mot · FX021741 · 1974-04-05 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1974:70 med förslag till abortlag, m. m. I motionen krävs att kvinnan själv får avgöra om hon vill ha abort eller ej fram till och med tolfte graviditetsveckan. Ett villkor för abort är att kvinnan genomgår obligatorisk kurativ rådgivning. Detta samråd syftar bl. a. till att klarlägga de stödåtgärder som samhället kan erbjuda, så att ingen kvinna skall drivas till abort på grund av sociala eller ekonomiska problem. Vidare är det genom samrådet angeläget att söka klara ut de fall där kvinnan på grund av utomståendes press söker abort och i de fall kvinnan vacklar i sin uppfattning. I sådana fall, dvs. där kvinnan egentligen inte önskar abort, får enligt motionärerna abort icke utföras. I motionen krävs i övrigt en skärpning av lagen i fråga om ansökningar från kvinnor som passerat tolfte veckan. Efter tolfte veckan bör abort icke förekomma, om icke synnerliga skäl föreligger. Detta motiveras dels med att abortingreppet efter tolfte veckan är betydligt mera komplicerat och också innebär större risker för kvinnan, dels med hänsyn till fostrets fortskridande utveckling. En abortlag måste alltid få karaktären av undantagslag. Denna karaktär bör klart framgå av lagtexten. Detta syfte kan nås antingen genom att lagen inleds med ett generellt förbud mot abort varefter medgivna undantag preciseras i följande paragrafer eller genom att endast undantagen anges och varje annan abort betecknas som illegal. Vi anser, liksom propositionen, den sistnämnda metoden vara att föredra, detta främst därför att lagar som inte upprätthålls endast kan skada den allmänna laglydnaden. Det etiska dilemmat i abortfrågan uppkommer genom att två principer kommer i konflikt med varandra, två principer som vi vill uppfatta som var för sig absoluta och okränkbara. Det gäller principen om livets helgd och principen om humanitet och barmhärtighet mot en människa i en nödsituation. I ett sådant läge är det lagstiftarens ofrånkomliga ansvar att göra en avvägning och försöka göra den på sådant sätt att den ena principen aldrig träds för när mer än vad som är alldeles nödvändigt med hänsyn till den andra principen. De nuvarande förhållandena på abortområdet är helt otillfredsställande. Praxis har avlägsnat sig så långt från lagen att denna kommit att framstå som föråldrad. Så som nuvarande lagstiftning tillämpas innebär det att så gott som alla kvinnor som verkligen önskar abort också erhåller det. Avgörandet om abort skall i praktiken ske eller inte ligger redan nu ytterst hos kvinnan själv. Om antalet avslag jämförs med det totala antalet beviljade abortansökningar , visar det sig, att kvinnan numera vägras abort i endast av fallen. Av de ansökningar som går till bifalls 96 å . När det gäller tillämpningen av de olika abortindikationerna sker av samtliga aborter enligt de medicinska och socialmedicinska indikationerna, varvid en kraftig förskjutning skett mot den socialmedicinska indikationen. Framför allt denna indikation är till formulering och innebörd så subjektiv, att egentligen ingen kan motbevisa att den föreligger om kvinnan själv bestämt vidhåller sin önskan om abort. I verkligheten uppnås alltså samma faktiska resultat oavsett vilken formell ståndpunkt man väljer. Mot denna bakgrund är det rimligt att den undantagsbestämmelse som medgivande av abort innebär utformas på ett sådant sätt att den i stort ansluter sig till vad som i realiteten gäller. Att i lag uppställa förbud som man vet kommer att dispenseras i så gott som samtliga fall förefaller föga meningsfullt. Lagen bör i stället utformas så att den ger ett adekvat uttryck för gällande rättsregler. Den utveckling i praxis som har ägt rum sammanhänger med flera olika faktorer. Som departementschefen framhåller utgör praxis ett klart uttryck för en önskan att de barn som föds skall vara välkomna och ha så goda förutsättningar som möjligt för sin utveckling. Praxis innebär också att stor hänsyn tas till de påfrestningar som en oönskad graviditet onekligen innebär för många kvinnor. Därutöver spelar den förändrade synen på kvinnan och hennes roll i samhället en avgjord roll. En skärpning av lagen eller ett krav på en hårdare tillämpning skulle föra oss tillbaka till den tid då illegala abortörer och, till följd av deras verksamhet, skadade kvinnor utgjorde ett allvarligt samhällsproblem. Vi vill alltså förorda ett system där kvinnan har rätt till abort intill tolfte havandeskapsveckan. För att abort skall komma i fråga är det enligt vår mening ett oeftergivligt krav att hon erhåller såväl personlig rådgivning som erforderlig social information. Vi vill vidare sätta upp ytterligare ett villkor för rätten till abort. Om kvinnan icke ger uttryck för en fast vilja eller det framkommer att hon varit utsatt för påtryckningar, får hennes formella begäran icke läggas till grund för abortingrepp. När det gäller kvinnor i dessa belägenheter (antalet sådana abortsökande uppgår till någon procent ) är det angeläget att samhället kan ge kvinnan skydd mot abort. Det kan nämligen befaras att abortingrepp i dylika fall skulle leda till djup ånger och samvetsnöd för kvinnorna i fråga . Att kvinnan utan obligatoriskt samråd skulle träffa ett så viktigt avgörande som en abort innebär i en för henne ofta trängd och påfrestande situation vore inhumant. I propositionen utgår man från att hennes avgörande skall träffas efter moget övervägande. Någon föreskrift om att hon i sitt ställningstagande skall rådgöra med annan än läkare föreligger emellertid inte. För en lagstiftning om rätt till abort gäller för oss som en definitiv förutsättning att kvinnan haft tillfälle att tala om sin situation med en omdömesgill och klok person, som har tid att ägna sig åt hennes problem och som kan lägga fram alternativa lösningar. Innan hon slutligen tar ställning i frågan skall hon således ha fått fullt klart för sig, dels de risker som är förenade med en abort, dels de möjligheter i form av olika samhällsinsatser såsom bidrag, barntillsyn och yrkesutbildning som kan erbjudas henne. Viktigt är också att läkaren bereds tillräcklig tid att samtala med kvinnan så att förhållandet till honom blir förtroendefullt. Vikten av de sociala aspekterna i samrådsförfarandet kan inte nog framhävas. Inte minst gäller det abortrådgivningen. Vid sådan rådgivning måste alla de möjligheter samhället har att hjälpa en nybliven mor redovisas. Om en kvinna innerst inne önskar föda barn skall inte sådana saker som ekonomiska bekymmer, arbetslöshet, bostadsbrist, påtryckningar från omgivningen för att nämna några faktorer behöva avhålla henne. Samhället måste i sådana fall ta på sig ansvaret att lösa hennes problem. Av olika skäl, såväl etiska, medicinska som vårdtekniska, är det av betydelse att lagen upprätthåller en gräns vid tolfte havandeskapsveckan. Därvid bör särskilt framhållas att riskerna för komplikationer hos kvinnan vid abort efter denna tidpunkt är betydligt ökade samt att andra abortmetoder, som förutsätter sjukhusvård, i allmänhet måste tillgripas. Det sistnämnda skälet är av betydelse inte minst i en situation då många sjuka inte kan beredas sjukhusvård . Hänsynen till fostrets utveckling gör också att en definitiv gräns bör dras vid tolfte havandeskapsveckan. Vi kan alltså inte godta propositionens förslag om att abort och intill utgången av artonde havandeskapsveckan i princip skall kunna ske enbart på kvinnans begäran. Vi begär en allvarlig skärpning av förslaget i denna del och anser att abort efter utgången av tolfte havandeskapsveckan skall få utföras endast om lämnar kvinnan tillstånd till åtgärden. Sådant tillstånd bör lämnas endast om synnerliga skäl föreligger för aborten, t. ex. enligt den nuvarande medicinska indikationen eller fosterskadeindikationen. Tillstånd får icke lämnas om det finns anledning anta att fostret är livsdugligt. Departementschefen betonar i propositionen behovet av preventiva och stödjande åtgärder och understryker att abort är en nödlösning. De förebyggande insatserna bör därför ökas, vilket vi helt instämmer i. Propositionens förslag beträffande preventivmedlesrådgivning och bestridandet av kostnaderna för preventivmedel hälsas därför med tillfredsställelse. Måhända finns det möjligheter till ytterligare subventioner efter hand, så att antikonceptionella medel, såsom p-piller, i princip kan bli kostnadsfria för förbrukarna. Beträffande ersättningen till privatpraktiserande läkare bör den anpassas så, att patientandelen av kostnaderna inte blir större än vad som är normalt i det enhetstaxesystem som kommer att gälla för den privata sjukvårdssektorn. Snarare finns skäl för en mindre patientandel med hänsyn till vad som kommer att gälla inom den offentliga sjukvårdssektorn. Vi tar vidare för givet att laboratoriekostnader inte kommer att debiteras patienten vare sig inom den offentliga eller privata vårdsektorn. Vi förutsätter att ges möjlighet att ta ställning till dessa frågor i vad gäller privatpraktikerna i samband med att särskild proposition om sjukförsäkringens ersättningsregler vid privatläkarvård läggs fram. I viss utsträckning kan det måhända finnas möjligheter att inte bara ekonomiskt utan även psykologiskt underlätta för de kvinnor som söker preventivmedelsrådgivning. Många upplever gynekologiska undersökningar så negativt, att det kan leda till disharmoniska konsekvenser. I varje fall när det gäller rådgivning i samband med förskrivning av p-piller bör övervägas huruvida förfarandet inte kan förenklas till enbart konsultation och förskrivning om kvinnan i fråga så önskar. Vidare vill vi understryka vikten av fortsatt intensiv forskning då det gäller antikonceptionella metoder. a. finns behov av preventivmedel för män av p-pillertyp. Visserligen kommer det med all sannolikhet att bli lättare för män att få legal sterilisering utförd, men även om det medicinskt är okomplicerat är ingreppet av så pass allvarlig karaktär, att det bör skapas ett vettigt alternativ till steriliseringen. För sjukvårdspersonal kan det av religiösa eller moraliska skäl framstå såsom helt oacceptabelt att medverka i abortverksamhet. Sådan personal måste ha en ovillkorlig rätt att vägra sin medverkan vid abortingrepp. Skulle det visa sig att den principen inte upprätthålls vid fördelning av arbetet på sjukhusen måste en översyn av nu gällande regler företas. När det gäller kvinnans rätt att till samma kostnad få abort utförd på sjukvårdsinrättning utanför det egna sjukvårdsområdet vill vi framhålla vikten av att denna princip upprätthålls till skydd för kvinnans befogade intresse av sekretess. Kvinnan bör ha fullständig rätt att utan angivande av närmare skäl uppsöka den sjukvårdsinrättning som hon önskar. Överenskommelse härom bör med det snaraste träffas mellan sjukvårdshuvudmännen. Kriminaliseringen av fosterfördrivning såvitt avser kvinnan själv föreslås i propositionen bli upphävd. Mot ett sådant förslag kan anföras skäl av bl. a. det innehållet att upphävande av straffbudet kan medföra en allmän uppfattning att kvinnan i alla situationer har en ovillkorlig rätt till abort. Att vi trots allt godtar förslaget i denna del sammanhänger bl. a. med de tankegångar som medfört att straffbudet mildrats och i praktiken inneburit att åtal för fosterfördrivning när det gäller kvinnan numera inte äger rum. Att bibehålla en straffbestämmelse som i realiteten inte tillämpas medför att respekten för lagen urholkas. Med hänvisning till det anförda hemställer vi att A. antager följande förslag till abortlag. Härigenom förordnas följande. 1 § Begär kvinna att hennes havandeskap skall avbrytas skall hennes begäran bifallas om den är allvarligt grundad. Abort får dock ej utföras om åtgärden på grund av sjukdom hos kvinnan kan antagas medföra allvarlig fara för hennes liv eller hälsa. Beslut om abort skall föregås av samråd i sociala och medicinska frågor enligt bestämmelser som meddelas av Kungl. 2 § Efter utgången av tolfte havandeskapsveckan får abort utföras endast om lämnar kvinnan tillstånd till åtgärden. Sådant tillstånd får lämnas endast om synnerliga skäl föreligger för aborten. Tillstånd enligt första stycket får ej lämnas, om det finns anledning antaga att fostret är livsdugligt. 3 § Vägras abort i fall som avses i 1 § skall frågan underställas prövning. 4 § Abort får utföras endast om kvinnan är svensk medborgare eller bosatt här i riket eller om i annat fall av särskilda skäl lämnar kvinnan tillstånd till åtgärden. Endast den som är behörig att utöva läkaryrket får utföra abort. Åtgärden skall ske på allmänt sjukhus eller på annan sjukvårdsinrättning som godkänner. 5 § Kan det antagas att havandeskapet på grund av sjukdom eller kroppsfel hos kvinnan medför allvarlig fara för hennes liv eller hälsa, får lämna tillstånd till abort utan hinder av bestämmelsen i 2 § andra stycket. Abort på grund av sjukdom eller kroppsfel som avses i första stycket får utföras av den som är behörig att utöva läkaryrket utan hinder av bestämmelserna i 2 och 4 §§, om ej åtgärden kan anstå utan våda för kvinnan. 6 § Mot beslut i ärende om tillstånd till abort får talan ej föras. 7 § Den som har tagit befattning med abortärende får ej obehörigen yppa vad han därvid erfarit om enskilds personliga förhållanden. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter häremot dömes till böter eller fängelse i högst . Allmänt åtal får väckas endast om målsägande anger brottet till åtal eller åtal är påkallat från allmän synpunkt. 8 § Den som utan att vara behörig att utöva läkaryrket uppsåtligen utför abort på annan dömes för illegal abort till böter eller fängelse i högst . Är brott som avses i första stycket grovt, dömes till fängelse, lägst och högst . Vid bedömande huruvida brottet är grovt skall särskilt beaktas, om gärningen skett vanemässigt eller för skull eller inneburit särskild fara för kvinnans liv eller hälsa. För försök till illegal abort dömes till ansvar enligt 23 kap. . 9 § Åsidosätter läkare uppsåtligen föreskrift i 4 § eller, om ej annat följer av 5 § andra stycket, i 2 eller 4 §, dömes till böter eller fängelse . Denna lag träder i kraft , då lagen (1938:318) om avbrytande av havandeskap skall upphöra att gälla. B. ger Kungl. Maj:t till känna vad i övrigt i förevarande motion anförts. () BO ()