mot · FX021904 · 1974-11-07 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1974:150 angående riktlinjer för bostadspolitiken m. m. Bostadspolitikens allmänna målsättning och inriktning Bostadens utformning och anpassning till miljön är av avgörande betydelse för den enskildes sociala situation och levnadsbetingelser. De krav som ställs på dagens byggande måste motsvara människornas krav i både dagens och morgondagens samhälle. Framväxten av dagens samhälle har inneburit att människornas levnadsvillkor i en rad avseenden förändrats. Befolkningskoncentrationen har tvingat fram ett forcerat byggande i storstadsområdena. Därigenom har väsentliga miljökrav fått stå tillbaka för krav om att över huvud kunna erbjuda människorna bostad. I den koncentrerade bebyggelsen lever många, inte minst äldre och handikappade, i en kontaktfattig tillvaro. Detta måste motverkas i bebyggelseplaneringen och genom aktiva insatser i det befintliga bostadsbeståndet. Hemmet måste kunna utgöra varje individs fasta punkt i tillvaron. De stora utbyggnadsområdena präglas av en planering som bygger på en uppdelning av människornas vistelse på olika typer av områden . Det har skapats särskilda bostadsområden, särskilda arbetsområden och särskilda service- och rekreationsområden. Den mycket höga bostadsproduktionen under främst har inneburit att de flesta numera har tillgång till en från teknisk och servicemässig utgångspunkt tillfredsställande bostad. finns emellertid en inte obetydlig trångboddhet kvar, och många lägenheter är i behov av upprustning. I avseende på lägenhetsyta per person och lägenheternas standard har dock en högst avsevärd förbättring ägt rum. Utvecklingen har inneburit att många kontaktlösa miljöer skapats, att närservicen för många människor försämrats, att kategoriseringen i boendet förstärkts och att många barn saknar naturliga lekmiljöer. Dessutom motsvarar bostadsstandarden i många fall fortfarande inte de krav på utrymme och service som ett familjeliv med rikliga kontakter i hemmet förutsätter. Den sociala servicen, inte minst i vad gäller barntillsynen, har inte byggts ut i takt med samhällsutvecklingen. Grundläggande för bostadspolitiska strävan är att alla medborgare, oavsett ekonomisk och social situation, skall ha tillgång till en bra och rymlig bostad. Individen skall ha möjlighet att välja bostadsort Genom dessa förutsättningar får den enskilde möjlighet att skapa sig en god livsmiljö. Bostadsområden skall planeras så att olika åldersgrupper får utrymme för sina aktiviteter. Människorna skall kunna forma sin tillvaro med möjlighet att utveckla individuella intressen. Miljön bör formas för att främja kontakterna och gemenskapen mellan grannar och för att utveckla en stark social samhörighet. Tendenser till gruppering av människor beroende på sociala, ekonomiska eller åldersmässiga skäl måste med kraft motverkas. Samhällsplaneringen skall inriktas så att sammanhållningen i familjen och i bostadsområdet blir stark. Service och fritidsaktiviteter måste integreras i boendemiljöerna. Strävan skall vara att arbetsplatserna lokaliseras så, att det blir möjligt att bo, leva och verka inom samma bygd. För att ge möjlighet till ansvarstagande och inflytande över närmiljön skall de boende ha ekonomiskt ansvar för sin bostad. Gemensamma anläggningar och lokaler bör kunna förvaltas gemensamt av brukarna genom sammanslutningar eller samfälligheter. Bostadsområdena skall erbjuda variation mellan olika hustyper, färger, fasadmaterial och friytor. Därigenom ges förutsättningar för ett varierat utnyttjande, och de boende kan utveckla sin närmiljö. De boende bör i all möjlig utsträckning engageras för att forma områdena på ett stimulerande sätt. Olika nämnder och grupper av människor bör ges tillfälle att påverka planeringsarbetet på ett tidigt stadium. Efterkrigstidens bostadspolitik har i hög grad präglats av en ambition att bygga bort bostadsbristen. Bostadspolitiken har alltså haft en starkt kvantitativ inriktning. Detta framgår klart av riksdagsbeslut om bostadspolitikens målsättning. Där sägs att "hela befolkningen skall beredas sunda, rymliga välplanerade och ändamålsenligt utrustade bostäder till rimliga kostnader. Det har rått stor enighet om angelägenheten av att hålla bostadsproduktionen på en hög nivå. har emellertid kritiserat att miljöaspekterna inte omfattas av den fastslagna målsättningen. I och med att miljöaspekterna inte beaktats har det forcerade byggande som är en följd av befolkningskoncentrationen haft en ensidigt kvantitativ inriktning. Enligt mening bör den enskilde beredas möjlighet att välja boendeform och boendemiljö. Vi har mot den bakgrunden kunnat konstatera att nyproduktionen av småhus inte stått i proportion till efterfrågan. har genom årens lopp agerat för en kraftig ökning av småhusproduktionen - en strävan som rönt framgång. Lika viktigt är att boende i småhus framstår som ett realistiskt alternativ för människor i normala inkomstlägen. har därför agerat för en höjning av lånetaket vid statlig belåning från 90 till 9596. glädjande att regeringen nu anslutit sig till denna uppfattning. Av stor betydelse för den enskildes möjlighet att välja boendemiljö är möjligheten att bygga på landsbygden. Genom agerande i i denna fråga har kommunerna numera suveränitet att bedöma lämpligheten av sådan bebyggelse. Det är angeläget att kommunerna utnyttjar denna möjlighet och genom en positiv byggnadslovsprövning ger de enskilda den önskade valfriheten. Ett av de viktigaste inslagen i en socialt väl avvägd bostadspolitik är sanerings- och upprustningsverksamheten. Under bostadspolitikens mest kvantitativa skede försummades upprustningsverksamheten kraftigt. Saneringsverksamheten var ensidigt inriktad på rivning, och därigenom raserades många värdefulla miljöer. Genom saneringslagstiftning och de års riksdagar beslutade nya reglerna för förbättringslån och lån för bevarande av kulturhistoriskt värdefulla miljöer är förutsättningarna för en rimlig inriktning av saneringsverksamheten bättre. Från sida har vi i dessa sammanhang kunnat konstatera att de fattade besluten väl stämt överens med de krav som framförts från centerhåll i utredningar och även motionsledes i . Det måste konstateras att ett betydande upprustningsbehov föreligger. I proposition 1974:150 uppskattas antalet omoderna lägenheter till 550 000 varav 200 000 i småhus. De vidtagna åtgärderna har ännu inte resulterat i en upprustningsverksamhet av önskvärd omfattning. Från sida har vi kritiserat att en- och tvåfamiljshusen hållits utanför det initialstöd för sanering som införts. I detta avseende hänvisar vi till motion 1974:578, vars yrkande i denna del hänskjutits till höstriksdagen. Finansieringssystemets utformning är av avgörande betydelse för bostadspolitiken. I avsikt att få ett rationellt lånesystem, vilket bl. a. skulle undanröja den besvärande hyressplittringen, infördes det s. k. paritetslånesystemet. Av hyrespolitiska skäl har inte de nödvändiga korrigeringarna i systemet kunnat genomföras, varför paritetslånesystemet framstår som omöjligt. har det stått klart att förutsättningen för en socialt riktig bostadsplitik är, att en direkt subvention av kapitalkostnaderna sker över statsbudgeten. De ökade boendekostnaderna har av många upplevts som besvärande. Dessa kostnader kan begränsas genom en effektivare konkurrens vid byggandet, en lägre ränta och genom åtgärder som sänker driftkostnaderna. 1 vad gäller dirftkostnaderna bör särskild uppmärksamhet ägnas åtgärder som sänker uppvärmningskostnaden. Även från energi- och resurspolitisk utgångspunkt är detta angeläget. I detta sammanhang måste konstateras att den främsta anledningen till den ständigt stegrade energiåtgången i samhället är den kraftiga koncentrationsutvecklingen inom bebyggelse och näringliv. Ett decentraliserat samhälle med satsning på småföretagsamhet och en större närhet mellan bostad 1* 1974. och arbetsplatser skulle ge bättre förutsättningar för energihushållning. Departementschefens påpekande att en mer spridd bebyggelse medför ökad energikonsumtion gäller därför endast om samhället i övrigt utvecklas i centralistisk riktning. Otvivelaktigt finns en viss skillnad mellan småhus och flerfamiljshus när det gäller energiåtgången för uppvärmning. Denna skillnad kan dock väsentligt minskas genom en bättre isolering av husen, bättre ventilation etc., varigenom värmeförlusten kan reduceras. Det är angeläget att metoderna för isolering utvecklas ytterligare och att enskilda husägare stimuleras att bättre isolera sina hus. Genom de höjda energipriserna har många insett angelägenheten av en bättre isolering. Den stora efterfrågan efter bidrag för energibesparande åtgärder visar detta. Det är viktigt att denna besparingsiver stimuleras att fortsätta och det är därför bra att det nu aviseras att ytterligare medel kommer att ställas till förfogande under innevarande budgetår. Planeringen av nya områden och saneringsområden mäste ha som utgångspunkt en totalsyn på människans behov av produktion, rekreation och sociala relationer. Områdena skall vara anpassade efter människans psykiska och fysiska förmåga. Planering bör också innebära en verkställighetsplan för områdets utveckling, inom vars ram de boende skall ha utrymme för sina intiativ. Många av dagens bostadsområden saknar de nödvändiga sociala och miljömässiga kvaliteterna. Främst gäller det de stora utbyggnadsområdena i storstädernas ytterområden. Även i mindre tätorter finns exempel på att bebyggelsen är för ensidig. Inte minst gäller detta många småhusområden. Bebyggelsen har inte på ett riktigt sätt placerats in i naturen, och i de hårt exploaterade områdena blir omgivningsmiljön snabbt försliten. Vår strävan att hålla en hög småhusandel i nyproduktionen har stor betydelse för möjligheten att erbjuda människorna en god boendemiljö. Det måste emellertid understrykas att ett ökat småhusbyggande inte automatiskt ger en bättre miljö. Det finns exempel på småhusområden, vilka inte fyller de krav om variation i bebyggelsen, t. ex. lekplatser, tillgång till friytor m. m., som varje boende bör ställa på sin miljö. Ökad uppmärksamhet bör därför ägnas småhusområdenas miljöproblem. Byggandet bör ske så att en allsidig befolkningssammansättning i områdena främjas. Olika typer av bebyggelse bör rinnas inom samma område. En socialt rimlig struktur kan uppnås genom en successiv utbyggnad med de eventuella servicemässiga kompletteringar utbyggnaden kan medföra. I de bristfälliga miljöer som byggts måste särskilt stora insatser göras. Det skall vara insatser för aktivitet och gemenskap, för vilket lokaler skall finnas. Utveckling och förbättring av barnens lekplatser måste ske. bör aktivt medverka till miljöförbättring i det befintliga bostadsbeståndet genom att medverka till en generös låne- och bidragsgivning. Självfallet skall åtgärderna så långt möjligt utformas i enlighet med de boendes intentioner. har kommuner och byggherrar haft möjlighet att söka bidrag till av kostnaderna för åtgärder för barnens utemiljö. Ansökningar har inkommit till en byggnadskostnad av över 120 milj. kr. De anvisade 30 miljonerna räcker därför inte till för att täcka behovet ens inom denna begränsade sektor. Det är viktigt att de miljöförbättrande åtgärderna kan få omfatta även insatser för den vuxna befolkningen. Om man skall ta krafttag för att förbättra boendemiljöerna måste insatserna kunna gälla alla områden som påverkar områdets totalmiljö. Den vidgade tillämpning som föreslås i proposition 1974:150 måste därför hälsas med tillfredsställelse. Ansökningarna om bidrag för förbättrande av barnens utemiljö visar att behovet av miljöförbättrande åtgärder är stort. En vidgning av bidragsområdet torde innebära att de av bostadsministern anvisade 30 miljonerna måste bedömas som helt otillräckliga, särskilt som det i en del fall måste bli fråga om en radikal förändring också av vissa hus eller lägenheters användning. En mer rimlig proportion mellan behovet av insatser och anvisade medel bör åstadkommas genom att man reserverar 50 milj. kr. till bidrag på detta område. De åtgärder som vidtas måste bestämmas av behovet i olika bostadsområden. Bidraget skall med andra ord vara behovsorienterat. Behovet kan rimligtvis inte få bestämmas av den allmänna arbetsmarknadssituationen, vilket föreslås av bostadsministern. AMS har självfallet möjligheter att göra insatser i detta sammanhang inte minst då denna typ av arbeten ofta kan vara väl lämpade för den svårplacerade arbetskraften. Vi förutsätter därför att de miljöförbättrande åtgärderna vidtas i nära samarbete med arbetsmarknadsmyndigheten. Boendemiljön skall, oberoende av upplåtelseform, formas efter människornas krav och under inflytande av de boende. Grunden för boendedemokratin är en fördjupad demokrati och en demokratisk planeringsprocess. Inom den ramen måste de boendes inflytandekrav i all möjlig utsträckning tillgodoses. Många bostadsproducenter och bostadsförvaltare har uppmärksammat demokratikraven, utan att fördenskull ha kommit särskilt långt i arbetet på att förverkliga dem. Hyresgäströrelsen är en etablerad kanal för hyresgästinflytande och uträttar i den funktionen ett värdefullt arbete. De etablerade kanalerna behöver emellertid kompletteras. Ett direkt inflytande från de boende är möjligt först när det gäller förändringar inom ett redan bebyggt område eller den slutliga utformningen av ett nyproducerat område. De boende bör kontinuerligt beredas tillfälle att påverka områdets utveckling. Som framhålls i propositionen 1974:150 kan det i många situationer vara komplicerat att finna formerna för ett reellt hyresgästinflytande. a. inom de allmännyttiga bostadsföretagen pågående försöksverksamheten måste anses vara värdefull i detta sammanhang. Om de boende skall få ett inflytande måste de ha inflytande över förvaltningen av fonder för reparation och underhåll och också ha möjlighet att samfällt förvalta gemensamma utrymmen. Riktlinjer för ett sådant system bör utarbetas i samarbete mellan hyresgäströrelsen och olika bostadsförvaltares huvudorganisationer. bör emellertid redan nu ge sin principiella mening till känna om formerna för boendedemokratins utveckling. Den fullständiga kontrollen kan de boende få endast om de själva äger fastigheten. Detta gäller oavsett om det är fråga om en- eller flerfamiljshus. Egnahemsägarna har denna möjlighet, men även bostadsrättsformen erbjuder denna fördel och bör därför uppmuntras. De kommunala bostadsföretagen har en viktig uppgift när det gäller att initiera en vidgad boendemokratiform såsom en försöksverksamhet enbart i storstadsregionerna från hyresrätt till bostadsrätt. Särskilt viktigt är det naturligtvis att de boende i området har ett betydande inflytande när det gäller mer omfattande förändringar i boendemiljön. De boende måste ha möjlighet att initiera sanerings- och upprustningsåtgärder men också att förhindra åtgärder, som medför en sådan ökning av boendekostnaden att besittningsskyddet reellt försvinner. , som förordat en sådan utveckling i sitt bostadspolitiska program, finner det vara värdefullt att bostadsministern nu ger hyresgästerna möjlighet att initiera upprustning enligt saneringslagen och möjligheter att förhindra en upprustning över lägsta godtagbara standard. Att genomföra en sådan demokratiform såsom en försöksverksamhet enbart i storstadsregionerna är emellertid märkligt, då försöksverksamheten därmed inte kommer att omfatta ett allsidigt urval av kommuner. har inte funnit vägande skäl för att nu begränsa de boendes inflytande över saneringsfrågor geografiskt. De föreslagna reglerna bör därför gälla över hela landet. Vidare finner vi det vara angeläget att det är de faktiskt boende i området vilka ges möjlighet att påverka saneringen. En majoritet av de boende i berört område bör genom sammanslutning ges möjlighet att ta nödvändiga initiativ. En sådan regel kan lämpligen utformas så, att med organisation av hyresgäster avses riksorganisation eller förening som är ansluten till sådan organisation eller annan förening som antagit stadgar och utsett styrelse och som visar sig representera flertalet av de boende i berörda fastigheter. Om flera organisationer gör gällande att de representerar de boende bör frågan om vem som äger rätt att påkalla åtgärder och föra talan enligt bostadssaneringslagen och även anläggningslagen avgöras av hyresnämnden med utgångspunkt i organisationernas medlemstal och aktivitet i berört område. Det bör ankomma på vederbörande utskott att utforma lagtexten i detta sammanhang. All markanvändning bör utgå från en fysisk planering, där de areella näringarnas behov, bl. a. mot bakgrund av den globala livsmedelssituationen, måste tillmätas stor betydelse. Kommunerna skall ha avgörandet när det gäller förändringar i användningen av exploateringsmark för att därigenom kunna styra och kontrollera byggprocessen. Lagstiftningen och den kommunala markpolitiken skall ha en sådan inriktning att markspekulation effektivt stoppas. Vi vill understryka vad bostadsministern framhåller, nämligen att råmarkspriset har en relativt begränsad betydelse för den slutliga boendekostnaden. Höga markpriser medför emellertid en belastning för jord- och skogsbruket och måste främst av den anledningen motverkas. Ett betydande problem när det gällt möjligheterna att ge förutsättningar för en rationell bostadsproduktion har varit den bristande konkurrensen inom branschen. Genom omfattande markköp har enskilda byggnadsföretag tillförsäkrat sig byggnadsrätten och därmed också avskärmat sig från konkurrens. I kommuner med låg markreserv har företagen därigenom också kunnat påverka planeringen. Detta förhållande har kritiserats av och vid . De krav om anbudskon k urrens som villkor för statlig belåning som rests har dock avvisats av socialdemokraterna och moderata samlingspartiet. Det måste därför hälsas med tillfredsställelse att regeringen nu ansluter sig till principen om anbudskonkurrens, och det är också värdefullt att systemet ges en sådan utformning att det främst berör de större markexploatörerna. De markfördelningstävlingarsom anbudskonkurrensen förutsätter kräver ofta så stora resurser att det i en del kommuner kan vara förenat med vissa svårigheter att genomföra tävlingarna. Det vore en fördel om i sådana fall handlingarna kunde presenteras efter ett enklare regelsystem. Detta skulle leda till ett mer rationellt förfaringssätt. Statsmakterna bör i samarbete med initiera en sådan utveckling. Vid mycket små byggnadsprojekt kan det ibland vara opraktiskt med ett omfattande tävlingsförfarande. Vid byggande av upp till 10 småhus kan konkurrensförfarandet bli en ekonomisk belastning som påverkar slutproduktens pris i negativ riktning. Genom att i sådana fall göra kommunernas inställning till lån avgörande för om egenregibyggande skall få ske kan man också ge möjligheter för de många småföretagen inom byggbranschen att verka. Bostadsministern anger som grundläggande riktlinje för kommunernas markfördelning att den skall främja en rationell produktion, men även frå gorna om en bra boendemiljö och service skall vara vägledande. anser det inte vara motiverat att framhålla kravet om rationell produktion före krav om bra service och miljö. Som riktmärke för markfördelningstävlingarna bör gälla vem som kan erbjuda en bra boendemiljö och boendeservice till lägsta pris. En praktisk konsekvens av kravet om anbudskonkurrens är att ingen kan tillförsäkra sig byggnadsrätt genom att köpa exploateringsmark. Endast kommunerna kommer att ha anledning att köpa sådan mark, vilket är värdefullt från markpolitiska utgångspunkter. Genom expropriationslagstiftningens regler har ingen heller möjlighet att göra en ekonomisk beroende på att ett område skall bebyggas. Mot den bakgrunden har förslaget om ett kommunalt markvillkor begränsad betydelse. I vissa fall kommer kravet om ett kommunalt markvillkor att innebära en betungande byråkratisk process. Det gäller t. ex. mindre byggnadsprojekt såsom sanering av enstaka småhus. Från många utgångspunkter är det olyckligt om man i dessa fall utformar de statliga lånereglerna så, att byggandet här kommer att ske med privata lån. Samhället skulle då frånhändas en väsentlig möjlighet att påverka byggandet, och som en följd av detta kan i vissa situationer en social skiktning av befolkningen bli resultatet. Riskerna för en sådan utveckling minskas något genom att kommunerna ges rätt att medge undantag från markvillkoret i vissa fall. Därigenom bör inte markvillkoret leda till en olycklig uppbromsning av saneringsverksamheten. Kommunerna skall alltså, vilket sägs på s. 382 i propositionen, pröva lämpligheten av att statslån utgår i saneringsfallen, även om de undantagits från markvillkoret. Denna dispensmöjlighet bör poängteras. Vi finner även skäl påtala nödvändigheten av en ökad aktivitet i anledning av den nya markpolitiska situationen. 1 de fall kommunerna enligt ovan av praktiska skäl medgett undantag från anbudskonkurrens vid byggande av ett mindre antal småhus, bör de av departementschefen angivna starka skälen för undantag från markvillkoret anses föreligga. Vi anser det vara synnerligen viktigt att, som framhålls i propositionen, den som bygger ett hus för att själv bo i det undantas från kraven på markvillkor och anbudskonkurrens. Det finns skäl understryka detta självklara förhållande. Grundläggande för den princip med vilken kommunerna upplåter tomten bör vara att den enskilde har möjlighet att välja den upplåtelseform han finner vara bäst. I områden där en betydande markvärdestegring kan förväntas eller där kommunerna bör ha stor handlingsfrihet vid framtida planändringar, dvs. främst de större tätorternas centrala delar, bör upplåtelsen ske med tomträtt. I övriga områden har upplåtelseformen från samhällets synpunkt inte samma betydelse, varför den enskildes mening bör gälla och byggande på egen tomtmark vara det naturliga. Av mycket stor principiell och praktisk betydelse är byggnadslagens framtida utformning. Det är därför synnerligen beklagligt att bygglagutredningen inte gavs tillfälle att slutföra sitt arbete, att remisstiden på bygglagutredningens betänkande inskränkte sig till några korta semestermånader och att det konkreta lagförslaget utarbetas i departementet. För vår del vill vi slå fast att det fortsatta lagstiftningsarbetet bör inriktas på ett vaktslående kring det kommunala planmonopolet och kommunernas rätt att slippa miljöfarlig industriell verksamhet. Boendekostnaderna bör inte få styra valet av boendeform. En jämställdhet mellan olika upplåtelseformer måste eftersträvas, som låg- och mellaninkomstgrupperna måste beredas ekonomiska förutsättningar till egnahemsboende. Genom en utjämning av kapitalkostnaderna över tiden och en jämställdhet mellan olika upplåtelseformer kan en åldersmässig och social skiktning i boendet undvikas. En jämställdhet bör skapas genom förändrade skatte- och framför allt finansieringsregler. Helt uteslutet måste det vara att slopa rätten att göra ränteavdrag för betalda räntor på lån. Det nuvarande bostadsfinansieringssystemet har i praktiken kapsejsat, då nödvändiga korrigeringar i systemet inte har kunnat göras av hyrespolitiska skäl. har i sitt bostadspolitiska program angivit tre övergripande målsättningar för ett nytt finansieringssystem, nämligen: Det skall främja de bostadspolitiska målsättningarna . Det skall vara administrativt enkelt och överskådligt för låntagaren. Det skall vara enkelt att korrigera. Med utgångspunkt i detta har vi skisserat ett lånesystem där kapitalkostnaderna utjämnas över tiden och där en låg räntenivå skall eftersträvas. Vi menar att den faktiska subventioneringen bör redovisas över statsbudgeten. Bostadsministerns förslag till nytt lånesystem överensstämmer väl med de riktlinjer skisserat. I det föreslagna lånesystemet finns ett direkt samband mellan den allmänna räntenivån och bostadssektorns anspråk på statskassan. Från statsfinansiella utgångspunkter är det därför angeläget att den allmänna räntenivån hålls låg.