mot · FX021902 · 1974-11-07 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1974:150 angående riktlinjer för bostadspolitiken m. m. De enskilda bostadskonsumenternas önskemål skall styra bostadsproduktionen. Valfrihet på en fri marknad är den enda vägen att åstadkomma detta. Moderata samlingspartiet avstyrker regeringsförslaget om införande av ett s. k. markvillkor vid statlig belåning. Den grundläggande förutsättningen för statlig belåning bör, enligt vår mening, vara en bostadsproduktion som ger bostadskonsumenterna miljömässigt och kvalitativt goda bostäder till rimliga priser, inte att produktionen sker på kommunalägd mark. Bostadspolitiken måste utformas så, att den fria konkurrensen verkligen stimuleras. Vi föreslår därför att kommuner, som själva i bostadsproduktionen fullt ut tillämpar fria konkurrensregler, skall kunna föreskriva samma vilkor för att enskilda markägare skall fä statslån. De enskilda hushållen måste fä ökat utrymme för bostadskonsumtion. Under ett övergångsskede blir det nödvändigt med räntesubventioner för att hålla boendekostnaderna nere på en godtagbar nivå. Dessa subventioner skall sedan avtrappas i takt med att skattetrycket lindras. Den framtida bostadsfinansieringen bör vara subventionsfri och bygga på statlig kreditgaranti. Detta skapar förutsättningar för en reell skattesänkning. Samhället får inte gynna en viss förvaltningsform genom särskilda låneregler, statliga subventioner eller statliga preferenser. Vi förordar därför att gränsen för statlig belåning sätts till för hela bostadsbeståndet. För att förebygga att småhusägarna drabbas av en kraftig, reell skatteskärpning vid den förestående höjningen av taxeringsvärdena, föreslår vi en höjning av schablonvärdesgränserna i motsvarande takt. Vi föreslår också åtgärder för att underlätta bildandet av bostadsrättsföreningar. Vidare vill vi ge hyresgäster förstahandsrätt vid överlåtelse av hyresfastigheter. Genom ändringar i fastighetslagstiftningen bör möjligheter skapas för ett direkt ägande av lägenheter. Möjligheterna till belåning av äldre fastigheter bör vidgas. Vidare bör bankerna genom statlig kreditgaranti ges möjlighet att bevilja lån till del av kontantinsats i egen bostad. Vi förordar en statlig utredning om partsförhållandena på bostadsmarknaden. Slutligen avvisar vi departementschefens avvikelse från skatteutredning1* 1974. ens förslag vad beträffar bostadstilläggens avtrappning. Förslaget att höja reduktionsfaktorn till vid taxerade inkomster överstigande /år medför samlade marginaleffekter på . Det förhållandet att en enhetlig reduktionsfaktor medför att bostadstillägg utgåräven i förhållandevis höga inkomstlägen får beaktas i skatteutredningens fortsatta överväganden. De grundläggande riktlinjerna bör i allt väsentligt ligga fast, deklarerar departementschefen i regeringens bostadspolitiska proposition 1974:150 och fortsätter: men de bör kompletteras i syfte att lösa de aktuella problemen och i övrigt anpassa bostadspolitiken till dagens krav. Uttalandet är anmärkningsvärt såväl för att det innebär ett erkännande av misslyckanden som för att det betyder ett fasthållande vid principer och värderingar som visat sig leda till misslyckanden. Från vilken politisk utgångspunkt man än närmar sig de problem som sammanhänger med bostadsproduktion och bostadsförvaltning ger utvecklingen på bostadsmarknaden anledning till stor oro, till missnöje med uppvisade resultat och till krav på förnyelse och nytänkande. Statsrådet ger själv i propositionen en hel katalog över områden där bostadspolitikens resultat visat sig otillfredsställande: boendekostnaderna för många framstår som höga brister i fråga om yttre miljö och service skiktning av de boende svårigheter att få avsättning för lägenheter i de flerfamiljshus som byggts det finns fortfarande trångboddhet och undermåliga bostäder En kritik av detta slag mot en politik som fått sitt innehåll av ett fyrtioårigt socialdemokratiskt regeringsinnehav är naturligtvis förödande och borde ha lett till slutsatsen att just de grundläggande riktlinjerna icke visat sig ändamålsenliga. Moderata samlingspartiet hävdar att inget samhällsområde blivit så politiskt styrt, så bundet och reglerat, som just bostadspolitiken och att på inget annat samhällsområde konkretiseringen av en socialistisk politik gått så långt. De redovisade resultaten och de slutsatser man kan dra av dem är mot den bakgrunden förödande såväl för dess upphovsmän som för den politiska idé de företräder. När nu bostadskonsumenternas krav och önskemål med stor kraft framföres visar sig bostadssektorns nya etablissemang, med sin starka förankring i regeringspartiet, varken villig eller lämpad att lösa dagens akuta bostadsproblem. Efterkrigstidens bostadspolitik visar två helt motsägelsefulla drag: det ena en imponerande nyproduktion, som lett till väsentligt högre bostadsstandard och en betydande förnyelse av bostadsbeståndet, det andra en bostadsmiljö, som upplevs så steril och miljömässigt oacceptabel att människor tar avstånd från den och en kostnadsutveckling, som gått så långt att människor genom ett öppet och direkt köpmotstånd vägrar att acceptera erbjudna lägenheter. Aldrig så imponerande siffror över nyproduktion kan inte dölja det förhållandet att de bostadspolitiska målen icke uppnåtts. Naturligtvis är detta beklagligt, främst därför att det innebär ett otillfredsställande läge för alla dem som efterfrågar bra, ändamålsenliga och ekonomiskt acceptabla lägenheter i goda miljöer. För alla dem som är engagerade i produktion och förvaltning av bostäder byggare, tekniker, byggnadsarbetare ter sig också resultaten besvärande, eftersom deras yrkesskicklighet och förmåga, ofta orättvist, ifrågasättes. I ett längre perspektiv är det enligt vår mening en rad politiska felgrepp som skapat den otillfredsställande situationen. En av huvudorsakerna till problemen på bostadsmarknaden är den överorganiserade bostadsbyråkratin och socialdemokraternas fixering vid att staten och statens organ i varje detalj skall styra bostadsproduktionens volym, inriktning, lokalisering, finansiering och detaljerat reglera varje fas i byggproduktion och bostadsförvaltning. De hyrespolitiska regleringarna har låst bostadsmarknaden och konserverat hyrespolitiska orättvisor och lett till en helt oacceptabel hyressplittring. Bostadsfinansieringen har styrts och centraliserats, och i en strävan att icke visa de reella hyrorna har lånesystemen, det ena efter det andra, innehållit öppna eller dolda subventioner med en alltmer betydande skattefinansiering av hyrorna. Det entydiga förordet för produktion av lägenheter i flerfamiljshus har varit ett stort politiskt misstag. Effekterna kan avläsas i de sterila och oattraktiva höghusområdena med massor av tomma och svårsålda lägenheter och en omfattande och alls ej tillgodosedd efterfrågan på småhus. De socialistiska inslagen i bostadspolitiken har lett till en icke rationell och för konsumenterna mycket dyrbar marksocialisering och kommunalisering av såväl bostadsbyggande som bostadsförvaltning. Skärpningen av marklagstiftningen och regeringens bestämda förord för att kommunerna skall äga bebyggelsemarken har inneburit onödiga och kostsamma utgifter för skattebetalare och bostadskonsumenter. De kommunala bostadsföretagens favoriserade ställning har inneburit konkurrensbegränsningar, som dyrt fått betalas av bostadskonsumenterna. På alla dessa punkter kan avläsas oacceptabla resultat av den förda bostadspolitiken. Regeringen borde ha lärt av sina misstag och borde ha framlagt förslag som kunde dämpa den oro som tagit sig uttryck i köpmotstånd mot nya dyra lägenheter och i småhusköns otillfredsställda efterfrågan. För Moderata samlingspartiet är det självklart att människomas önskemål och behov skall styra bostadsproduktionen. Ett ökat medinflytande för de boende inom den kommunala demokratins ram och i andra former är önskvärt och värdefullt men kan endast ge ett mindre bidrag till ökat konsumentinflytande, eftersom de slutliga konsumenterna i det hittillsvarande systemet i stor utsträckning inte kan identifieras när produktionens utformning beslutas. Valfrihet på en fri marknad i balans är den enda vägen att nå målet att de enskilda människornas faktiska önskemål skall styra bostadsproduktionen. Detta förutsätter i sin tur att en annan grundläggande princip för bostadspolitiken accepteras. För att kunna ge medborgarna ett direkt inflytande över bostadsproduktionen och valfrihet i fråga om boendemiljö måste vi göra rent hus med det subventionssystem som fixerat vår bostadsmarknad i ett stelt mönster. Detta är så mycket angelägnare som bostadsfinansieringssystemet obestridligen måste reformeras och dessutom i nuvarande form får skadeverkningar på hela vårt kreditsystem. Boendekostnaderna betalar vi till en del i hyra och till en del via skattsedeln. Dagens problem är inte bara att hyrorna är höga utan främst att skatterna är det. Utrymmet för bostadskonsumtion är inte tillräckligt. Skattepolitiken har gjort det allt svårare för människorna att få råd att bo. Avvecklingen av subventionssystemet måste kopplas till en omläggning av skattepolitiken. Det bostadspolitiska dilemmat är till stor del ett skatteproblem. Den socialdemokratiska bostadspolitiken har lett till så genomgripande skadeverkningar på bostadssektorn att en övergång till ett system med verkligt konsumentinflytande och utan subventionsinslag kommer att behöva ta åtskillig tid. I den takt som subventionerna avvecklas kan och skall skatterna sänkas. Det kommer att bli möjligt att sänka skatterna mer än vad subventionerna belastat våra skattsedlar, eftersom subventionssystemet som sådant kostar betydande belopp i form av en omfattande administrationsapparat och effektivitetsförluster i byggandet. Ett större hänsynstagande till människornas verkliga önskemål kommer att leda till ett starkt ökat småhusbyggande. har moderata samlingspartiet framhållit det orimliga i att låta av bostadsproduktionen bestå av flerfamiljshus, när en stor majoritet av landets hushåll föredrar småhusboende. Den hittillsvarande inriktningen av bostadsproduktionen har sin grund i ideologiska värderingar hos en grupp fackmän och bostadspolitiker utan kontakt med människornas verkliga önskemål. Skillnaderna i markåtgång eller kostnader mellan småhus och flerfamiljshus är icke sådana att de utgör motiv för en annan inriktning av bostadspolitiken än den som bostadskonsumenterna önskar. Det finns i vårt land ett starkt intresse för den egna bostaden och en stor beredvillighet för uppoffring av annan konsumtion för att uppnå förmånen av det egna hemmet. Ett eget hem är en trygghetsfaktor. Det ökar den enskildes möjligheter att ta ansvar och vidgar oberoendet. Ett viktigt inslag i en ny bostadspolitik mäste vara att öka möjligheterna att äga den egna bostaden vare sig den är en lägenhet i ett flerfamiljshus eller ett småhus. Stöd till bostadssparande är ett led i samma strävan. Den enskilda äganderätten är en omistlig beståndsdel i en demokrati. Ägandet är en trygghetsfaktor. Det ger medborgarna möjlighet att ta ansvar. Det vidgar hans oberoende. Historien känner inga exempel på samhällen som kunnat förena frånvaro av enskilt ägande med demokrati. Det är bl. a. därför som äganderätten tillhör de mänskliga fri- och rättigheter, vilkas bestånd konventioner vill garantera. Ägandet utgör också den billigaste och mest effektiva formen för förvaltning av olika tillgångar. I ett samhälle dominerat av kollektivt ägande ersätts den enskilde individens ansvarstagande av de anonyma kollektivens beslut. Förvaltningens effektivitet nedgår. Dess kostnader ökar. Ju mer samhället kollektiviseras, desto större blir behovet av en växande byråkrati och av för den enskilde ingripande detaljplaneringar. Från sådana principiella synpunkter på enskild äganderätt har moderata samlingspartiet på område efter område sökt verka för en avvägning mellan den enskildes och det allmännas intressen, som medger att äganderätten och alla de samhällsvärden som den företräder i möjligaste mån bevaras. Det gäller inte minst på det markpolitiska området. Utan att åsidosätta rimliga och nödvändiga samhällsbehov har vi motsatt oss de doktrinärt socialistiska inskränkningar i äganderätten som socialdemokraterna velat förverkliga. De intressekonflikter som socialdemokraterna målat upp för att rättfärdiga sin politik förekommer generellt sett inte i den utsträckning som gjorts gällande. Den moderata markpolitik vi förordat förenar allmänt och enskilt intresse i en syntes som ligger i linje med den svenska demokratins värdegemenskap. Den socialdemokratiska politiken har präglats av en markerad strävan att steg för steg skärpa marklagstiftningen och stimulera kommunerna till en socialistiskt inriktad markpolitik. På förslag av byggkonkurrensutredningen föreslås nu införande av ett s. k. markvillkor. Innebörden härav är att statligt bostadslån för nybyggnad, sanering eller ombyggnad skall kunna utgå endast om marken upplåtits av kommunen för det projekt som låneansökan avser. För att möjliggöra de utomordentligt stora markförvärv som kommer att krävas annonseras att den markförvärvslånefond som inrättats för att bidraga till finansiering av kommunala markinköp och som uppgår till 125 milj. kr. skall ökas högst väsentligt. Som tidigare framhållits har den kommunalisering av mark för bostadsbebyggelse som ägt rum under resulterat i totalt onödiga och för skattebetalarna och bostadskonsumenterna mycket kostsamma utgifter. föreliggande regeringsförslag är väsentligt mer långtgående än något tidigare och innebären monopolställning i vad gäller mark för bostadsbebyggelse med statlig finansiering. Den konkurrens som rått mellan bostadsproduktion med statlig belåning och den utan sådan belåning elimineras helt. Sak samma gäller konkurrensen mellan produktionen på samhällsägd och enskilt ägd mark. Regeringsförslaget kommer att fördyra bostadsbyggandet och dessutom leda till höjning av kommunalskatterna. Moderata samlingspartiet avvisar bestämt detta förslag. Enligt moderata samlingspartiets uppfattning skall åtgärder som skärper konkurrensen inom bostadssektorn vidtas. Det grundläggande villkoret för statlig belåning skall enligt vår uppfattning inte vara att produktionen sker på kommunalägd mark utan att den ger konsumenterna miljömässigt och kvalitativt goda bostäder till rimliga priser. Moderata samlingspartiet stöder en effektiv samhällelig markpolitik i ordets verkliga mening. Samhället måste kunna förvärva mark för bebyggelseplanering och andra viktiga ändamål. Genom en s. k. rullande markplanering, fortlöpande köp, försäljningar och byten säkerställs en kommuns inflytande över planering och bostadsproduktion som politiken i viss utsträckning blir självfinansierande. Det väsentliga i bostadsproduktionen är att konsumenterna tillförsäkras bra bostäder till rimliga kostnader. Det är inte ett ensidigt kommunalt ägande av mark och fastigheter som åstadkommer detta. Tvärtom visar erfarenheterna att det är den mer rörliga rullande markplaneringen som tillgodoser konsumenternas önskemål. Det kan aldrig vara något mål i sig att en kommun skall äga mark och fastigheter. I propositionen framhålls att byggmarknadens resurser och förutsättningar att bygga bostäder av hög kvalitet till lägsta möjliga kostnad utnyttjas bäst genom att byggföretagen konkurrerar om uppdragen. Moderata samlingspartiet instämmer helt i detta yttrande. En anledning till att bostads- och hyreskostnaderna i ökat snabbare än andra kostnader är den brist på fri konkurrens på lika villkor mellan olika slags producenter som kännetecknat den socialdemokratiska bostadspolitiken. Såväl då det gäller lånegränser som i fråga om möjligheterna att över huvud taget bygga samt även i andra hänseenden har den s. k. allmännyttiga bostadsproduktionen favoriserats och den enskilda i motsvarande mån diskriminerats. Trots de förmåner som den förstnämnda produktionssektorn åtnjutit, har skillnaderna i produktions- och bostadskostnader icke ens tillnärmelsevis motsvarat de lättnader nämnda produktion givits. har den enskilda produktionen rent av kunnat bedrivas till lägre kostnader, och i stor utsträckning har de miljöer som där skapats varit bättre än inom den s. k. allmännyttiga sektorn. Utöver markvillkoret föreslår bostadsministern som villkor för statlig belåning en konkurrens i upphandlingen. Någon fri konkurrens förordas dock inte i propositionen i vilken det bl. a. heter: När det gäller bostadsmarknaden för man konstatera att det spel mellan producent och konsument som kännetecknar en renodlad konkurrensmarknad inte kan fl någon fullständig motsvarighet på denna marknad. Därför måste kommunerna ges vissa övergripande uppgifter i konsumenternas intresse, t. ex. i samband med den statliga bostadslånegivningen. Som jag framhåller i flera andra sammanhang är det självklart att kommunen därvid beaktar de fördelar som byggande och förvaltning i allmännyttig eller kooperativ regi erbjuder. Frågan om prövning av dessa undantag från villkoret om anbudsupphandling föreslås ligga på det kommunala förmedlingsorganet. Regeringens förslag kan, såsom det är utformat, icke accepteras. Moderata samlingspartiet kan icke tillstyrka ett förslag som endast skenbart ökar konkurrensen och som ger möjlighet till fortsatt ensidigt gynnande av vissa bostads-, byggnadsoch förvaltningsformer. En ny bostadspolitik måste enligt vår uppfattning utformas så, att den fria konkurrensen verkligen stimuleras. Syftet skall vara att pressa fram så goda och billiga lägenheter som möjligt. Moderata samlingspartiet föreslår därför att kommuner som beträffande produktionen av bostäder på egen mark fullt ut tillämpar den fria konkurrensens regler också skall kunna föreskriva att enskilda markägare och producenter vid bostadsbyggande på större områden skall som villkor för statslån underkasta sig samma konkurrens. Skattepolitiken har gjort det allt svårare för människorna att (1 råd att bo trots och delvis på grund av årliga miljardsubventioner till bostadssektorn. Dessa subventioner är vi alla med och betalar skattevägen, men hur mycket de i kronor kostar och hur mycket av vår hyra som är subventionerad framgår inte. Moderata samlingspartiet har i krävt en redovisning av de verkliga boendekostnaderna. subventioneras av de totala boendekostnaderna genom olika slags skattefinansierade subventioner. Systemet har ingalunda kunnat hindra ett allt starkare köpmotstånd i fråga om nyproducerade lägenheter i felplanerade områden. De ca 40 000 tomma lägenheterna, främst i kommunala bolags hus, talar sitt tydliga språk. Socialdemokraternas valhänta hantering av de s. k. paritetslånen har medfört en ackumulerad skuld på ca . Skulden bara växer och växer med . Denna miljardrullning drabbar ofrånkomligt ytterst de boende i de skuldbelastade bostadshusen. Det finns en risk att egna insatser i bostadsrätter och egnahem äts upp av skulderna, vilket kan försvåra erforderliga överlåtelser. Nuvarande kaotiska och konsumentfientliga system måste ersättas. Bostadsministern föreslår nu införande av ett nytt lånesystem. Statligt belånade flerfamiljshus samt småhus för uthyrning erhåller en subventio nering som resulterar i en räntenivå på . För småhus med äganderätt blir nivån . Den garanterade räntan höjs efter färdigställandet och därefter i vad gäller flerfamiljshus och småhus för uthyrning. För småhus med äganderätt föreslås den garanterade räntan bli höjd redan från början. Detta betyder att den ungefärliga subventionstiden för varje årsproduktion kommer att uppgå till för flerfamiljshus och småhus för uthyrning och för enskilt ägda småhus. Moderata samlingspartiet avstyrkte som enda parti paritetslånesystemets införande 1967 och har framhållit det orimliga i dess bibehållande. Det är bra att bostadsministern äntligen föreslår att det tas bort. Det är bra att man genom öppna subventioner gör klart för människor vad bostadsstödet kostar. Även om till följd av den förda bostadspolitiken ett konsumtionsstöd nu är ofrånkomligt, måste politiken inriktas på att detta successivt skall avvecklas. Regeringsförslaget innebär emellertid att bostadskonsumenterna i välfärdslandet skall vara beroende av räntesubventioner och bostadsstöd för att klara sina hyror. Detta beror på att regeringen på detta område inte vill satsa på en kostnadspressande konkurrens och inte heller inser att man genom att stimulera ägande av både lägenheter och egnahem väsentligt kan nedbringa boendekostnaderna. Och viktigast av allt man har inte velat inse att det föreligger ett samband mellan de höga skatterna och behovet av bostadssubventioner. Bostadsministern understryker i propositionen att den föreslagna kapitalkostnadssänkningen "inte kan leda till en motsvarande hyressänkning i bostadsbeståndet. Bostadsföretagens möjligheter att låta de sänkta kapitalkostnaderna slå igenom i hyrorna torde nämligen vara begränsade beroende på de senaste årens försämrade kostnadstäckning i företagens verksamhet. Enligt moderata samlingspartiets uppfattning måste hushållen fä större utrymme för bostadskonsumtion. Detta kan åstadkommas genom en omläggning av skattepolitiken. Den enskildes utrymme att betala sina boendekostnader skulle därmed vidgas. Som tidigare framhållits är det bostadspolitiska dilemmat till stor del ett skatteproblem. Ett nytt lånesystem för bostadsbyggande är nödvändigt, men den förda subventionspolitiken medför påtagliga problem vid en övergång till ett vettigt bostadsfinansieringssystem. Moderata samlingspartiet förordar därför att boendekostnaderna i övergångsskedet hålls nere på en godtagbar nivå genom räntesubventioner från staten. Dessa bör avtrappas i takt med att beskattningen lindras. skall räntesubventionerna avvecklas såväl i äldre årgångar som i nyproduktionen. Den framtida bostadsfinansieringen skall bygga på ett subventionsfritt lånesystem med statlig kreditgaranti. Detta kan åstadkommas på följande sätt. fastställes en garanterad räntenivå på för nyproducerade bostadsfastigheter med hyres- eller bostadsrätt och för bostadsfastigheter med äganderätt. Den garanterade räntenivån höjs därefter för samtliga fastigheter, såväl befintliga som nyproducerade, och därefter tills marknadsränta uppnås. I takt med höjningen av den garanterade räntenivån genomföres planmässiga skattesänkningar. Ett subventionsfritt finansieringssystem minskar den kostsamma bostadsbyråkratin, verkar återhållande på de totala bostadskostnaderna samt möjliggör en öppen redovisning av dessa. Det innebär vidare att förutsättningar skapas för en effektiv och rationell kreditgivning. Det av moderata samlingspartiet förordade finansieringssystemet minskar den skattefmansierade subventionen och skapar därmed förutsättning för en rejäl skattesänkning. Övergången till ett nytt lånesystem medför speciella problem, särskilt för fastigheter som omfattas av nuvarande ränte- och paritetslånesystem. Enligt propositionen bör den enorma skuld som uppstått kvarstå tills vidare för senare återbetalning. Det är enligt moderata samlingspartiets uppfattning tvivelaktigt om det är realistiskt att alla dessa skulder skall kunna återbetalas i en oviss framtid. Vi förordar därför att frågan blir föremål för särskild utredning, varvid såväl statsfinansiella som konkurrensneutrala aspekter bör studeras. För ett sunt ekonomiskt tänkande framstår det vidare sorn i allra högsta grad oegentligt att icke snabba åtgärder redan vidtagits för att sanera ekonomin för de bostadsföretag, företrädesvis de s. k. allmännyttiga, som uppvisar ett stort antal tomma lägenheter och att i samband därmed hyressänkningar genomförts i syfte att anpassa lägenheter till vad konsumenterna kan vara villiga att betala. En sådan åtgärd skulle dessutom utgöra en hälsosam press nedåt på hyresnivån generellt sett, till gagn för samtliga bostadskonsumenter.