mot · FX021691 · 1974-04-05 00:00:00 — av herrar i Agnäs och Nisser i anledning av Kungl. Majrts proposition 1974:28 angående den statliga kulturpolitiken. I den historiska tillbakablicken i propositionen 1974:28 visar departementschefen att statens insatser inom kulturområdet har en lång tradition i vårt land. Det torde i stort sett vara riktigt att insatserna avsåg att skapa nationell prestige eller glans kring kungamakten och att endast begränsade gruppers kulturverksamhet stöddes och att detta endast nådde en begränsad geografisk sfär kring några städer. Mera tveksam är man att skriva under på att det var kungarna och de övre samhällsklasserna som svarade för det samhälleliga kulturstödet från början. Om med samhälle här menas staten, kan påståendet inte godtagas, men eftersom kyrkan i yttre mening måste räknas till samhället, är det riktigast att slå fast att den samhälleliga insatsen i kulturlivet från början kommer från kristendomen. Det samhälle som vi kallar vårt är i hela sin struktur sådant att det kan härledas från den händelse som kallas kristnande. Hela vår kultur har sina rötter i kristendomen, och när den kristna tron kommer, uppstår alltid en kyrka och när en kyrka finns präglar den sin omgivning. Så kom även den kyrka som slog rot och växte i att bli kulturskapande och kulturstödjande. Det egendomliga är att kyrkan skapar kultur fastän den först inte är ute för att göra det. Dess djupaste och enda ärende är att rädda människan för en annan värld, den fullkomliga som inte fullbordas i tiden, men medan kyrkan utför denna sin gärning och fyller sin egentligaste uppgift ger och världen liksom i förbigående en kultur. Den rätta kyrkomedlemmen är en förvandlad människa, den rätta kyrkan innebär inbördes stöd människor emellan och ansvar mot alla medmänniskor. När kyrkan restes i vårt land byggde den byn, bygden, staden, fastän den var ute för att upprätta . Den grundade sjukstugan och skapade och införde läkemedelsväxten eller upptäckte den. Barmhärtighet och själavård och livsrätt för alla från spädbarnet till åldringen var dess frukter, men medan den förkunnelse skedde som krävde kyrkorum och katedraler och medan den tro vårdades som behövde kloster och stugor vid pilgrimslederna uppstod alla de kulturyttringar som statsrådet talar om i dagens proposition, där han särskilt nämner fyra områden för nutida kulturpolitiska åtgärder ordets, scenens, bildens och tonens. Ordet predikan, ofta kantig och torftig innebar dock att talandet blev något mer och allmännare än det varit. Både prästen och vandringsmunken var föregångare och förebilder till samlad framställning av ord, bilder och begrepp. Framför allt gav han människorna en värld av gestalter utifrån och från andra tider. Hela den bibliska bildvärlden, hela den centrala kulturens miljö, kristendomen med dess litteratur och legender och allt som häftade därvid av hellenistiskt material tågade in i staden, bygden och skogen i . Frånvaron av böcker pergamentets handskrivna och senare den tryckta boken bidrog på sitt sätt till att främja just det talade ordets utveckling och inflytande genom nödvändigheten av mern orerande, upprepning, gester, ordlekar och betonade satser. När sedan fick sina första tryckta böcker av betydelse var det kyrkliga böcker. Därtill fylldes den översatta och den inhemska litteraturen av bibliska bilder och talesätt som sedan trängde till även den icke bokläsande allmogen och blev den förtrogen. Ända in i vardagen, i arbetslivet och armodet sträckte sig o r d e t, berikande och bildande, av ofantlig betydelse för allt det som danat vårt nutida demokratiska samhälle. Almanackan var mer än runstaven, den av kristendomen framburna ord- och bokskatten mer än den hedna tidens saga. Det var också kyrkan som lärde folket att läsa i bok den är skolans moder. Scenen kyrkospelet, processionen men också själva gudstjänsten var kultur som inte bara i kyrkorummet gav kulturell lyftning utan steg ut till allmogen, till barnens lekar och till och familjehögtider. Den moderna teatern har inte bara hellenistisk bakgrund, och just för de många, för grupperna som inte fick njuta av vad kungamakt och huvudstad kunde ge åt vissa privilegierade, var kyrkans scen av oerhörd betydelse. De vise männen och de enkla herdarna vandrade förbi, och , de tolv apostlarna och stundom patriarkerna och ärkeänglarna steg in i stugorna. Bilden, tavlan och målningarna följde kyrkan. De snidade gestalterna åskådliggjorde eviga sanningar och stora personligheter. Redan i tidig medeltid skapades i vårt land kyrklig konst som uppbygger och hänför, och vad målningarna på väggar och tak i kyrkan och altarets tavla eller uppsatser betytt just för de breda lagren av vårt folk kan aldrig överskattas. Från Notkes monument till dalmålningens gripande enkla bild finns hela skalan av färg och form och uttryck som fyllt folkets liv och fördjupat dess upplevelse av livets storhet och meningsfylldhet. Här gav kyrkan vad aldrig den världsliga makten kunnat ge. Tonen den musik som aldrig kan skiljas från ordet, från kristendomen gav genom kyrkan helgen skönhet och vardagen klang. Just inom kyrkan ljöd tonen från ovan, fick röst, lovsång kom på människornas läppar, och från entonighet till symfoni av stor mångfald gick kyrkans sång. In i folkvisan flätades inte bara de bibliska bilderna utan också den andliga melodin. Man sjöng inte bara i mässan eller ottan utan på vägen och i arbetet. Inspirationen till mycken konstnärlig verksamhet och drivkraften till kulturellt skapande var tonen. Så har vårt samhälle sina rötter i kristendomen. Vår kultur både i vid mening och i begränsad härflyter från . Det första stödet åt de områden vi räknar till kulturlivet kom från kyrkan. Och den första breda kulturupplevelsen, den som nådde de många, stod kyrkan för. Det är nödvändigt att fråga sig om vi kan reda oss utan drivkraften, inspirationen, den skapande styrka som den bibliska berättelsen, den kyrkliga traditionen, innebär, I kulturbetänkandet och kulturpropositionen finns ingen antydan om betydelsen av denna drivkraft. In i dagens samhälle och dess kulturliv har givetvis mycket annat trängt som inte har kristet ursprung. Vi har ett mångfasetterat kulturutbud. Betydande inslag kommer från andra religioner och från politiska läror och system som kontrasterar eller bekämpar kristendomen. Det finns ju i världen en icke kultur, folkliga och ursprungliga kulturyttringar, som inte får underskattas. Frågan är emellertid om vår demokrati kan försumma sina rötter och om det kulturella arv vi har från kristendomen och kyrklig tradition kan försummas och åsidosättas. Boken och talet, bilden och teatern, målningen och skulpturen, sången och den stora tonskapelsen hade hos oss sin upprinnelse huvudsakligen i e n källa. Vad kan ersätta den? Enligt vår mening är det som kyrkan innerst står för och som danat så mycket av omistlig kultur och berikat de mångas liv så starkt att det kommer av egen kraft att stanna hos vårt folk och överleva, men det måste anses riktigt att även kulturpolitiken beaktar frågan om bärkraften och källan till det som de flesta av oss ännu betraktar som omistligt. Inte minst för bör spörsmålet om kulturens bärande kraft alltid vara centralt. I det nya kulturråd som skall tillsättas bör därför ingå minst en representant från det kyrkliga området. Det kan visserligen förutsättas att även icke direkt kyrkligt engagerade personer som kommer att ingå i rådet kan känna till och bevaka de kulturella intressen som har samband med vår kyrkas historia, dagliga verksamhet och kulturellt inriktade frågor arkitektur, miljö, kyrklig konst etc. men med tanke på vad som i motionen anförts om kyrkans avgörande betydelse för kulturen i vårt land och det förnyade intresse för kyrkans liv och gärning som kan förväntas måste det anses av vikt att från kyrkan i vårt land en representant ingår i rådet. Med hänvisning till det anförda hemställes att måtte besluta att i skall ingå en representant med särskild anknytning till svenskt kyrkoliv. () PER-ER1K C. NISSER (m)