mot · FX021837 · 1974-05-08 00:00:00 — Motioner nr 18371843 är 1974 i anledning av Kungl. Majrts proposition 1974:98 med förslag till förordning om ändring i förordningen (1947:577) om statlig förmögenhetsskatt, m. m. Maj:ts proposition 1974:98 behandlar bland annat förmögenhetsbeskattningen. Departementschefen föreslår här att skattepliktsgränsen uppräknas till för fysiska personer. Bakgrunden är bland annat den förväntade höjningen av taxeringsvärdena vid allmänna fastighetstaxering samt utvecklingen av penningvärdet sedan den nuvarande skattegränsen infördes. Antalet skattepliktiga förmögenheter är ganska litet. har antalet pendlat mellan högst 330 000 () och lägst 140 000 (). Det innebär att andelen skattepliktiga förmögenheter hållit sig mellan av totala antalet taxeringsenheter. Utvecklingen har medfört en allmän tillväxt av de privata förmögenheterna, men trots detta har antalet skattepliktiga förmögenheter minskat . Det beror på att gränsen för beskattning höjts i snabb takt. Följande tabell visar utvecklingen för skattepliktsgränsen vid förmögenhetsskatt jämfört med konsumentprisnivån samt antalet skattepliktiga förmögenheter och deras andel av totala antalet taxeringsenheter 1970. Index för skattepliktsgränsen (1945=100) Index för konsumentprisnivån (1945=100) De skattepliktiga formögenheternas andel av totala antalet taxeringsenheter Procent Källa: SOS, Skattetaxeringarna Av tabellen framgår att skattepliktsgränsen höjts ungefär 4 gånger så snabbt som konsumentpriserna. Därigenom har de skattepliktiga förmögenheternas antal aldrig kommit upp i av det totala antalet taxeringsenheter. har antalet skattepliktiga förmögenheter i själva verket minskat till följd av denna återkommande markanta höjning av skattegränsen. Delvis kan dessa höjningar sättas i samband med de återkommande upptaxeringarna av fastighetsvärdena. De stora allmänna fastighetstaxeringarna höjde således förmögenhetersvärdena för åren 1952, 1957, 1965 och 1970. Höjningen av taxeringsvärdena har dock i genomsnitt varit långsammare än höjningen av skattegränsen. I vad gäller utvecklingen kan i och för sig konstateras att förslaget om en 33-procentig höjning av skattepliktsgränsen rätt väl följer såväl penningvärdeförändringen som den förväntade höjningen av taxeringsvärdena. I ett större och längre perspektiv kan den föreslagna skattesänkningen dock inte anses vara särskilt angelägen. Det kan finnas skäl att hindra att höjda taxeringsvärden för egna hem slår ut i avsevärt ökade boendekostnader. En höjning av skattepliktsgränsen vid förmögenhetsbeskattning är däremot från social synpunkt inte så angelägen. En sådan åtgärd berör endast ett begränsat antal av egnahemsägarna, eftersom även personer med relativt stora villor sällan har så stor nettoförmögenhet som . Några större olägenheter med att behålla den nuvarande skattepliktsgränsen på torde knappast finnas. Den höjda skattegränsen ger skattelättnad även för alla med nettoförmögenhet , och utifrån fördelningspolitiska synpunkter bör förslaget därför avvisas. I kapitalskatteberedningens slutbetänkande (SOU 1971:46) framhöll utredningens majoritet: Den gällande kapitalbeskattningen av inre lösöre kan kritiseras från skilda utgångspunkter. Onekligen talar starka rättviseskäl för att förmögenhet som är nedlagd i dylika föremål blir förmögenhetsbeskattad. Det är känt att många förmögenhetsägare nedlagt betydande belopp på konst och dylikt, varvid ett verksamt motiv på många håll varit att nedbringa förmögenhetsskatten. Spekulationsinslag har inte saknats; möjligheten att skattefritt hemföra vinster innehav har utnyttjats. Enligt vår mening är det stötande, att den som väsentligen med ledning av ekonomiska synpunkter lägger ned sin förmögenhet i konst, antikviteter och dylikt skall undgå att betala förmögenhetsskatt, medan den som har förmögenheten placerad i produktiva tillgångar skattar fullt ut för dessa. Med hänvisning till tekniska svårigheter vid beskattningen och kontrollen avstod utredningen dock från att lägga fram förslag i frågan. I en reservation framhöll () följande: Förvisso möter praktiska problem vid en förmögenhetsbeskattning av det inre lösöret. Praktiska svårigheter får dock inte lägga hinder i vägen för angelägna reformer. Det framstår som väsentligt att man fångar in de fall där det inte är fråga om sedvanligt konstsamlande, utan där innehavet klart pekar på konstinvesteringar. Meningen är således icke att lägga förmögenhetsskatt på vanliga hem, inte ens de välutrustade. En förmögenhetsbeskattning måste därför kompletteras med frikostigt tilltagna grundavdrag, förslagsvis . Endast den som har konst, frimärken, antikviteter osv. med ett värde som överstiger nämnda belopp, bör förmögenhetsbeskattas för överskjutande värde. Vidare bör det finnas möjligheter för Kungl. , eventuellt , att fritaga kulturhistoriskt värdefulla samlingar eller andra fall där synnerliga skäl för skattefrihet kan föreligga. De praktiska kontrollsvårigheterna skall givetvis inte förringas, men de får inte heller överdrivas. Man bör ej förbise det principiellt riktiga och värdefulla i en uttrycklig lagregel om skatteplikt. Den som ej uppger exempelvis ett betydande konstinnehav kan då komma att straffas enligt reglerna i skattebrottslagen. En någorlunda tillfredsställande kontroll kan även ske via försäkringsbolagen, vilka i lämplig omfattning kan åläggas uppgiftsplikt beträffande särskilda försäkringar för värdefullt lösöre. En tänkbar åtgärd är likaså att i begränsad omfattning föreskriva uppgiftsskyldighet vid försäljning av mycket värdefulla objekt. Även andra åtgärder kan tänkas. Det bör inte vara omöjligt att finna en tillfredsställande lösning av detta skatteproblem. Frågan är onekligen värd en mer ingående utredning än vad kapitalskatteberedningen hade möjlighet att göra. Med stöd av vad som ovan anförts hemställer jag 1. att beslutar att den nuvarande skattepliktsgränsen på vid förmögenhetsbeskattning behålles oförändrad för fysisk person, oskift dödsbo, utländskt bolag och sådan familjestiftelse som nämns i 10 § 1 mom. förordningen om statlig inkomstskatt, 2. att hos Kungl. begär ytterligare utredning om möjligheterna att i förmögenhetsbeskattningen få med det mer värdefulla privata inre lösöret. 1* 1974.