mot · FX021920 · 1974-11-07 00:00:00 — i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1974:150 angående riktlinjer för bostadspolitiken m. m. behandlade på ett mycket positivt sätt möjligheterna att stödja en upprustning och återanvändning av kulturhistoriskt värdefull bebyggelse. fastslog i enlighet med statsverkspropositionen att staten bör bidra med särskilt ekonomiskt stöd i form av ränteoch amorteringsfria annuitetslån för bevarande av bostadsbebyggelse som är av byggnadsminneskaraktär. Riksdagsbeslutet innebär att ett tilläggslån med sådant syfte i allmänhet inte skall få utgå med högre belopp än som motsvarar av ett normalt låneunderlag. Sådana lån till småhus, bebodda av ägaren själv, skall återkrävas . Tilläggslån till flerfamiljshus skall om möjligt uppsägas till förräntning och amortering efter 10 eller . Bestämmelser med denna innebörd trädde i kraft för bebyggelse som innehåller bostäder och för vissa andra byggnader. Den rådande möjligheten att förhöja låneunderlaget vid ombyggnad av kulturhistoriskt värdefull bebyggelse har inte utnyttjats i den utsträckning som väntats. Den gällande möjligheten att erhålla tillläggslån har också varit mycket begränsad. Naturligtvis torde detta bero på obekantskap med nya bestämmelser, men utformningen av villkoren för tilläggslånen måste innebära en speciellt hämmande faktor. Från kulturminnesvårdande synpunkt kan sålunda inte någon effekt utläsas vare sig av det äldre systemet med förhöjt låneunderlag eller det nyinrättade tilläggslånet. Bostadsministern föreslår i den nu aktuella propositionen ett nytt system för bostadsfinansiering via räntesubventioner. Beträffande tilläggslån för kulturhistoriskt värdefull bebyggelse föreslås dock ingen ändring av reglerna. De bör endast utgå i kombination med lån för vilka räntesubvention inte skall gälla. Den av staten föreslagna garanterade räntan sätts första året till . Osubventionerade lån har en nära nog dubbelt så hög ränta. Det torde stå klart att den årliga kapitalkostnadsnivån därför blir så hög att en kombination av osubventionerat lån och tilläggslån blir helt ointressant för en fastighetsägare. Departementschefens förslag kommer att leda till att tilläggslån av detta slag blir ännu mindre attraktiva. Möjligheten att med hänvisning till tilläggslån argumentera för upprustning av en kulturhistoriskt värdefull bebyggelse begränsas i samma olyckliga mån för kulturminnesvården. Departementschefens hänvisning till att den förordade ordningen med räntesubventioner bör avvaktas, innan någon ändring av reglerna för tilläggslån sker, innebär att kulturhistoriska beaktanden riskerar att komma till korta i den nu intensifierade bostadssaneringen. För att ge dessa kvaliteter i det saneringsmogna bostadsbeståndet en fullvärdig chans är det av vikt att tilläggslånesystemet förses med räntesubventioner på samma sätt som bostadsfinansieringen i övrigt. Departementschefen gör vidare en inskränkning beträffande räntesubventioner vid ombyggnad, som kan komma att få allvarliga följder för kulturhistoriska kvaliteter i många bostadsfastigheter. gäller att bostadslån för ombyggnad kan lämnas om huset "i väsentliga avseenden får nybyggnadsstandard så att ytterligare investeringar inte behövs under lånets löptid. Departementschefen föreslår nu emellertid att den garanterade räntan för ombyggnader som till standard är likvärdiga med nybyggnader bör, såvitt gäller framtida ombyggnader bestämmas till för hyres- och bostadsrättslägenheter samt 6 96 för ägda småhus. Kapitalkostnadsnivån för ombyggnader som inte ger nybyggnadsstandard bör enligt propositionen beräknas med ledning av den amorteringstid som är motiverad med hänsyn till ombyggnadens omfattning och husets återstående användningstid. Nuvarande formulering möjliggör ett hänsynstagande till den enskilda byggnaden och bl. a. till de kulturhistoriskt värdefulla kvaliteter som hyresgäster kan uppskatta och som har betydelse för miljön i övrigt. Departementschefens formulering innebär en skärpning om allvarligt begränsar möjligheten till en nyanserad bedömning av nybyggnadsstandarden, och subventioner synes helt utebli till ombyggnad som inte uppnår nybyggnadsstandard. Från kulturminnesvårdens sida har man erfarenhet av hur motstridande kravet på nybyggnadsstandard är gentemot önskemålet om en försiktigare form av upprustning av kulturhistoriskt värdefulla byggnader. Departementschefens förslag skulle medföra en återgång till tidigare svårigheter härvidlag. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställes att hos Kungl. 1. att de nu föreslagna räntegarantilånen skall kunna utgå vid ombyggnad av kulturhistoriskt värdefull byggnad när sådan ombyggnad i allt väsentligt är likvärdig med nybyggnadsstandard, 2. att tilläggslån för upprustning av sådana byggnader skall kunna kombineras med räntegarantilån.