mot · FX02119 · 1974-01-17 00:00:00 — av m. fl. om vidgning av direktiven till trafikpolitiska utredningen, m. m. I dagens samhälle ställs stora krav på transportväsendet både för att människorna skall kunna nå sina arbetsplatser, kunna utnyttja sin fritid och kunna umgås med varandra och för att en störningsfri distribution av varor och tjänster skall möjliggöras. Transportväsendet måste ha tillfredsställande nationell utsträckning och vara internationellt integrerat. I vårt land började järnvägar byggas . Järnvägsnätet nådde sin största omfattning . första decennier började bilen komma till användning och kom att bli ett alltmer betydelsefullt komplement till järnvägarna. har en stor del av järnvägsnätet lagts ner med en påtaglig försämring av trafikservicen som följd. En betydande indragning av busslinjer har ytterligare försämrat den kollektiva trafikförsörjningen. Denna utveckling har skapat svårigheter för de billösa som, i varje fall om de är bosatta på landsbygden och i mindre tätorter, råkat i situationer som inte kan accepteras i ett samhälle där ökad jämlikhet är ett grundläggande mål. Den har på samma gång berövat näringslivet på dessa ställen en i många fall avgörande förutsättning för fortsatt och/eller utbyggd verksamhet. Goda kommunikationer är en förutsättning för positiv utveckling. Samhällets struktur bestäms i hög grad av trafiksystemets utformning. Enligt vår uppfattning skall ansträngningarna inriktas på att skapa förutsättningar för utveckling i alla delar av landet. Bostäder, arbete och service skall tillförsäkras människorna i landets olika delar. Detta skall förverkligas genom en decentralistisk lokaliserings- och regionalpolitik. Trafikpolitiken måste betraktas som och utgöra en integrerande del av denna. Målsättningen för trafikpolitiken skall vara att till rimliga priser erbjuda de enskilda människorna goda kommunikationer och att tillgodose näringslivets behov av transporter och trafikservice i övrigt. Hela landet måste sålunda ha en tillfredsställande trafikservice. Trafikpolitiken måste syfta till en god trafikförsörjning med så låg energiförbrukning som möjligt. Den nuvarande trafikpolitiken vilar på beslut . Innebörden i detta är bland annat att det skall råda konkurrens mellan olika trafikgrenar och att dessa i princip var och en skall bära sina kostnader. Det har inte varit möjligt att med denna trafikpolitik tillgodose de krav som den regionalpolitiska målsättningen ställer. omprövning är därför nödvändig. Chefen för bemyndigades att tillkalla sakkunniga med uppgift att företa en utredning av vissa trafikpolitiska frågor, trafikpolitiska utredningen. Enligt vår mening bör direktiven till de sakkunniga vidgas. Det bör uppdras åt de sakkunniga att utarbeta trafikpolitiska riktlinjer för ett decentraliserat samhälle. De bör bl. a. överväga och ompröva gällande räntabilitetskrav för de statliga kommunikationsföretagen. Såsom vi inledningsvis påpekat är trafikförsörjningen i stora delar av landet otillfredsställande. Utredningen bör så snabbt som möjligt lägga fram förslag som syftar till att skapa erforderliga kommunikationsmöjligheter för alla. De handikappades speciella problem måste därvid också beaktas. Alla delar av landet måste tillförsäkras kollektiva transportmöjligheter motsvarande behovet och till sådana priser att det kollektiva resandet framstår som attraktivt. Trafikgrenarnas kostnadsansvar måste baseras på en samhällsekonomisk totalkalkyl, kompletterad med sociala och miljömässiga avvägningar mellan olika trafikgrenar och med hänsyn till deras betydelse för olika delar av landet. Taxor, beskattning och ekonomiska stimulansåtgärder skall avvägas så att den trafikpolitiska målsättning som angivits i det föregående kan uppnås. Åtgärder måste vidtas i syfte att utjämna rese- och transportkostnader mellan olika landsdelar. Taxor och avgifter för gods- och persontrafik skall utformas så, att den praktiska effekten blir att inte någon del av landet skall kunna utpekas som speciellt oförmånlig från taxe- och avgiftssynpunkt. Ett system med maximitaxa måste införas för resor med tåg och flyg. För tåg bör avgiften begränsas till vad som gäller vid resor om . Vi konstaterar med tillfredsställelse att utredningen enligt sina direktiv skall syna konstruktionen av SJ:s taxor och överväga möjligheterna att anpassa taxorna på längre avstånd, så att de dels i större utsträckning kommer att ligga i linje med samhällets allmänna regionalpolitiska och näringspolitiska mål, dels förbättrar SJ:s möjligheter att hävda sig i fråga om persontrafik, godsslag och sändningsstorlekar, som SJ har naturliga förutsättningar för att handha. Vi vill upprepa att samhällets allmänna regionalpolitiska och näringspolitiska mål skall vara ett decentraliserat samhälle, vilket måste beaktas av utredningen. Frågan om maximitaxa och enhetstaxa för persontrafik bör prövas i detta sammanhang. För att göra kollektivtrafiken attraktiv är det nödvändigt att servicen är god. Utefter de busslinjer som används som ersättning för nedlagda järnvägslinjer lämnar förekomst och standard i fråga om vindskydd och väntlokaler mycket övrigt att önska. Öppethållandetiderna för väntsalarna är på många håll otillräckliga. Liknande förhållanden råder vid många stationer på vissa järnvägslinjer. Åtgärder för att avhjälpa dessa brister i kollektivtrafikservicen bör övervägas. Från och med /71 utgår statligt stöd till järnvägs- och lastbilstransporter från ort inom stödområdet. om en viss utbyggnad av stödet fr. o. m. . Ursprungligen gällde stödet helfabrikat och mera bearbetade halvfabrikat och avsåg utgående transporter och transporter inom stödområdet. Genom beslutet av föregående års riksdag skall stöd utgå också för vissa råvaror och halvfabrikat som sänds till orter inom stödområdet. Vidare infördes sådana förändringar i bestämmelserna att bidrag medges för transporter på sträckor och att lägsta sändningsvikt nu är . Möjlighet infördes också att beakta utländsk transportsträcka vid bidragsgivningen. Vi hälsar dessa förbättringar med tillfredsställelse. Enligt vår mening bör emellertid stöd utgå för transportsträcka på lägst . En ny avståndsklass bör därför införas, och inom denna bör rabattsatsen gälla. Därmed kommer betydelsefulla transporter från de södra och mellersta delarna av stödområdet att omfattas av stödbestämmelserna. Viktgränsen för att stöd skall utgå bör sänkas till . Detta skulle vara av betydelse särskilt för de små och medelstora företag som levererar sina produkter direkt till förbrukare, varvid sändningarna måste bli förhållandevis små. Vi anser vidare, såsom tidigare, att transport in till stödområdet av inom jordbruket använda förnödenheter bör ges stöd. Dessutom bör transporten in till stödområdet av tillsatsämnen för pappersindustrin omfattas av stödbestämmelserna. Transportstödet omfattar järnvägs- och lastbilstransporter. Enligt vår uppfattning är det emellertid angeläget att också flygtransporter blir stödberättigade. Konkurrensen mellan olika slag av transportmedel blir snedvriden om flyget lämnas utanför. Detta kan leda till att en rationell utveckling inom transportområdet motverkas. De här föreslagna förbättringarna av det nu utgående transportstödet bör bli föremål för skyndsam utredning, så att förslag kan föreläggas höstriksdag. Vi har bl. a. i tidigare krävt mera medvetna former för trafikplaneringen. Enligt vår mening bör riksomfattande trafikförsörjningsplaner upprättas. Dessa skall bygga på samordning av regionala trafikförsörjningsplaner som landstingen upprättat, grundade på lokala trafikförsörjningsplaner upprättade av primärkommunerna. Till vägledning för detta planeringsarbete på olika nivåer skall enhetliga normer och anvisningar utarbetas. Representanter för primärkommuner, landsting och trafikföretag skall beredas möjlighet att från böljan delta i det regionala planeringsarbetet. De enskilda kommunmedlemmarna skall så långt möjligt ha inflytande på utformningen av trafikförsöijningsplanema inom kommunerna. Det som här har framhållits beträffande trafikplaneringen förutsätter att kravet på länsdemokrati förverkligas. Länsstyrelserna har i uppdrag att göra en regional trafikplanering. Vi betraktar detta som ett betydelsefullt första steg. Målet måste vara att landstingen får hand om trafikplaneringen och att av primärkommunerna upprättade lokala trafikplaner blir utgångspunkten för planeringsarbetet. De regionala trafikplanerna måste samordnas på riksplanet. För ett effektivt utnyttjande av resurserna och en god service krävs också ett väl fungerande samarbete mellan de verk som handlägger trafikfrågor. Det skall åligga att svara för den behövliga samordningen. Departementet måste ägna större uppmärksamhet åt dessa uppgifter. En förstärkning i detta avseende bör ske genom tillsättande av ett samordningsorgan i vars direktiv skall ingå att bl. a. svara för samordningen mellan olika trafikgrenar och deras planering samt att samråda i fråga om anslagsframställningar. Den trafikpolitiska utredningen bör få i uppdrag att närmare överväga formerna för denna samordning. Stor vikt måste läggas vid en samordning mellan allmänna trafikmedel och andra offentliga verksamheter, t. ex. postverkets, och försvarets. Enhetliga bestämmelser på transportpolitikens område mellan olika länder måste eftersträvas. Detta gäller särskilt de nordiska länderna. För vissa delar av vårt land tillgodoses en betydande del av transport- och trafikbehovet genom anlitande av norska och finska hamnar. Det är angeläget att ökat samarbete mellan de nordiska länderna på trafikens område kommer till stånd. Den snabba tillväxten av persontrafiken har i stor utsträckning möjliggjorts av personbilismen. Den omfattande geografiska koncentrationen av arbetstillfällen har varit en bidragande orsak till persontrafikökning. har en betydande ökning av godstransporterna på landsväg ägt rum. Denna utveckling har som tidigare påpekats lett till en omfattande nedläggning av järnvägar och busslinjer. Följden har som också framhållits blivit en fortgående försämring av kollektivtrafiken, vilket medfört att många människor i glesbygderna ställts utan reella möjligheter att resa. Trafikpolitiken måste syfta till att skapa tillfredsställande kollektivtrafik i hela landet. Järnvägsnätet måste upprustas för att kunna tillgodose de krav som ett decentraliserat samhälle ställer. Målsättningen skall bl. a. vara att förbättra förutsättningarna för att långväga godstransporter skall kunna ske med järnväg. Nuvarande järnvägsnät måste alltså bibehållas. Den trafikpolitiska utredningen bör ha att utgå från detta i sitt arbete. Nedskärningen av oljetillförseln har gett upphov till en kännbar brist på energi i flertalet industrialiserade länder. har de oljeexporterande länderna vidtagit betydande prishöjningar på sina produkter. Även om de åtgärder som vidtagits för att minska tillförseln av olja är av tillfällig karaktär, måste man räkna med att oljan som energikälla har begränsad varaktighet, varför prishöjningarna får antas bli bestående. Ökad sparsamhet med energi är därför nödvändig. Ansträngningarna för att få fram alternativa energikällor kan ha avgörande betydelse för trafikpolitikens utformning. Det är nödvändigt att betydande resurser sätts in för forsknings- och utvecklingsarbete på detta område. Dessa frågor aktualiseras av oss i annat sammanhang. Energisnåla kommunikationsmedel måste ges prioritet. Det innebär att kollektivtrafik måste komma till användning i största möjliga utsträckning. Därmed framträder ytterligare ett motiv för ett väl fungerande järnvägsnät, såväl för persontrafiken som för godstrafiken. En utbyggnad av sjötrafiken bör också övervägas mot bakgrund av den nya situationen på energiområdet. Det är därvid nödvändigt att förstärka isbrytarberedskapen för att hålla hamnarna i norra öppna . Olika åtgärder för att öka sjösäkerheten är angelägna. Därvidlag är det särskilt nödvändigt med effektivare sjömätning för att göra de särskilda, tunga trafikkorridorerna säkrare. Lagstiftningen för att öka användningen av lots bör övervägas. Särskild hänsyn bör därvid tas till lotsbehovet för fartyg med farliga laster såsom kemikalier, oljor osv. Den trafikpolitiska utredningen bör särskilt granska trafikpolitikens möjligheter att åstadkomma energibesparingar på trafikområdet. Kostnaderna för upprätthållande av en tillfredsställande kollektivtrafik på landsbygden får enligt vår mening inte överföras på primärkommunerna. De statliga bidragen till icke lönsamma järnvägar och busslinjer måste ökas i den utsträckning som krävs för att en tillfredsställande trafikservice skall kunna upprätthållas. Kommunerna måste kunna utnyttja sina möjligheter att överta linjetrafik med buss i de fall då tillståndsinnehavaren inte upprätthåller trafiken i tillfredsställande omfattning. Kollektiv trafik vari taxi och färdtjänst bör innefattas - skall finnas i sådan utsträckning att människor som inte har tillgång till eget motorfordon tillförsäkras möjligheter till resande. Taxorna skall fastställas med riktpunkten att alla skall kunna anlita kollektiva trafikmedel. De kommunala myndigheterna skall medverka och ta initiativ till sådana trafikreglerande åtgärder i tätorter som krävs för kollektivtrafikens främjande. Kommunerna bör stimuleras att införa enhetstaxesystem. Särskilt på landsbygden och i områden där kollektivtrafikapparaten inte är anpassad till individens behov måste bilen betraktas som nödvändig i trafikförsörjningen. Den växande privatbilismen har dock medfört allt svårare problem i de större tätorterna. 1 storstadsområdena har trafikutvecklingen fått särskilt kännbara negativa konsekvenser för invånarna. Både i de centrala delarna och på de vägar och gator som sammanbinder förorterna med stadskärnorna ger det knappa utrymmet upphov till omfattande trängsel- och köproblem. Motorfordon bidrar påtagligt till i luften påvisade, för människorna ohälsosamma, föroreningar. Stadsplaneringen måste vägledas av en strävan att så långt möjligt befria de centrala tätortsdelarna från biltrafik och att förlägga genomgående trafikleder utanför tätorts På kortare sikt bör även prövas förbud mot enskild biltrafik på vissa gator i stadskärnorna. Åtgärder måste vidtas som syftar till att göra den kollektiva trafiken mera attraktiv. För att de kollektiva trafikmedlens konkurrenskraft skall stärkas och privatbilism i centrala stadsdelar motverkas, bör i större städer system med perifera, avgiftsfria parkeringsplatser vid kollektivtrafiklinjer och relativt höga parkeringsavgifter i stadskärnorna tillämpas. Vi förutsätter att kommittén för utredning om kollektivtrafik i tätorter kommer att lägga fram förslag enligt dessa riktlinjer. Det är angeläget att kommitténs arbete påskyndas. Man måste räkna med att såväl lastbilen som personbilen kommer att spela en dominerande roll för gods- och personbefordran på kortare avstånd. Hänsyn måste tas till detta vid utformningen av trafikmiljön. En utvidgning av den delvis införda metoden att anknyta beskattningen av lastbilar till det faktiska utnyttjandet av vägnätet, s. k. kilometerskatt, övervägs. Negativa effekter från lokaliseringssynpunkt och regionalpolitisk synpunkt måste undvikas. En metod kan vara en utbyggnad av transportstödet. Åkeribranschen rymmer när det gäller såväl godstransporter som personbefordran ett stort antal små företag. Enligt vår uppfattning är en sådan företagsstruktur förenad med många fördelar. Genom ett väl utbyggt nät av åkerier upprätthålls en god service. De fördelar som är förenade med stordrift tillvaratas i stor utsträckning genom de kooperativa lastbilscentralerna. Åkeriföretagens ekonomiska situation bör underlättas genom statliga kreditgarantier. Denna fråga bör prövas i sitt näringspolitiska sammanhang. Den grundläggande principen i fråga om byggande och drift av allmänna vägar skall vara att landets olika delar förses med ett vägnät av tillfredsställande standard. Vägnätet måste sålunda utformas även med tanke på glesbygdernas och de mindre tätorternas behov. Hittillsvarande tendenser i bebyggelsens och näringslivets lokalisering har lett till en koncentration av väginvesteringarna till några få tätbebyggda områden och till leder mellan dessa. Den nuvarande vägpolitiken grundas på förväntningar om en fortsättning på denna utveckling. De ställningstaganden som riksdag gjort angående vägplaneringen skall dock enligt vår uppfattning leda till en annan, mera decentralistisk fördelning av väganslagen. Ökad befolkningskoncentration innebär relativt sett stegrade kostnader för vägbyggandet liksom för andra samhälleliga ändamål. Undersökningar visar att erforderliga investeringar i trafikleder är mer kostnadskrävande per invånare räknat och i förhållande till tätortsytan ju större befolkningskoncentration en kommun har. I storstadsområdena måste denna tendens motverkas genom inriktning i ökad utsträckning på attraktiva kollektiva transportmedel. För att utvecklingen med ökande koncentration av näringsliv och bebyggelse skall kunna brytas och en jämnare befolkningsfördelning över landet komma till stånd måste en större del av väganslagen gå till vägar utanför storstadsområdena. Väg- och gatuinvesteringar i storstadsområdena får inte innebära att upprustningen av vägarna i andra delar av landet eftersätts. Väganslagen har legat på en i stort sett oförändrad nivå. För att målsättningen om ett riksomfattande vägnät av god standard skall nås krävs höjning av väganslagen och inriktning på en upprustning av det lågtrafikerade vägnätet. Tanken på en ökning av kommunernas ekonomiska väghållningsansvar har framförts. Vi avvisar förslag av denna innebörd. Staten bör även i fortsättningen svara för de uppgifter den nu har. Allmän väg skall inte kunna dras in utan berörda kommuners tillstyrkan. Behovet av att i ökad utsträckning överföra enskilda vägar till statlig drift måste tillgodoses. Det är vidare angeläget att statsbidraget till enskilda vägar höjs, så att det täcker alla bidragsberättigade kostnader. En förutsättning för en säker trafik är en i skilda avseenden god trafikmiljö. Ett program som anger målen för myndigheternas trafiksäkerhetspolitiska arbete måste skyndsamt upprättas. Det bör åligga den föregående år tillsatta utredningen rörande vissa trafiksäkerhetsfrågor att utarbeta riktlinjerna för ett sådant program. Senast vid riksdag har och i gemensam motion närmare utvecklat sin syn på dessa frågor. ansåg att motionen borde överlämnas till utredningen för att tagas under övervägande. För lösandet av kommunikationsfrågorna för delar av landet som har stora geografiska avstånd spelar flyget en viktig roll. Tillgodoseendet av krav från allmänhet och näringsliv på bättre och snabbare förbindelser mellan övre och inre och samt övriga delar av förutsätter sålunda att flyg kommer till användning i större utsträckning än . Därvid bör också de krav som ställs när det gäller turismens utveckling uppmärksammas. Samhället skall verka för en sådan utbyggnad av flygplatser och flyglinjer att de möjligheter som luftfarten erbjuder utnyttjas på bästa sätt. Betingelserna för allmänflygets utveckling skall beaktas. Möjligheterna att tillgodose bl. a. fjällvärldens och skärgårdarnas trafikbehov genom helikopterflyg skall tillvaratas. Stor uppmärksamhet måste ägnas flygsäkerhetsfrågorna. Genom samordning av olika trafikgrenar skall tillses att expansionen i fråga om flygverksamheten inte leder till en utvecklingshämmande minskning av trafikunderlaget då det gäller kollektiv marktrafik. Detta är av synnerlig vikt med tanke på de stora mängder energi som ett flygplan kräver jämfört med Den trafikpolitiska utredningen bör enligt vår mening behandla även flygets roll i trafikförsörjningen utifrån dessa synpunkter. Trafikmiljön skall utformas så att negativa biverkningar motverkas och så att den integreras med den allmänna samhällsmiljön. Planering och byggande av vägar, flygplatser och dylikt måste inriktas på att i möjligaste mån bevara landskapets egenart och skönhetsvärden. Luftföroreningar skall förebyggas genom bättre bilavgasrenare, mindre förorenade oljor och förbättrade metoder för fordonens drift. Bullernivån hos fordonen måste sänkas. Forskning på nämnda områden måste få hög prioritet. Störande buller skall motverkas även genom att livligt trafikerade leder förläggs på tillräckligt avstånd från bostadsområden eller genom avskärmning. Utarbetade riktlinjer inom samhällsplaneringen måste läggas till grund för skyndsamt förverkligande. Det är angeläget att planeringen av flygplatser inriktas på att undvika placeringar som medför bullerstörningar i bostadsområden. Transporter av olja och andra miljöfarliga produkter är förenade med stora risker. Säkerheten vid transporter av detta slag måste ökas och beredskapen i händelse av olyckor stärkas. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos Kungl. 1. att direktiven till den trafikpolitiska utredningen vidgas i enlighet med vad som anges i motionen, 2. att frågan om förbättringar av det nu utgående transportstödet blir föremål för skyndsam utredning samt förslag till höstriksdagen 1974 på i motionen angivna grunder. () i Lane-Herrestad () i Glömminge