . sjönk tillväxttakten till något . har den varit än lägre. 1971 ± 0, 1972 ca 2 och 1973 . 1974 beräknas BNP:s tillväxt bli mindre än . En rad andra ekonomiska data skulle kunna anföras som ger samma bild. Kristendenserna i ekonomin är inte i första hand plötsligt uppkomna ur de aktuella förändringarna på oljemarknaden. De har en långsiktig karaktär. Därför kan de bemötas bara genom en långsiktigt och medvetet planerad politik som riktar sig mot kristendensernas orsakskälla: det kapitalistiska systemet. Därför framstår det ena av finansplanens båda parallella drag - avsaknaden av varje strävan till medveten styrning av utvecklingen-som en kapitulation. Och som en följd av denna kapitulation kommer finansplanens slutsats: Överväganden om finanspolitikens inriktning måste anstå tills de allmänekonomiska utvecklingslinjerna för i första hand kan skönjas. Där avslöjas obevekligt regeriingens oförmåga att se kristendensernas orsaker och långsiktiga karaktär. Tillfälliga lösningar, förberedda genom stor handlingsfrihet, kommer inte att varaktigt kunna förbättra situationen utan endast ge det kapitalistiska systemets ekonomiska maktcentral ytterligare handlingsfrihet att förvrida näringslivet, grundvalen för folkets försörjning. Parallellt med bristen på en ekonomisk politisk linje i finansplanen löper myten om allas gemensamma intressen. Överallt talas om vår ekonomi, vår export osv. Man ser det som gemensamt intresse att komma genom energikrisens besvärligheter med bibehållen god sysselsättning, begränsade prisstegringar och fortsatt internationell konkurrenskraft. Inget nämns om att det finns olika vägar ur dessa besvärligheter. En del leder till ytterligare lapparbete på det alltmer överlevade kapitalistiska systemet. Andra vägar leder till ökad kontroll över samhällsutvecklingen och ökad andel ay produktionsresultat för lönarbetare och folk med lägre inkomster. Det kan tyckas som om detta påpekande skulle vara ett uttryck för något slags ideologisk finkänslighet. Så är det inte. Det synsätt som i finansplanen får sådana uttryck leder till påtagbara praktiskt politiska följder. Det leder inte bara till att regeringens huvudaspekt på avtalsrörelsen inte blir att den skall leda till en omfördelning till de arbetandes förmån på kapitalets bekostnad utan att, eftersom en lång avtalsrörelse påstås negativt påverka investeringsplaner och konsumenternas efterfrågan, avtalsrörelsen skall bli snabb. Dessutom betonar regeringen vikten av en med hänsyn till det ekonomiska läget rimlig uppgörelse på arbetsmarknaden. Man måste här ställa frågan: rimlig för vem? Arbetarna skall inte betala den kris kapitalet försätter landets ekonomi i. Synsättet leder också till i grunden felaktiga slutsatser om hur den ekonomiska politiken bör föras. Det är gemensamt för både regeringen och den borgerliga s. k. oppositionen. Under de år då kristendenserna varit framträdande i ekonomin har såväl regeringens som de borgerliga partiernas politik kännetecknats dels av att man sett kristendenserna som i huvudsak kortsiktiga till sin karaktär, dels av att man trott att det skulle vara ett recept att stimulera ekonomin. Denna stimulanspolitik har haft som sitt huvuddrag ständigt ökade subventioner och gåvor till kapitalägarna. Kapitalägarna får bidrag om de anställer äldre arbetskraft. Kapitalägarna får bidrag om de anställer ungdomar. Kapitalägarna får bidrag om de anställer kvinnor. Kapitalägarna får bidrag om de anställer handikappade. Kapitalägarna får bidrag om de utbildar arbetskraft. Kapitalägarna får bidrag för att upphöra att förstöra miljön. Kapitalägarna har fått bidrag för att bygga upp sina lager. Kapitalägarna får bidrag om de investerar inom vissa områden. Kapitalägarna får skattebefrielse för vissa investeringar eller delar av dem. Kapitalägare får bidrag för att fortsätta driften. Kapitalägarna kommer undan stora skattesummor genom generösa avskrivningsregler. Kapitalägarna kommer undan stora skattebelopp genom att bygga upp investeringsfonder. Kapitalägarna får stödbeställningar från staten. Kapitalägarna undkommer allt större delar av de starkt växande kostnaderna för forskning och produktutveckling genom att staten i ökad omfattning tar över eller stöder denna verksamhet. Kapitalägarna undkommer med ökande delar av sitt risktagande i vissa projekt genom att staten engageras som medägare eller medfinansiär. Kapitalägarna tjänar genom dessa och andra åtgärder miljardbelopp via statsbudgeten. Räknar man bort omfördelningen mellan olika lönarbetande via statsbudgeten utvecklas denna alltmer till ett medel för omfördelning från arbetarna till kapitalet. Nog har ekonomin stimulerats . Men denna stimulanspolitik har inte lett till minskad arbetslöshet och har inte kunnat hävda en nödvändig ökning av antalet arbetsplatser. Dessa stimulansåtgärder har inte kunnat vända stagnationstendenserna i ekonomin. Huvudorsaken till kristendenserna är det kapitalistiska systemet. Detta system utvecklas motsättningsfyllt. Varje kapitalist verkar för det egna företagets bästa. Därigenom kommer han i motsättning till andra kapitalister. Det samhälleliga resultatet av kapitalisternas strävanden blir inte förutsebart - en del företag klarar inte konkurrensen, andra hävdar sig väl och växer starkt, åter andra finner nya marknader utom landets gränser osv. Stimulans till kapitalet, till deras motsägelsefyllda ekonomi, kan möjligen tillfälligt förskjuta akuta problem för enskilda kapitalister men utgör i det långa loppet ingen lösning på kristendenserna. Tvärtom så skärper stöd åt kapitalismen dess fortsatta anarkiska utveckling, dess grundläggande motsättningar, och kan i bästa fall temporärt behandla kriser som att rulla snöboll i motlut. De växer och växer och blir till slut för tunga. Huvudresultatet av den s. k. stimulanspolitiken är ökade vinster för kapitalägarna, inte en bättre ekonomisk utveckling i folkflertalets intresse. Vänsterparitet kommunisterna vänder sig med skärpa mot en ekonomisk politik som är ägnad att stärka det kapitalistiska systemet och att söka dölja dess motsättningar. Partiet har alltid slagtis för en politik med udden riktad mot det ekonomiska fätalsväldet. Vi drar rakt motsatta slutsatser ur den nuvarande situationen än regeringen och de borgerliga partierna. Den osäkerhet om den framtida ekonomiska utvecklingen som betonas i finansplanen är kapitalismens osäkerhet. Den ger inte anledning till en vänta-och-se-politik. I stället ger den ytterligare eftertryck åt kraven på ökad samhällelig planering och kontroll över ekonomin. Den nuvarande situationen ger inte anledning till att lönearbetarna och andra med låga inkomster skall göra avkall på sina krav för att kapitalets makt skall värnas och dess profiter ökas under täcknamn av nationell samling. 1 stället ger den ytterligare eftertryck åt kraven att de lönearbetande och de med låga inkomster skall ha en växande andel av sin produktion. Lönearbetamas rätt skall hävdas med än större kraft när kapitalet och dess försvarare med energikris som förevändning försöker lägga krisens bördor på dem. De ekonomiska kristendenserna ger än större eftertryck åt nödvändigheten av en samhällsomvandling till socialistisk planhushållning. Den ekonomiska politiken måste ha som grundläggande målsättning att bereda vägen för en sådan omvandling. Det kräver politisk kamp för bestämda krav i , krav som stärker de arbetandes ställning på kapitalets bekostnad. Viktiga led i en sådan ekonomisk politik är: En långsiktig plan för att öka sysselsättningen. En sådan plan bör omfatta en tioårsperiod. I den bör klarläggas vilka produktionsgrenar som skall utvecklas. Den bör syfta till regional balans. Den bör ta stor hänsyn till framtida energitillgångar. Den måste öka sysselsättningsgraden bland kvinnorna högst väsentligt. Den bör peka ut vägen för skapandet av 750 000 nya arbetstillfällen . Syftet med en sådan planering är tvåfaldigt. Den är nödvändig för att minska arbetslösheten. Den bereder vägen för socialistisk planhushållning och ger den ekonomi socialismen skall överta större balans. I motion till årets riksdag presenteras vpk:s sysselsättningspolitiska krav mera utförligt. Det är nödvändigt för en kontrollerad och balanserad ekonomisk utveckling att samhälleliga intressen och inte kapitalets spekulation avgör var, när och vilka industrier som skall startas. Etableringskontroll är ett första steg att här begränsa kapitalets makt. Statsliga industrier skapas för medel ur AP-fonderna. För att nya arbeten skall skapas krävs ökad industrietablering och tillväxt. Lönearbetarnas pengar i AP-fonderna bör mobiliseras för en aktiv statlig industripolitik och inte som för att förse börsen med riskvilligt kapital. I enlighet härmed bör den inrättade fjärde fondstyrelsen icke längre ha som uppgift att köpa aktier i privatkapitalistiska företag. Den bör i stället ges uppgiften att vara den instans som handhar insättande av AP-fondsmedel i statlig företagsamhet. Förstatligande av affärsbankerna. Affärsbankerna utgör viktiga centra för storkapitalets makt. De spelar en betydande roll för industrifmansieringen och har stora möjligheter att påverka och kontrollera hela den ekonomiska utvecklingen. Förstatligande av affärsbankerna, ett krav som ställs av en bred opinion inom arbetarrörelsen, skulle underlätta och förbättra förutsättningarna för en samhällelig ekonomisk planering. Privatägd energiproduktion förstatligas. Att förstatliga energitillgångarna är nödvändigt för att få en samlad kontroll över såväl produktion som konsumtion av energi. Kravet finns utförligt motiverat i andra motioner till årets riksdag. Bostadsbyggandet har skurits ned. Men bostadsbristen är långt ifrån avhjälpt. Bostadskön är lång. Många familjer är fortfarande trångbodda. Tomma lägenheter, vilket är vanligt i många bostadsområden, beror inte på överskottsproduktion utan på för höga boendekostnader. Den stora arbetslösheten bland byggnadsarbetarna är orimlig. Den återspeglar att man satsar för litet på byggnadsverksamhet för att bereda utrymme för kapitalägarnas investeringar. Det måste bli ett slut på att använda byggnadsarbetarna som konjunkturregulatorer. Ett program förökat bostadsbyggande måste utarbetas. Målsättningen bör åter ställas till 100 000 lägenheter . Skärpt restriktivitet mot kapitalexport. För att hävda sina profitintressen för storfinansen ut stora tilltångar ur landet och investerar i andra länder. läggs driften ned i , och verksamheten flyttas utomlands, vilket ställer många utan arbete. Orsakerna till kapitalexporten är främst profitjakten, men den kan även uttrycka politiska strävanden från storkapitalet, t. ex. dess arbete för att få med i EG (EEC). Ökningen av svenska företags investeringar i länder med fascistiska regimer har ökat synnerligen starkt. Skärpt restriktivitet måste visas gentemot kapitalexporten. Investeringar i länder med fascistiska regimer bör förbjudas. Skärpt restriktivitet mot utländskt kapital. Stora internationella koncerner och truster penetrerar ekonomiskt också . De kan genom redovisningsteknik och på annat sätt föra ut stora tillgångar ur landet. Deras verksamhet försvårar ofta arbetarnas fackliga kamp. De utgör hot mot den nationella självbestämmanderätten. Den kraftiga inflationen måste hejdas. Den drabbar dem med mindre inkomster hårdast. Den priskontroll som utövas och det partiella prisstoppet på vissa livsmedel är otillräckliga åtgärder. Prisstegringen tenderar trots dessa årgärder att accelerera. I forsta hand bör prisstopp på alla dagligvaror inforas. Också hyresnivån skjuter i höjden. kommunisterna har krävt en ny inriktning av bostadsoch hyrespolitiken som innebär lägre boendekostnader och slut på spekulations- och monopolvinster på bostadsmarknaden. stod arbetarrörelsen enig kring kravet på lågräntepolitik. Högräntepolitiken drabbar främst hyresbe- ' talare och låntagare som inte använder lånta medel i spekulationssyfte. Högräntepolitiken gynnar främst bankkapitalet. Inga subventioner till storkapitalet. Det omfattande stödet till kapitalägarna måste avvecklas. Dessa gåvor och subventioner ökar kapitalets andel av det arbetarna producerar. Men de har inte bara en fördelningspolitiskt reaktionär sida. De är dåligt använda skattemedel då avsikten sägs vara att stimulera ekonomin. Det är kapitalägarnas vinster som stimuleras. Dessa åtgärder har en mera långsiktig karaktär. De är i flera fall utvecklade med mera utförlig argumentation och konkretion i andra motioner kommunisterna. Ett program för arbete och ekonomisk utjämning