mot · FX021221 · 1974-01-26 00:00:00 — av m. fl. om ekonomiska lättnader för kommunerna. För låg- och medelinkomsttagare är kommunalskatten den tyngsta av de direkta skatterna. Stigande kommunalskatter utgör därför ett stort problem för de flesta inkomsttagare. De försök att hålla tillbaka stegringen av den kommunala utdebiteringen som gjorts senare år utgör dock ingen lösning av problemen. Överenskommelser mellan statsmakterna och kommunerna om återhållsamhet i utdebiteringshöjningen ingriper inte i det orsakssammanhang som leder fram till höga kommunalskatter. Tvärtom torde dessa åtgärder leda till ökade problem för kommuner och landsting. En rad angelägna uppgifter har fått hållas tillbaka, och därmed försämras servicen som sysselsättningsläget påverkas i negativ riktning. Kommunalskatten har i genomsnitt nått , och möjligheterna att ytterligare höja den är givetvis inte obegränsade. För att klara situationen frestas kommunerna ofta att välja taxehöjningar, vilket är särskilt kännbart för låginkomsttagarna. Frågan om en radikalt ändrad kostnadsfördelning mellan stat och kommun anmäler sig med ökad aktualitet. I sammanhanget bör observeras att som man med överenskommelser söker hålla tillbaka skattehöjningen ökar kommunernas utgifter beroende på statliga åtgärder. Att för den enskilde skattebetalaren ersätta folkpensionsavgiften med en höjd arbetsgivaravgift är i sak en befogad åtgärd. Likväl innebär detta ökade utgifter för kommunerna. I den aktuella skattedebatten har också skymtat planer på att företa en liknande ändring i fråga om sjukförsäkringsavgiften. kommunisterna har tidigare lagt fram förslag om att primär- och landstingskommuner borde befrias från skyldighet att erlägga arbetsgivaravgift. En sådan avgift betyder att staten med sitt progressiva skattesystem för att öka sina inkomster pålägger en annan samhällsinstitution, kommunerna, pålagor som skall uttas av skattebetalarna enligt det för låg- och medelinkomsttagarna kännbarare proportionella skatteuttaget. Sakskälen talar annars för att statliga åtgärder gentemot kommunerna borde åstadkomma lättnader. Denna fråga får ökad betydelse genom skattepolitiska åtgärder i syfte att förvandla enskilda skattebetalares avgifter till arbetsgivaravgifter. Medan privata arbetsgivare kan inräkna avgifterna vid kalkylering och prissättning och erhålla avdrag vid beskattning blir de för kommunerna en direkt utgift, som skall finansieras inom de ramar den kommunala utdebiteringen utgör. Kommuner och landsting har för övrigt en personalkrävande verksamhet vilket ger en arbetsgivaravgift med nuvaran de konstruktion ökad tyngd. I ett längre perspektiv kan givetvis också försöken att ersätta lönekampen med skattepolitiska åtgärder få negativ effekt i form av minskade skatteintäkter för kommunerna. Enligt vår mening har utvecklingen i allt högre grad markerat behovet av snabba åtgärder för att ge kommunerna ökade resurser. För detta talar flera skäl. Genom försöken att hålla tillbaka den kommunala utdebiteringen har en rad eftersatta behov i fråga om sjukvård, barntillsyn, kollektivtrafik etc. uppstått. I stor utsträckning är det låg- och medelinkomsttagarna de som hårdast drabbas av höga kommunalskatter som också har det största behovet av de kommunala tjänsterna och som sålunda drabbas av försämringarna härvidlag. Kommuner och landsting skulle kunna motverka arbetslösheten om resurserna för investeringar och till följd härav anställandet av personal ökade. Nuvarande situation leder i stället till att arbetslösheten ökar och att den utslagningsprocess som kännetecknar de privata företagen gör sig gällande också på den kommunala sidan. För att bryta den negativa utvecklingen måste givetvis kommunernas ställning på lånemarknaden också uppmärksammas. Inte så sällan tvingas kommunerna att uppta lån till räntor som betydligt överstiger diskontot. Situationen för kommuner och landsting är enligt vår mening så allvarlig att omedelbara åtgärder behövs i avvaktan på den totala översynen av uppgifts- och kostnadsfördelningen mellan stat och kommun. Det är framför allt några områden som därvid bör kunna komma i fråga, nämligen befrielse för kommuner och landsting från skyldigheten att erlägga arbetsgivaravgift, statligt grundbidrag till kommunerna för bostadstillägg samt statligt övertagande av personalkostnaderna för barnstugeverksam heten. Beträffande befrielse från arbetsgivaravgiften anser vi att denna fråga bör kunna bli föremål för ställningstagande från sida. I fråga om grundbidrag till bostadstilläggen tar en vid årets riksdag väckt vpk-motion (nr 155) upp strävandena att åstadkomma en utjämning av de kommunala bostadstilläggen till folkpensionärerna mellan skilda kommuner. I detta syfte föreslås att ett statligt grundbidrag till kommunerna med . per bidragsberättigad pensionär skall utbetalas. Givetvis bidrar detta till en för kommunerna gynnsammare kostnadsfördelning mellan stat och kommun. Ett annat förslag har aktualiserats i flera vpk-motioner , nämligen att staten borde överta personalkostnaderna för barnstugeverksamheten. För att ge dessa frågor förtur i utredningen talar bl. a. deras betydelse för kommunernas möjligheter att bygga ut en nödvändig service. Som ett led i förverkligandet av nyssnämnda förslag borde i avvaktan på resultatet av utredningen om kommunernas ekonomi följande åtgärder vidtas. Vi syftar på de enligt prop. 1973:165 framlagda och av höstriksdagen beslutade höjningarna av vissa statsbidrag. avsåg emellertid endast att utgå , dvs. de var av engångskaraktär. Det gällde bidrag till social hemhjälp, bidrag till anordnande av barnstugor, bidrag till kommunala familjedaghem och särskilda insatser för en barnvänlig boendemiljö. De skäl som åberopades för nyssnämnda bidragsförstärkningar föreligger i lika hög grad . bör enligt vår mening uttala en hemställan till regeringen att till årets höstriksdag återkomma med förslag om ett bibehållande av de begränsade bidrags- och anslagsuppräkningarna. Med stöd av det anförda föreslås 1. att med verkan befriar primär- och landstingskommuner från skyldighet att erlägga arbetsgivaravgift, 2. att hos regeringen hemställer om att till höstriksdagen framlägga förslag om ett bibehållande av de för beslutade bidragshöjningarna på det sociala serviceområdet (enl. prop. (vpk) i (vpk) (vpk)