mot · FX022008 · 1974-11-28 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1974:166 med förslag till ändringar i naturvårdslagen (1964:822) och skogsvårdslagen (1948:237), m. m. Naturvården är en viktig del av miljöpolitiken. En natur med oförstörda skönhetsvärden är ett livsbehov för människan särskilt i det industrialiserade samhället. En forslumning av odlingsbygden som reducerar dess funktion som levande natur och fritidsbygd måste effektivt motverkas. Kulturlandskapets bevarande är en väsentlig uppgift. Bomiljöerna måste utformas så att naturens skönhets- och rekreationsvärden kan tillvaratas i människans dagliga tillvaro. Jord och skog är nödvändiga som produktionsmedel, och det är vår skyldighet att hushålla så att de tryggas också för kommande generationer. På samma gång betraktar många människor naturen som nödvändig för avkoppling och rekreation. Allemansrätten utgör därvid en omistlig tillgång. Det är dock av vikt att den utnyttjas med varsamhet, så att skador i naturen undvikes. Många mänskliga aktiviteter i det industrialiserade samhället utgör hot mot naturmiljön. Det är en väsentlig uppgift för samhället att avvärja detta hot genom en väl fungerande miljö- och naturvårdslagstiftning. gällande lagar är inte i alla avseenden tillräckliga för att ge ett tillfredsställande naturskydd. Vi vill erinra om att utvecklingen inom vissa delar av skogsbruket vållar särskilda problem för landskapsvården. Omfattande och stora kalhyggen har i vissa områden förstört landskapsbilden. Regler måste skapas så att kalhuggning och skogsplöjning inte får ske i sådan omfattning att den ekologiska balansen och landskapet skadas. Det är sålunda angeläget att åtgärder vidtas för att förbättra naturvården. De förslag som i detta syfte framlägges i proposition 1974:166 är dock enligt vår uppfattning inte sådana att de tillgodoser de krav som bör ställas i detta avseende. På väsentliga punkter måste därför förnyade överväganden komma till stånd. Propositionen bygger på naturvårdskommitténs betänkande och en rapport rörande kalhyggen från en arbetsgrupp tillsatt av . Andra utredningar pågår på detta område såsom skogsutredning och utredningen om skogsvårdsstyrelsemas framtida arbete. Dessa två utredningars resultat samt remissopinionen borde ha inväntats för en väl Dessutom har bygglagutredningen avgivit ett betänkande, vars resultat inte tycks vara beaktat trots den nära anknytningen till propositionens innehåll. Remissyttrandena över naturvårdskommitténs betänkande har varit splittrade och förslagen har erhållit ovanligt svagt stöd. Det är anmärkningsvärt att propositionen kunnat få föreliggande utformning mot bakgrunden av remissinstansernas starka kritik. Anmärkningsvärda är också vissa avvikelser från kommitténs betänkande som utformats utan initiativ från något remissorgan. Departementschefens förslag till ändringar i skogsvårdslagen innebär att all avverkning kan bli anmälningspliktig till . föreslog däremot att enbart hyggen skulle komma i fråga för anmälan. Propositionen har alltså avsevärt skärpt utredningsförslaget. skogsutredning har tillsatts med direktiv att behandla frågor som behandlas i propositionen. Ett ställningstagande innebär att man föregriper utredningen. Denna har bland annat följande uppgifter ingående i sina direktiv: Den framtida skogspolitiken bör därför utformas så att möjligheter skapas för att en långsiktig hög produktion kan vidmakthållas i skogsindustrin och därmed en hög intensitet i det svenska skogsbruket. De sakkunniga bör bedöma vilka styrmedel som behövs inom skogspolitiken för att tillgodose dessa önskemål och lägga fram detaljerde förslag härom. Möjligheterna att inom ramen för skogsvårdslagstiftningen tillgodose samhällets behov att styra skogsproduktionen bör särskilt beaktas. Utgångspunkten bör vara att skogsmarken utnyttjas på från samhällets synpunkt bästa sätt. Vidare framhålls i direktiven: De sakkunniga bör närmare belysa de konsekvenser i miljövårdshänseende som nuvarande och en framtida avverkningspolitik kan komma att leda till. Jag vill i detta sammanhang erinra om att en särskild arbetsgrupp inom arbetar med frågor som hör samman med omfattningen och effekterna av kalhyggen. Arbetsgruppens rapport väntas föreligga . Vidare bör de sakkunniga, mot bakgrund bl. a. av uttalandena i prop. 2 och 3 om hushållning med mark och vatten och av kommande förslag i anslutning till den översyn av naturvårdslagen (1964:822) som görs av naturvårdskommittén, göra en bedömning av hur skogsnäringens expansionsmöjligheter påverkas av kraven på rekreationsmöjligheter för allmänheten. De frågor, som skogsutredning har att behandla och som departementschefen till stor del kommit med förslag till lagstiftning för, kräver ingående analys och noggrann prövning. Därför bör beslut i dessa frågor anstå tills utredningsmaterial arbetats fram. Departementschefen motiverar en anmälningsplikt för avverkning bl. a. från skogsvårdssynpunkt. Vi vill i samband med detta betona de betydelsefulla uppgifter för återväxtsåtgärder som åvilar skogsvårdsstyrelserna. En anmälningsplikt för all avverkning i enlighet med departementschefens förslag utan en personalförstärkning för skogsvårdsstyrelserna innebär att dessa åtgärder för återväxtsinsatser skulle tvingas bli nedskurna. Över huvud taget torde skogsvårdsstyrelserna ha alltför begränsade resurser för att kunna administrera den föreslagna anmälningsplikten. Departementschefens förslag innebär risk för att skogsvårdsstyrelsernas resurser för att initiera återväxtsåtgärder kommer att tas i anspråk för en omfattande byråkratisk process. De miljöpolitiska hänsynen är väsentliga. De mycket stora kalavverkningarna utgör en miljöfara som kräver en särskilt noggrann bevakning. Dessa stora kalavverkningar måste begränsas. Kalhyggen av större omfattning måste därför bli föremål för någon form av regler. Kalavverkningarna intill samhällen där den bofasta befolkningen drabbas av en helt förändrad landskapsbild måste också beaktas. Dessa överväganden bör dock göras av skogsutredning. Propositionens resonemang om att den föreslagna anmälningsplikten skulle vara en fördel från sysselsättnings- och planeringssynpunkt och för utbildningsbehov är enligt vår mening utan grund. Storskogsbruket förfogar över en viss storlek arbetskraft som torde vara . Det enskilda skogsbruket kombineras ofta med jordbruk och skötes därigenom till stor del av självverksamma personer. Dessutom är dessa avverkningar starkt beroende av den aktuella efterfrågan på virke. Därvid föreligger svårigheter att långt i förväg bestämma avverkningar. Några nya eller för den sysselsättningspolitiska bedömningen värdefulla instrument finns inte heller anvisade vare sig i propositionens resonerande avsnitt eller i lagtexten. Självfallet är det angeläget att åstadkomma en god sysselsättningsplanering inom skogsbruket. Propositionens förslag är dock inte ägnat att lägga någon ny eller bättre grund för planeringen av sysselsättningen inom skogsbruket vare sig hos skogsvårdsstyrelserna eller länsarbetsnämnderna. Landskapsvården och ett skydd för naturmiljön är av stor betydelse för människans trivsel och välbefinnande. Samhällsplaneringen måste utformas med ekologiska utgångspunkter, och naturvården fyller härvid en betydelsefull uppgift. Grundläggande för en god naturmiljö är en levande landsbygd. Ett levande odlingslandskap är av avgörande betydelse för en god naturmiljö. Detta gäller inte enbart de stora slättbygderna, där förutsättningarna för jordbruksdrift i och för sig är störst. Det gäller i hög grad det s. k. mosaiklandskapet med omväxlande åker, hagmark, skog och sjö. Även i utpräglade skogsbygder utgör de odlade områdena en omistlig del av naturmiljön som inte får gå till spillo. är synnerligen betydelsefulla, varför en naturvårdslag starkt måste slå vakt om jord- och skogsbrukets betydelse för naturmiljön. Departementschefens förslag innebär att ett nytt intstitut med benämningen naturvårdsområde instiftas. De tidigare landskapsskyddsförordnandena föreslås ersatta av dessa naturvårdsområden. Naturvårdsområden skiljer sig enligt förslaget huvudsakligen från naturreservat i så måtto att ingripandena inte får innebära att markanvändningen avsevärt försvåras. Ersättning för ingrepp kan heller inte utgå till markägaren. Vi instämmer i departementschefens avsikt att förbehålla som kräver intensiva bevarande- och vårdåtgärder. Åtgärderna inom det nya institutet naturvårdsområde bör uteslutande vara av den typen att de kan kombineras med ett normalt jord- och skogsbruk. Departementschefens skrivning innebära» institutet naturvårdsområde kan få en mycket stor omfattning. Vi vill understryka möjligheterna till samråd utan att fördenskull göra ett markområde till naturvårdsområde. Dessutom bör allemansrätten kunna begränsa omfattningen av det nya institutet naturvårdsområde. Vid planering av förordnande om naturvårdsområde är det av synnerlig vikt att samrådsförfarande! Erfarenheten visar att ett gott samrådsförfarande leder till de ur alla synvinklar lämpligaste lösningarna. Vid detta samråd måste alla berörda komma till tals. Vi vill även betona fritidsintressenas möjligheter att deltaga i diskussionen före eventuellt förordnande om naturvårdsområde. När det gäller naturvårdande åtgärder inom ett naturvårdsområde är det väsentligt att betona brukarens insatser. En huvuddel av de åtgärder som krävs för naturvårdsområdet bör kunna ombesörjas av brukaren. måste ett naturvårdsprogram upprättas och överenskommelser slutas om ersättning till brukaren för de erforderliga naturvårdsuppgifterna. Vi instämmer i remissyttrande, där det betonas att en generös tolkning bör tillämpas av vad som är att hänföra till ersättningsgrundande naturvårdsåtgärder. I enlighet med ovanstående principer om att föreskrifterna för naturvårdsområde skall kunna kombineras med normalt jord- och skogsbruk måste ingripandet vara ringa och därför ingen ersättning utgå. Departementschefens skrivning innebär att alltför omfattande åtgärder kan vidtagas utan ersättning för markägaren. I de fall åtgärd som bör vidtagas är så ingripande att pågående markanvändning i icke ringa grad försvåras skall området enligt vår mening avsättas till naturreservat. Departementschefen föreslår att talan mot beslut om naturvårdsområde skall föras hos Kungl. Vid inrättande av naturreservat föres talan mot beslut hos Kungl. När det gäller ersättningstalan förs emellertid talan vid domstol. Beslutet om naturvårdsområde inbegriper även ett beslut om eventuellt förordnande om naturreservat och därmed en gränsdragning för vilka åtgärder som markägaren är skyldig att tåla utan Detta innebär att det är befogat från rättssäkerhetssynpunkt att kunna föra frågan om naturvårdsområde inför domstol. I annat fall uppkommer risk för att de administrativa myndigheterna och domstolarna utvecklar olika praxis i fråga om ersättningspliktiga eller ej ersättningspliktiga åtgärder. Beslutet bör därför kunna överklagas i domstol. Vi instämmer i reservationen av Grebäck m. fl. till naturvårdskommitténs betänkande att kammarrätten synes vara lämplig instans och att frågan därmed även kan föras vidare till regeringsrätten. Samma ordning gäller för andra områden, exempelvis när det gäller föreläggande enligt 20 § naturvårdslagen. Propositionens förslag innebär att generellt strandskydd skall införas. Strandskyddet skall omfatta område från strandlinjen vid medelvattenstånd. Länsstyrelserna skall göra en inventering och i samråd med fatta beslut om undantag från det generella beslutet. Planlagt område skall också omfattas av skyddet. Vid fastställelse av generalplan, stadsplan eller byggnadsplan kan emellertid strandområde undantas. 100metersgränsen kan även utvidgas . Vi vill betona värdet av att allmänheten ges förutsättningar för bad- och friluftsliv genom strandskydd. Ett generellt strandskydd är däremot omotiverat. Som exempel kan nämnas att enbart i finns förutom små och stora vattendrag 47 000 sjöar. På dessa grunder har bl. a. i tillbakavisat ett införande av generellt strandskydd. I stället för den i propositionen föreslagna ordningen med möjlighet för kommunen att lämna dispens bör beslutanderätten om strandskyddets omfattning överföras till kommunen. Kommunen har de största förutsättningarna att i samråd med berörda enskilda såväl som institutioner göra rimliga överväganden. Vid den kommunala markanvändningsplaneringen finns goda förutsättningar för en bedömning av behovet av ett utökat strandskydd. Ett överflyttande av beslutanderätten till kommunen är även ett led i strävandena för ett decentraliserat beslutsfattande. De för denna beslutsordning normala överklagandemöjligheterna till måste givetvis finnas. Med hänvisning till det anförda hemställer vi att vid sin behandling av Kungl. Maj:ts proposition 1974:166 med förslag till ändring av naturvårdslagen och skogsvårdslagen beslutar 1. om sådan utformning av naturvårdslagen att förordnande om strandskydd skall beslutas av kommunen; 2. att 19 § i naturvårdslagen får följande lydelse: Är åtgärd som bör vidtagas så ingripande att pågående markanvändning avsevärt försvåras, skall området dock avsättas till naturreservat. I beslut naturvårdsområde. Är åtgärd som bör vidtagas så ingripande att pågående markanvändning i icke ringa grad försvåras, skall området dock avsättas till naturreservat. I beslut naturvårdsområde. 3. att talan mot beslut om bildande av naturvårdsområde föres i domstol i enlighet med vad som i motionen 4. att i avvaktan på förslag i anledning av skogsutredning avslå Kungl. Maj:ts förslag till införande av ny paragraf, 8 a §, och därav föranledda följdändringar i skogsvårdslagen. () i Lane-Herrestad () i Glömminge