mot · FX021495 · 1974-01-26 00:00:00 — Motion nr 1974 Mot. av m. fl. om lagstadgad rätt för löntagarna till andel i företagens kapitaltillväxt. Decentraliserat ägande och jämnare förmögenhetsfördelning Ett viktigt mål för politik är att åstadkomma en inkomstoch förmögenhetsutjåmning. Det är uppenbart att detta övergripande mål har konsekvensen för en lång rad politiska överväganden och ingripanden. I detta sammanhang begränsar vi oss till en delfråga, nämligen löntagarnas andel i företagens kapitalbildning. Förmögenhetsfördelningen i är påtagligt skev. Enligt koncentrationsutredningen ägdes av det samlade aktiekapitalet av av samtliga aktieägare. Enligt en beräkning av ekonomerna (Skandinaviska enskilda bankens kvartalstidskrift 1972:3) äger de högsta inkomsttagarna av börsföretagens aktievärde. Kalkylen är mycket osäker, vilket författarna själva understryker, men ger ändå ett begrepp om läget. Den sneda förmögenhetsfördelningen har visserligen förhållandevis blygsamma effekter på den totala ojämnheten i inkomstfördelningen. Kapitalinkomster och förmögenhetsavkastning utgör t. ex. bara av de samlade privata inkomsterna i samhället. Enligt långtidsutredning torde av inkomstfördelningen för förvärvsarbetande orsakas av andra faktorer än förmögenhetsavkastning I stället är det till helt dominerande del förvärvsintensiteten, arbetstidsinsatsen och arbetsvärderingen (=lönerna) som bestämmer inkomstfördelningens utseende och utveckling (s. 186, 189). Trots detta framstår förmögenhetsklyftan som ett fördelnings- och demokratiskt problem, särskilt mot bakgrund av de starka koncentrationstendenserna inom svenskt näringsliv. För statsmakterna är det ett påtagligt intresse att stimulera en hög investeringstakt. Såväl löntagare som statsmakt har vidare ett intresse av att hålla vinsten på rimlig nivå för att på detta sätt stimulera investeringar och sysselsättning. Genom insatser av detta slag ökar emellertid kapitalvärdet i företagen, vilket uteslutande kommer företagsägarna (aktieägarna) till godo. Löntagarna kan visserligen ta ut högre löner men får ingen andel i kapitaltillväxten. En stor del av sparandet har tagits om hand av AP-fonderna, vilket skapar helt nya förutsättningar för hela kapitalmarknaden. företagssparandet gått ned i företagen. Det sammanhänger naturligtvis med minskningen av företagens vinster. Företagarvinsten före bolagsskatt och avskrivningar i procent av omsättningen tycks ha sjunkit från till . I procent av det egna kapitalet har avkastningen inom industrin efter bolagsskatt sjunkit till en nivå som ungefär motsvarar obligationsräntan eller 6 ä . (: Vårt ekonomiska läge 1972.) Sparandets fördelning på kollektiva organ och enskilda, företagssparandets omfattning och kreditmarknadens sätt att fungera är centrala ekonomiska politiska frågor. Hur man löser dessa problem får konsekvenser för fördelningen av inkomster, för företagens utveckling, löntagarnas trygghet och för den ekonomiska beslutanderätten i näringslivet. Löntagarna skall ha medbestämmande på alla nivåer i arbetslivet, i deras egenskap av anställda. Medbestämmanderätten skall således inte vara beroende av löntagarnas eventuella kapitaltillgångar. Denna princip bör omfatta hela arbetslivet, inte bara företag. Den bör gälla alla nivåer inom såväl företag som förvaltning i det senare fallet med de begränsningar som är nödvändiga för att säkerställa de politiskt valda instansernas övergripande styrning och planering. Frågor om arbetslivets villkor i vid mening skall handläggas gemensamt av löntagar- och arbetsgivarparter. En utveckling i denna riktning kan uppnås genom avtal, men det räcker inte. Arbetsdemokratin måste ha stöd i lagstiftning. För att lösa de problem som sammanhänger med den skeva förmögenhetsfördelningen och kapitalbildningen i företagen och motverka en fortsatt enskild ägarkoncentration bör man enligt vår mening satsa på att ge löntagarna lagfäst rätt till andel i den kapitalbildning som sker i företagen. Ett system för detta är helt förenligt med en politik som syftar till att förbättra företagens lönsamhet och därmed öka tryggheten i arbetet. Det bör också syfta till att förhindra en stark statlig maktkoncentration. , såväl i som i många europeiska länder och i , tillämpar ibland någon form av andelssystem, t. ex. att löntagarna får någon viss andel av företagsvinsten i form av nyemitterade aktier. I det följande tar vi inte upp olika typer av sådana enskilda system. 1 stället redovisar vi de två huvudmodeller som tillämpas i en rad länder. För en utförligare redovisning hänvisas till bilagan och motionen 1972:1319. Andel i företagens vinster och kapitalbildning Ett system av detta slag förutsätter att löntagarna kollektivt eller individuellt får andel i företagens vinster/kapitalbildning. Detta sker genom att de utöver lönen får en viss given tillförhandlad eller lagstiftad andel i företagens vinst. Denna löntagarandel förutsätts då helt eller delvis utgå i någon form av andelsbevis, som antingen överförs till löntagarna individuellt eller till en eller flera fonder, som i sin tur ger andelsbevis till löntagarna. Andelsbevisen kan t. ex. utgöras av nyemitterade aktier eller participating debentures eller eviga skuldförbindelser. I allmänhet förutsätter detta system att andelskapitalet kvarstår i företagen och kan utnyttjas för investeringar etc. I allmänhet förutsätts att löntagarnas andelsbevis icke kan realiseras förrän . Statsmakterna kan ge vissa stimulanser i form av skattebefrielser eller . Det rör sig här om ett sparsystem med inslag av tvångssparande. Vid löneförhandlingarna överenskommer man om dels en kontantlön, dels en extra summa som löntagarna inte kan konsumera. Denna senare kan innehållas av arbetsgivaren mot någon form av ägarbevis eller disponeras av arbetsgivaren i enlighet med de anställdas önskemål. Man kan också tänka sig att det överenskomna sparbeloppet överförs till löntagaren men att denna tvingas binda kapitalet på visst sätt (på bankräkning av särskilt slag, i form av särskilt sparande för eget hem, i form av aktier i det egna eller i andra företag etc). Statsmakterna kan subventionera eller stimulera sådana system på olika sätt: genom skattereduktioner för företag som deltar i systemet och för löntagarna eller genom , i relation till sparade belopp. Andelen som går till sparande kan beräknas på lönesumman kollektivt (företag, bransch) eller individuellt. Som framgår skiljer sig de båda systemen åt i ett principiellt mycket viktigt avseende. Enligt det första systemet övergår en viss del av ägandet av företagens kapital till löntagarna individuellt eller i särskilda fonder. Därmed skapas en ny ägarstruktur. Systemet bygger på att löntagaren ges del i vinsten oberoende av avtalade löner. Enligt det andra systemet är det i grunden fråga om ett sparande som visserligen kommer löntagaren till godo på ett eller annat sätt men som inte annat än direkt (genom att löntagarna utnyttjar medlen för att köpa aktier) kan ge andelar i företagens kapitaltillväxt. Här är det närmast fråga om ett lönetillägg, sammankopplat med kontantlöneförhandlingar. Detta system ger främst ett ökat sparande och minskad inflationspress. 1* 1974. Lagstadgad rätt för löntagarna till andel i företagens kapitalbildning Ett förslag om lagstadgad rätt för löntagarna till andel i företagens kapitalbildning bör mot bakgrund av ovan angivna utgångspunkter utformas så att det åstadkommer en jämnare förmögenhetsspridning, förskjuter makten från traditionella ägarintressen samt motverkar statlig och enskild maktkoncentration inom det ekonomiska livet. Uppenbart är att man kan tänka sig olika lösningar för att nå dessa syften. Vi vill här inte binda oss för någon definitiv form utan skisserar vissa principer och en tänkbar modell: o Företagen betalar in en del av vinsten i form av nyemitterade aktier till olika fonder. Endast på detta sätt får löntagarna andelar i förmögenhetstillväxten och ägandet. Alla system som bygger på fondbildning via traditionellt inbetalade arbetsgivaravgifter eller motsvarande innebär endast att en del av lönesumman specialdestineras eller, om man så vill, tvångssparas. Genom att emittera aktier till fonder uppnår man också att kapitalet binds långfristigt i företaget. En annan fördel med ett fondsystem är att man kan eliminera risken för större förluster för löntagarna. En företagsnedläggelse leder bara till en mindre minskning i den samlade förmögenheten. o Det bör finnas ett decentraliserat system av fonder med betydande frihet för löntagarna att välja mellan olika fonder. o Det inbetalade värdet skall vara de enskilda löntagarnas privata egendom. Det kan uppnås genom att de erhåller andelsbevis i fonderna, andelsbevis som dels ger avkastning, dels är realiserbara eller med andra former av spärregler. Fördelningen av andelsbevis i fonderna bör följa principen lika för alla, oavsett sysselsättning eller löneläge, o Systemet bör endast omfatta de större företagen. 0 Det bör vara flexibelt och inte binda löntagarna till ett visst företag. För att utforma ett förslag om lagstadgad rätt för löntagarna till andel 1 företagens kapitalbildning bör en parlamentarisk utredning med representation för arbetsmarknadens parter tillsättas. Den bör därvid bl. a. överväga den i föregående avsnitt skisserade principlösningen och diskutera o vilken omfattning ett sådant system kan ges o hur systemet skall utformas så att vinstavsättningens storlek kan bli föremål för förhandlingar mellan arbetsmarknadens parter o vilka effekter det kan få på förmögenhetsspridningen o vilka effekter det får för dynamiken i ekonomin o hur det kan påverka lönebildningen o vilka effekter systemet får på inflationsutvecklingen Med hänvisning till det anförda och till bilaga 1 Den västtyska debatten om löntagarnas andel i företagens kapitalbildning hemställer vi att hos Kungl. begär att en parlamentarisk utredning med representation från arbetsmarknadens parter tillsätts för att utarbeta ett förslag om lagstadgad rätt för löntagarna till andel i företagens kapitalbildning. () () Den västtyska debatten om löntagarnas andel i företagens kapitalbildning Debatten om Vermögensbildung och Mitbestimmung har varit mycket livaktig. Från samtliga tre partiers sida har man betonat betydelsen av att söka minska konflikten mellan kapitalägare och löntagare och åstadkomma vad man kallar ett Soziale Partnerschaft. Den givna historiska bakgrunden är självfallet nazisttiden och erfarenheter och viljan att definitivt och långsiktigt förändra den sociala strukturen i demokratisk riktning. Inom CDU betonade man att ett viktigt mål för partiets strävanden var att åstadkomma en social marknadsekonomi där man kunde utnyttja marknadens dynamik men minska eller eliminera dess sociala och demokratiska orättvisor. Frågan om en jämnare förmögenhetsfördelning togs tidigt upp av den katolska vänsterflygeln, där man starkt betonade den kristna rättfärdighetstanken. förelåg givetvis ett starkt behov av kapitaltillväxt för en snabb återuppbyggnad. Inom SPD och fackföreningsrörelsen betraktades länge förmögenhetsutjämnande insatser inom marknadsekonomins ram med betydande misstro, men i och med Godesbergsprogrammet (1959) anslöt sig socialdemokratin i princip till den sociala marknadshushållningens principer, självfallet med en starkare betoning av de sociala inslagen och behovet av rejäla sociala strukturreformer. är man på ledande socialdemokratiskt håll angelägen om att minska konfliktorsakerna inom ekonomin. Det är också denna consensuspräglade och reformistiska attityd som är föremål för stark kritik från de yngre socialdemokraternas sida liksom från den nya vänstern i dess helhet. Man understryker där att denna i grunden sociala-liberala samarbetsfilosofi i själva verket söker dölja grundläggande klassmotsättningar i det västtyska samhället och att den därmed cementerar ett förhatligt och ojämlikt system. Alla insatser som kan syfta till att öka systemets stabilitet betraktas med motvilja eller oro. Denna allt mer markerade konflikt mellan de s. k Jusos (Jung-Sozialisten) och partiets ledning kom också till uttryck i samband med debatterna om Vermögensbildung på den senaste socialdemokratiska partikongressen (1973). Mot Jusos linje att man icke fick försvaga klasskänslorna genom ett system som bara ögonskenligen gav jämnare förmögenhetsspridning hävdade partiledningen med i spetsen att det här gällde den reformistiska principen gentemot den revolutionära. För liberalernas (FDP) del skedde en betydande omsvängning i synsättet i samband med den allmänna politiska nyorienteringen och inledning av samarbetet med socialdemokratin . Dittills hade ledningen i det liberala partiet stått mycket nära den västtyska storindustrin och dess syn på makt- och jämlikhetsfrågor och i vissa avseenden snarare legat till höger om t. ex. CDU :s vänsterflygel, med dess starka kristna rättfärdighetspatos. I och med vänstersamarbetet och det faktiska utbyte av väljare som torde ha skett i samband därmed har de socialliberala inslagen skjutits i förgrunden. Förslaget om en omfattande fördelningspolitisk reform i de s. k. Freiburger , jfr. nedan väckte en kraftig opposition inom partiet men lotsades igenom och är nu en av partiets mera betydelsefulla profilfrågor. efter infördes som ett led i återuppbyggnadsansträngningarna förmåner för olika slag av sparande. 1950 antogs en lag (1. Wohnungsbaugesetz, som förutom att råda bot på bostadsbristen åsyftade att göra enskild egendom särskilt egna hem tillgänglig för vida kretsar av befolkningen. Med WohnungsbauPrämiengesetz inrättades ett premiesystem varigenom bostadssparande gynnades, och 1959 instiftades genom Sparprämiengesetz ett motsvarande system för kontosparande. 1969 antogs en lag om främjande av arbetstagarnas sparkapitalbildning. Vid sidan av detta infördes rätt till avdrag vid inkomstbeskattningen för avsättningar till försäkrings- och bostadssparande. Andra åtgärder att nämna är privatiseringen av bl. a. storföretagen Preussag (1959) och (1961) som skedde genom att aktierna utsåldes till fördelaktig kurs. Genom skatteförmåner stimulerades också till överlåtelse av aktier i ett företag på de anställda. 1961 drev den dåvarande CDU-regeringen igenom en ny lagstiftning som skulle ge löntagarna en betydligt större andel i förmögenhetstillväxten i det västtyska samhället (den första lagen om Vermögensbildung). Fackföreningsrörelsen och socialdemokratin var länge skeptiska men ändrade efter hand sin inställning. Lagen utbyggdes i syfte att göra systemet mera löntagarinriktat. Den nu gällande lagen tillkom och kallas vanligen 624 DM-Gesetz (drittes Gesetz zur ). Lagen har till syfte att dels stimulera arbetstagarna till ökat sparande och därmed underlätta kapitalbildningen i ekonomin, dels utjämna sparförmågan för löntagare med förhållandevis låga inkomster, dels motverka inflationen (genom tvångssparande). Lagen gynnar vissa premiegrundande betalningar (vermögenwirksame Leistungen) som arbetsgivare gör till sina anställda. Om vissa givna förutsättningar (jfr nedan) är uppfyllda erhåller den anställde också en statlig premie i form av ett statligt spartillägg (tidigare vissa skattelättnader). Detta statliga tillägg uppgår till av den premiegrundande betalningen, om den anställde har mer än två barn. Tillägg utgår till en premiegrundad utbetalning upp till 624 per kalenderår. Detta innebär att det högsta årliga statliga spartillägg som en anställd kan erhålla uppgår till 187,20 resp 249 . Om båda makarna i en familj är arbetstagare kan båda få spartillägg enligt lagen. Spartillägget är befriat från inkomstskatt. Den utbetalning som arbetsgivaren gör räknas emeller tid som en vanlig löneförmån och är således föremål för inkomstbeskattning och arbetsgivaren är skyldig att erlägga sedvanlig socialförsäkringsavgift. Den personkrets som äger åtnjuta fördelarna av lagen, är begränsad till arbetstagare i privat eller offentlig tjänst, vilka har en årsinkomst som understiger 24 000/48 000 (ogifta/gifta). Endast vissa utbetalningar till löntagaren är premiegrundande, nämligen de som denne använder på ettdera av följande sätt: o sparande enligt Wohnungsbau-Prämiengesetz (se ovan) o sparande enligt Spar-Prämiengesetz (se ovan) o förvärv av aktier i företagen o 'förvärv av bostad o långivning till arbetsgivaren o avsättning till vissa livförsäkringar. De premiegrundande utbetalningarna kan inte lyftas av arbetstagaren förrän . Detta är förutsättningen för att statliga spartillägg skall utgå. Avtal om premiegrundande utbetalningar kan träffas mellan arbetsgivare och enskilda anställda, mellan företag och företagsnämnd och genom kollektivavtal. Från och med 60-talets slut har kollektivavtal blivit den utan jämförelse viktigaste avtalsformen. För att uppmuntra mindre företag (mindre än 50 anställda) att använda 624 DM-lagen beviljas dessa skattelättnader för de premiegrundande betalningar de gör utöver de anställdas lön. Företaget är berättigat till ett skatteavdrag av sådana betalningar. Avdraget må dock högst uppgå till 6 000 . Huruvida arbetsgivarnas utbetalningar skall uppfattas som en del av löneökningar eller betraktas som en rättighet vid sidan av tillförhandlade kontanta löneutbetalningar är naturligtvis en ständig diskussionspunkt mellan parterna. Löntagarsidan vill naturligen inte räkna in utbetalningarna i det årliga utrymmet, medan arbetsgivarsidan lika naturligt menar att utbetalningarna måste ses som en del av lönen. I praktiken blir det ständigt fråga om kompromisser mellan dessa båda synsätt. Från statsmakternas sida är man angelägen om att systemet skall fungera så att det verkar inflationsdämpande, dvs. att löntagarnas löneökningar i lägen av stark efterfrågeinflation så långt som möjligt skall bindas via system för framöver. , generalsekreterare i Workers Unions, menar att fackföreningsrörelsen lyckats med att förmå arbetsgivarna att medge bidrag till systemet ovanpå de sedvanliga löneökningarna (Capital, Inflation and the Multinationals). Detta omdöme är emellertid långt ifrån oomstritt; fackföreningarna gör i allmänhet en annan bedömning. 1972 utnyttjades lagen av 16,9 miljoner löntagare (av totalt 22 miljoner löntagare) i (mot 5,7 miljoner löntagare 1969). Av dessa finansierade 12,7 miljoner sitt sparande genom betalningar som arbetsgivaren gjorde till följd av avtalsöverenskommelser medan de återstående 4,2 miljonerna finansierade sitt sparande genom frivilliga avdrag på den egna lönen. Enbart överfördes på detta sätt 8,7 miljarder till löntagarna. Den allra största delen sparades på bankkonton. De statliga bidragen uppgick till 2,7 miljarder . Till detta kommer emellertid statens kostnader för statligt anställda liksom skattestimulanser för företag, andra sparstimulerande åtgärder m. m. Enligt SPD kommer de statliga kostnaderna för ett fullt utbyggt och utnyttjat system av nuvarande modell att uppgå till ca 12 miljarder . Löntagarnas andel i företagens kapitaltillväxt: aktuella reformförslag Det nu gällande sparsystemet har således blivit en framgång så till vida som att det nu omfattas med välvilja av samtliga partier, fackföreningsrörelsen och arbetsgivare. Men det är likaså en allmän uppfattning, också inom CDU, att det ej är tillräckligt. Från SPDFDP-regeringen har man understrukit att medborgarna (löntagarna) måste få en andel i främst de större företagens kapitaltillväxt (Zuwachs des produktiwermögens). Endast på detta sätt kan man åstadkomma en jämnare förmögenhetsfördelning. Det nuvarande systemet tillgodoser inte detta krav. Samma tankegångar finns också inom CDU. Diskussionerna om detta har pågått och samtliga partier, liksom fackföreningsrörelsen och arbetsgivarna, har antagit förslag för hur ett sådant system skulle kunna utformas. På sin senaste partikongress, vilken avhölls i , antog CDU ett detaljerat vermögenpolitisches Grundsatzprogram - i fortsättningen benämnt principprogrammet. Ledstjärnor för CDU:s förmögenhetspolitik är följande tre principer: o för social marknadsekonomi och mot socialistisk planhushållning; o för soziale Partnerschaft och mot klasskamp; O för personlig disponibel medäganderätt till det produktiva kapitalet (Produktivvermögen) och mot kollektivt ägande. Principprogrammet kan över huvud sägas vara dominerat av tanken att motsättningen mellan löntagare och kapital måste överbryggas. Ett medel att uppnå detta är att sprida ägandet i samhället. En sådan omfördelning av egendom inom marknadshushållningens ram skall bryta ned såväl ekonomisk som politisk maktkoncentration. Denna omfördelning kan bara komma till stånd om de breda folklagren får del i förmögenhetstillväxten. 1 programmet betonas gång på gång att syftet med systemet är att på detta sätt slå vakt om den sociala marknadshushållningen. Den privata egendomen är en grundpelare för den sociala marknadshushållningen. Denna privata egendom måste tjäna samtliga medborgare. Ett system grundat på privat egendom kan i längden bara tryggas om egendomen är spridd och alla medborgare har chansen att förvärva olika former av Genom att öka den enskildes egendomsinnehav utvidgar man också den enskildes frihet (erweitert den Freiheitsraum des einzelnen flir eine persönliche und eigenverantwortliche Lebensgestaltung). måste man trygga ekonomins tillväxt och fortsatta investeringar. I de allmänna teserna understryks också att detta system är ett alternativ till kollektivistiska föreställningar och planer i vilka man vill ersätta den privata koncentrationen med en offentlig koncentration och tillförskaffa sig förfoganderätt över centrala fonder. CDU:s system riktar sig, menar man, mot förmögenhetskoncentration. Man vill motverka med tydlig adress till socialdemokratin och fackföreningsrörelsen ett system som förenar ekonomisk och politisk makt (wirtschaftlicher und politischer Macht). (Detta senare argument har en intressant parallell i den svenska socialdemokratins ideliga varningar av samma innebörd; då riktade mot den icke-socialistiska oppositionen). Principprogrammet innehåller följande punkter: a) Alla arbetstagare och fria yrkesutövare skall bli medägare till det produktiva kapitalet. b) Detta skall ske bl. a. därigenom att varje löntagare erhåller ett tillägg till sin ordinarie lön antingen i form av investeringslön (Beteiligungslohn) härom se nedan eller i form av andel i företagsvinsten. c) De medel, som av näringslivet ställs till förfogande för löntagarnas Vermögensbildung skall investeras i Beteiligungswerte (aktier, andelar i investeringsfonder m. så att de framgent kommer näringslivets tillväxt till godo. d) Vinsten fyller en viktig funktion i den sociala marknadsekonomin. För näringslivet finns inget verkningsfullare instrument för prestationsuppmuntran, styrning och mätning av prestationer. Vinsten måste till en del återinvesteras i företaget, så att dess självfinansieringsförmåga stärks till fördel för tillväxt och sysselsättning. e) Den som bär en risk har anspråk på del i vinsten. I likhet med kapitalägarna bör arbetstagarna vid sidan av ordinarie lön uppbära ersättning som är beroende av företagets resultat. f) Den vinst ett företag uppvisar är resultatet av en samverkan mellan kapitalägarna, företagsledningen och löntagarna. Den vinst som återstår efter avdrag för löner till de båda sistnämnda och avkastning på de förras insatta kapital skall skäligt fördelas mellan kapitalägare och arbetstagare. g) Allt färre bör leva uteslutande av avkastning på kapital eller uteslutande av lön. Varje yrkesverksam medborgare bör uppbära ett eller flera av följande slag av inkomster: O fast arbetslön, riskberoende arbetslön, del av vinsten i förhållande till O ränta på insatt kapital, riskpremier på insatt kapital, del av vinsten i förhållande till kapitalinsatsen. För att detta principprogram skall kunna genomföras fordras en lång rad reformer inom bolags- och skatterätten, bl. a. skattemässigt gynnande av utdelning på nyemitterade aktier, som förvärvats av anställda i företaget och uppmjukning av de aktierättsliga bestämmelserna rörande ökning av aktiekapitalet.