mot · FX021319 · 1974-01-26 00:00:00 — Motioner nr 1974 Nr 1319 om ett barnvänligt samhälle. Åtskilliga tecken tyder på att vårt samhälle inte är särdeles barnvänligt. Det ifrågasätts ibland rent av om barnen utsätts för en deformeringsprocess. I vilken riktning personlighetsutvecklingen har gått för en grupp minderåriga har redovisats av klientelundersökning. I en rapport av om den projektiva testen i undersökningen framhålls att tanken på en ny människotyp, som kan kallas Aniaramänniskan, blivit aktuell och fått fastare konturer. Om denna hypotetiska framtidsprognos skulle ha fångat en personlighetsutveckling som faktiskt förekommer hos flera ungdomar i dagens samhälle, då skulle det peka på att en anpassningsprocess till en alltmera teknologisk livsstil försiggår. Aniaramänniskan representerar en personlighetstyp som kan te sig tämligen välanpassad i ett samhälle där det mänskliga inte värderas särskilt högt. Åtskilliga undersökningar belyser uppväxtmiljöns avgörande betydelse för social anpassning, och de flesta menar att betyder mest härvidlag. Det som vi kallar livsstil är resultat av inlärning. Barn lär sig omedvetet inte bara beteenden utan också kulturella värderingar utan att någon direkt påpekar det för dem. Mot denna bakgrund vill jag kraftigt understryka alla barns rätt till en allsidig utveckling under de viktiga uppväxtåren innan de börjar skolan. Samhället som helhet har ansvar för barnen och skall se till att de får bästa möjliga utgångsläge för sitt vuxna liv. Föräldrarna bär största delen av detta samhällsansvar. Det allmänna måste emellertid komplettera föräldrarnas uppfostran. Detta är viktigt, inte minst för att skillnader i uppväxtmiljön i så hög grad sammanhänger med skillnader i familjernas sociala och ekonomiska situation. Fattiga människor, som själva lever med konsekvenserna av sitt eget sociala arv, sjuka, osäkra, olyckliga och maktlösa, saknar förutsättningar att av egen kraft skapa gynnsammare livsvillkor för sina barn än för sig själva. Uppfattningen att undanröjande av fattigdom och sociala missförhållanden leder till ett mer harmoniskt samhälle har varit en väsentlig drivkraft bakom flera politiska rörelsers sociala reformvilja. Standardutvecklingen har emellertid visat sig långtifrån automatiskt kunna lösa alla sociala missförhållanden. har visat att gamla välfärdsbrister består. Socialhjälpskostnadernas ökning och utslagningen på arbetsmarknaden tyder på nya sociala problem i det svenska samhället. Det tekniskt utvecklade, lönsamhets- och efTektivitetsorienterade näringslivet tenderar att stöta ut grupper av arbetstakare. Själva urbaniseringsprocessen har också skapat nya typer av välfärdsproblem i känslan av övergivenhet och ödslighet i nya förortsmiljöer, i upplevelsen av miljö- och stressfenomen av delvis ny karaktär. Den liberala jämlikhetstanken bottnar inte i någon föreställning om att alla människor är lika. Tvärtom utgår vi från det uppenbara faktum att människor är olika, har olika förutsättningar, olika önskemål och olika möjligheter att realisera dem. Vi utgår också från att man genom insatser i den sociala miljön kan gé människor möjlighet att utjämna dessa olikheter. Förhållanden som bostadssegregation, drogmissbruk, ökat socialhjälpsbehov, brist på daghemsplatser, disciplinsvårigheter i skolan och gängbildning nedåt i åldrarna bör leda till krav på integrerad fysisk, ekonomisk och social planering. klientelundersökning har visat att materiella villkor inte är utslagsgivande för personlighetsutvecklingen. Uppfostringsmetoderna och arten av social träning har en oerhörd betydelse för hur ett barn utvecklas som social person. Uppfostrans roll är stor, även om man inte kan förneka inflytande av andra faktorer, t. ex. konstitution och temperament. Av stor betydelse är att det känslomässiga förhållandet mellan fostrare och barn är gott. Det är hela den känslomässiga stämningen som avgör om uppmuntran upplevs som en belöning eller om den ogillande blicken känns som ett straff. Motsvarande resultat har framkommit i narkomanvårdskommitténs undersökningar. är kanske den som mest ingående beskrivit vad den uppväxande känslomässigt behöver i de olika utvecklingsstadierna för att bli en harmonisk människa. Viktigast är att en grundtillit först skapas. Det kan ske genom att barnet i en stabil omvärld och i samvaro med några få vårdare lär sig att ta och ge. Om barnets behov tillgodoses, om det känner att det i dess närhet alltid finns vissa bestämda personer som verkligen bryr sig om det, då får barnet den trygga bas på vilken förtroende och tillit kan byggas. Utifrån den basen kan det sedan ta sina första steg in i tillvaron och fram mot ökande självständighet. De första stora svårigheterna med driftskontrollen går lättare om kärleken till den som sätter de nödvändiga gränserna vuxit sig stark. Självkänslan kan dock inte förvärvas, om inte barnet får klara av uppgifter i stigande svårighetsgrad efter ålder, på egen hand eller tillsammans med jämnåriga. När den unga människan skall lämna familjen måste det finnas resurser - och en kännedom om dessa resurser - för att hon skall lyckas hitta sin egen identitet och inte stå helt förvirrad inför de möjliga rollernas mångfald. Uppenbarligen finns det ofta brister i den känslomässiga kontakten mellan uppfostrarna och de uppväxande. Men hur lätt är det att fylla de krav som ställs på en förälder ? I de gamla by-, gårds-, kvarters- och släktgemenskaperna växte barnen automatiskt in i grupper som liknade dem som de sedan skulle leva i som vuxna, om inte gruppen rent av förblev densamma. Vårtid har skingrat de gamla gemenskaperna. I stället harvi fått den isolerade cellfamiljen där ett elier två barn går ensamma med mamma, dagmamma eller någon som svarar för tillfällig tillsyn under barnets tidigaste och för personlighetsbildningen avgörande år. Och samma förhållande råder i barnstugan där jämnåriga barn förs samman i stora homogena grupper under ledning av alltid för få, alltid kvinnliga vårdare. Även föräldrar är människor. Dagens föräldrar har formats av den uppfostran de själva har fått. De måste anpassa sig efter de villkor de lever under. Ökade krav i arbets- och bostadsmiljöerna försvårar självfallet för föräldrarna att stödja sina barn i deras utveckling. program för ett mänskligare samhälle spänner över nästan hela det politiska fältet. Där inrymmes allt från konkreta arbetsmarknadspolitiska insatser till något så svårdefinierat som att uppspåra och eliminera psykiska miljöhot. Ytterst måste det ankomma på det allmänna att se till att barnen ges nödvändiga förutsättningar forsin sociala, känslomässiga och intellektuella utveckling. Kanske har det varit så att inte så få föräldrar blivit förvirrade av ålit som skrivits och talats om barnuppfostran under de gångna decennierna. En missriktad modern uppfostran kan vara minst lika skadlig som en gammaldags. Att bära det grundläggande ansvaret för barnens uppfostran ställer stora krav på föräldrarna, och många föräldrar känner också osäkerhet inför uppgiften. Det gäller t. ex. om den rent fysiska vården av barnet och om dess sätt att reagera i olika situationer. Med de snabba förändringarna inom samhällslivet saknar föräldrarna även erfarenhet av den miljö som barnen kommer att växa upp i och hur den inverkar på dem. Därför är det viktigt att det allmänna är berett att bistå och stödja föräldrarna i deras funktion som fostrare, bl. a. genom att ge dem den kunskap som behövs för den svåra uppgiften. Under en rad år har gemensamt med i fört fram kravet på en utbyggd föräldrautbildning. Men anledning härav uttalade 1970 att det är synnerligen väsentligt att alla som har att bära ansvar som föräldrar också har bästa möjliga kunskapsmässiga underlag härför. Några mer påtagliga insatser från stat och kommun för att ge föräldrarna de nödvändiga kunskaperna har emellertid ännu inte kommit till stånd. Även till förra årets riksdag förde därför gemensamt med fram kravet på utbyggd föräldrautbildning. Också barnstugeutredningen har tagit upp frågan om föräldrautbildning och lagt fram ett konkret förslag hur denna bör organiseras, vilket nära överensstämmer med de riktlinjer som skisserats av och . Mot bakgrund av detta var det anmärkningsvärt att frågan om föräldrautbildning inte berördes i propositionen om förskolan. Den är ett naturligt komplement till de insatser som görs genom en utbyggd förskola. Från vårt håll framhölls därvid vid riksdagsbehandlingen av propositionen om förskolan att en brett upplagd försöksverksamhet måste komma till anslöt sig också till uppfattningen att föräldrautbildningen är ett viktigt medel för att stödja föräldrarna och därmed påverka barnens uppväxtsituation redan från tidig ålder. Enligt uttalade mening.är det nödvändigt att föräldrautbildningen utan dröjsmål blir föremål för en övergripande utredning, och det framstår som sannolikt att en förhållandevis omfattande försöksverksamhet på området kan behövas. Regeringen har i olika sammanhang aviserat en genomgripande familjepolitisk reform. Vi beklagar att denna ännu inte förverkligats. De familjepolitiska åtgärderna bör vara ett led i en strävan till större jämlikhet och solidaritet olika grupper emellan. Den fortgående ekonomiska tillväxten bör även komma barnfamiljerna till del i form av förbättrad levnadsstandard. Det offentliga stödet till vård och tillsyn av barn går huvudsakligen till den av kommunerna organiserade barntillsynen. Stödet ges delvis av staten genom statsbidrag till barnstugor och familjedaghem. Den största andelen av kostnaden betalas av kommunerna. För den omsorg och vård som ges i hemmet betalas ingen ersättning från samhällets sida. Allt fler nationalekonomer opponerar sig mot den politiska värderingen av hemarbetet. För min del anser jag det motiverat att vårdnadsbidrag införs för i första hand barn . Föräldrarna skall själva få avgöra om bidraget skall användas som ersättning till den av föräldrarna som i hemmet svarar för vård och tillsyn av barnen eller för att betala avgift för barntillsyn ordnad på annat sätt. Förslag angående en familjepolitisk reform med bl. a. vårdnadsbidrag har framförts även i en gemensam partimotion från och . Utformningen av den statliga familjepolitiken har också stor betydelse för kvinnans jämlikhet och valfrihet. Männens dominans i det svenska samhället är fortfarande ett faktum. De har makten i politiken, i organisationerna och i arbetslivet. Många kvinnor som önskar det får aldrig en chans till yrkesarbete. Arbetsfördelningen i hemmen är ännu skev, kvinnorna bär det tyngsta lasset i fråga om både hushållsarbete och omsorg om barnen. De flesta lagliga hindren för jämställdhet är borta, men ännu spärras vägen mot verklig valfrihet för båda könen av en snårskog av fördomar. Därför kräver vi från : Rättvisa åt kvinnorna! Vi kan inte acceptera ett samhälle där männen styr i både politik och arbetsliv och där kvinnorna hålls tillbaka av förlegade konventioner så att deras förmåga inte fullt ut kommer till sin rätt. Vi vill arbeta för ett samhälle där kvinnor och män har lika chanser och där båda har samma ansvar för hem och barn. Ett centralt mål är att skapa ökad valfrihet - både för män och kvinnor. Den omprövning av gamla könsroller som påbörjats medför naturligtvis en omställningsprocess som kan vara påfrestande för såväl kvinnor och män som barn. Det är därför angeläget att samhället genom olika åtgärder främjar familjen och föräldrarnas valfrihet. För att föräldrarna skall få större möjligheter att förena familjeansvar med yrkesinsatser utanför hemmet erfordras bl. a. att arbetslivet görs mera familjevänligt, bl. a. genom ökade möjligheter till deltidsarbete, förkortad arbetsdag i första hand för småbarnsföräldrar och vidgade försök med flexibel arbetstid. Den individuella principen inom skattesystemet bör successivt förverkligas och barnavårdande arbete i hemmet ge ATP-poäng. I äger av förlossningarna inte längre rum i hemmet utan på sjukhus. Rutinerna där gör att barnet under första levnadsveckan tas in till modern för korta amningsperioder för att sedan isoleras igen och vara att beskåda bakom en glasvägg. Först har en del sjukhus ordnat med rooming-in-systemet, som möjliggör en intensivare och mera hudnära kontakt mellan barnet och modern. Det är angeläget att denna utveckling fortsätter samt att förlossningsvården erhåller tillräckliga resurser för att de mänskliga aspekterna skall kunna beaktas. har sänt ut en utredning om förlossningsvårdens organisation på remiss. Jag förmodar att det blir tillfälle att återkomma till detta när remissvaren föreligger. Yttre arrangemang är inte tillräckligt. Vissa undersökningar tyder på att blivande föräldrars psykiska kondition och i vilken utsträckning de önskat och förberett sig på föräldraskapet och förlossningen är av minst lika stor betydelse för den tidiga kontakten mellan föräldrar och barn. Det är därför också angeläget med en utbyggd preventivmedelsrådgivning och familjerådgivning. Dessutom bör utvidgade kurser för blivande föräldrar ingå i försöksverksamheten med organiserad föräldrautbildning. 1 det sammanhanget är det angeläget att kurser i den s. k. psykoprofylaktiska metoden för smärtlindring vid förlossning kan erbjudas i tillräcklig omfattning. En rad undersökningar pekar på att vistelse i daghem och lekskolor har en gynnsam effekt på de flesta barns utveckling. En kraftigt utbyggd förskoleverksamhet med en medveten pedagogisk inriktning kan därför bli ett viktigt instrument för att kompensera brister i uppväxtmiljön och hjälpa barnen att allsidigt utveckla sina inneboende resurser. Därför framstår en satsning på förskolan som angelägen. Genom ett samspel mellan förskola och hem skapas den för barnen bästa uppväxtmiljön. Vid riksdagsbehandlingen ställde vi oss därför bakom förslaget om en allmän förskola för sexåringar från . föreslog vi att skulle fatta principbeslut om en obligatorisk förskola för sexåringar och femåringar. I vad gäller förskolans mål och arbetsformer ställde vi oss bakom barnstugeutredningens förslag. Centrala kvalitetskrav och personaltäthet o. d. bör dock fastläggas i en särskild stadga knuten till förskolelagen. Vi avvisade förslaget att öka gruppstorleken i heltidsförskoian till 20 barn. Maximiantalet bör vara 15 med bibehållande under en övergångstid av nuvarande möjligheter till överinskrivning. Personalen i deltidsförskolan bör förstärkas med en medhjälpare för vilken bör utgå statsbidrag med . per barn och år. Den långsiktiga målsättningen för förskolans utbyggnad måste självfallet vara att plats i förskola skall kunna erbjudas alla barn från den ålder då behovet av ett vidgat samspel med andra människor utanför den egna familjen och behovet av ökad miljöstimulans blir särskilt påtagligt. Först omkring tredje levnadsåret kan barn vanligen uppskatta att delta i aktiviteter i grupp. Vi vill därför starkt understryka vad barnstugeutredningen framhåller, nämligen att forskning måste komma till stånd rörande effekten av småbarns vistelse i förskola för att bl. a. ge bättre kunskap om småbarns behov och för att utröna vilken ålder som är lämplig för inskrivning i heltidsförskola. I nuvarande läge är det utbyggnadsprogram som lagts fram av barnstugeutredningen och som i sina huvuddrag accepteras i propositionen relativt väl avvägt. Med en allmän förskola för sexåringar tillgodoses behovet av att bereda alla barn möjlighet till vistelse i förskola före skolstarten. försöker man med utgångspunkt i forskningsrönen om de tidiga levnadsårens centrala betydelse för barnets utveckling göra det möjligt för barn med särskilda behov att få plats i förskola redan och tillgodose behovet av förskoleplats för barn med förvärvsarbetande eller studerande föräldrar. Utöver skyldigheten för kommunerna att tillhandahålla alla sexåringar plats i förskola går propositionen inte närmare in på hur den önskade utbyggnaden av förskolan skall komma till stånd. Den föreskoleplan som kommunerna i fortsättningen blir skyldiga att upprätta är bra som planeringsinstrument och som underlag för debatt i kommunerna, men den medför inte skyldighet för kommunerna att bygga ut förskoleverksamheten i takt med behoven. a. för att undvika att den allmänna och senare obligatoriska förskolan för sexåringar leder till att utbyggnaden av förskoleverksamheten för yngre åldrar eftersätts är därför - vid sidan av ett generöst statsbidragssystem en viss styrning av den fortsatta utbyggnaden nödvändig. Det bör ske genom att dels en utbyggnadsplan med centralt fastställda mål utarbetas och föreläggs , dels kommunerna - som föreslagits av barnstugeutredningen ges skyldighet att täcka behovet a \ förskoleplatser i nya bostadsområden med minst 200 lägenheter. En sådan skyldighet för kommunerna kan visserligen gå ut över utbyggnaden i befintliga bostadsområden. Detta måste emellertid vägas mot dels att huvuddelen av dem som flyttar till de nya områdena är familjer som har eller snart kommer att ha behov av att iå tillgång till plats i förskola, dels att den sociala miljön i många nya bostadsområden ofta är sådan att förebyggande insatser av det slag som förskolan representerar är angelägna. En central plan för en stegvis utbyggnad av förskolan bör som första etappmål ha en obligatorisk förskola för alla sexåringar samt täckning av behovet av heltidsförskoleverksamhet för barn till förvärvsarbetande eller studerande föräldrar. Detta mål bör uppnås . Fram till dess bör kommunerna ges möjlighet att lokalt göra förskolan obligatorisk för sexåringar. bör allmän förskola för femåringar inrättas. I en andra etapp, som bör sträcka sig till mitten av , bör den obligatoriska förskolan utsträckas till att även omfatta femåringarna som heltidsförskolan byggs ut ytterligare. , fria samfund och organisationer av olika slag har bedrivit en omfattande barnverksamhet. Dess karaktär och omfattning är olikartad. Till huvuddelen rör det sig om s. k. barntimmar , men även mer omfattande verksamhet helt i nivå med den kommunala lekskoleverksamheten bedrivs. Det är en verksamhet som är värdefull, inte minst mot bakgrund av att de kommunala insatserna i fråga om lekskolor på många håll är mycket begränsade i detta avseende. Även på orter där den kommunala verksamheten är väl utbyggd har enskilda förskolor upplevts som ett värdefullt alternativ. Enskilda förskolor med speciell pedagogisk inriktning lämnar också värdefulla bidrag till förskolans utveckling. Även bör det finnas utrymme och reella möjligheter för förskoleverksamhet även i icke-kommunal regi. Framför allt två skäl talar för detta. Som barnstugeutredningen kraftigt understryker i sitt betänkande kommer tillgången på förskoleplatser inte att motsvara behovet. Därför är det angeläget att på allt sätt försöka ta till vara frivilliga insatser. Ett ytterligare skäl är att man därigenom kan ge även förskolan en mer varierad utformning. Som vi berört tidigare bör det nämligen lokalt finnas stor frihet att utifrån givna mål och kvalitetskrav lägga upp verksamheten. Enskilt drivna förskolor bör därför ses som ett positivt bidrag och inte som i propositionen - som ett hot mot den kommunala verksamheten. Vi finner det därför naturligt att enskilda förskolor drivna i regi av bl. a. , fria samfund och organisationer av olika slag inte bara skall ha tillåtelse att bedriva verksamhet utan att de skall kunna göra det på samma tider och under samma villkor som den kommunala förskolan. Förutsättningen är dock att de uppfyller de pedagogiska mål och kvalitetskrav, uttryckta i förskolelag, stadgor och anvisningar, som ställs på de kommunala förskolorna. Under denna förutsättning bör de även kunna tas med i den kommunala förskoleplanen samt skall ha rätt att erhålla statsbidrag. Genom den konstruktion som detta föreslås få - som ett bidrag till nu nytillkommande platser-bör emellertid bidraget förmedlas via kommunen. Den kommunala huvudmannen bör vidare ha ett tillsynsansvar även för de enskilda förskolorna. Även inom ramen för en obligatorisk förskola finns det enligt vår mening utrymme för enskilda insatser under de förutsättningar som berörts ovan. Skyldigheten att delta i förskoleverksamhet bör således kunna fullgöras i en enskild förskola som uppfyller de krav som ställs på den kommunala förskolan. har begärt att förslag om principerna för statsbidrag till den kommunala barntillsynen skall läggas fram i samband med behandlingen av förslag grundade barnstugeutrednings arbete. Med hänvisning till uttalanden av denna innebörd har riksdagsmajoriteten avvisat motionsforslag angående ändrade statsbidragsregler. När behandlade regeringens förslag på grundval av barnstugeutredningens arbete förelåg inget förslag till nya principer för statsbidragen. Regeringen härnvisade till kommunalekonomiska utredningen. Besvikelsen över att regeringen går ifrån de utfästelser som tidigare gjorts är givetvis stor hos den som länge önskat nya och mer genomtänkta regler för stödet till den kommunala barntillsynen. Förslag härom har framförts från skilda håll. Att driftbidragen till daghem och fritidshem successivt har höjts är visserligen glädjande, men det tillgodoser inte de önskemål om ett genomtänkt bidragssystem som framförts. Enligt vår mening är det inte rimligt att använda kommunalekonomiska utredningens arbete som ursäkt för att gå ifrån de löften på detta område som regeringen tidigare givit. Det var heller inte avsikten då begärde denna utredning att den skulle leda till passivitet på viktiga sektorer utredningen arbetar. Bland de förslag beträffande statsbidrag till kommunernas barntillsyn som tidigare framförts vill vi särskilt peka på behovet av att stödet ges en automatisk anknytning till kostnadsökningarna i stället för att fastställas i krontal per plats och behovet av särskild hänsyn till de kommuner som i förhållande till invånarantal och skatteunderlag har ett särskilt stort behov av barntillsynsplatser. Jag föreslår således att hos Kungl. begär att förslag till ett genomtänkt statsbidragssystem för förskoleverksamheten framläggs utan att den kommunalekonomiska utredningens arbete avvaktas. Självfallet måste det även finnas möjlighet att justera reglerna, om kommunalekonomiska utredningens arbete eller andra omständigheter motiverar detta. I propositionen föreslås vissa statsbidrag till deltidsförskolan, i första hand till det nytillskott av platser som erfordras för att uppnå målet allmän förskola för sexåringar och för yngre barn med särskilda behov av stimulans. Förslaget innebär att bidrag skall utgå med . per barn och år för det ökade antal sexåringar som bereds plats i kommunen i förhållande till platsantalet . Bidrag skall även utgå för det platsantal som omfattas av försöksverksamheten med lekskola i glesbygd, samt för den del av nuvarande platsantal som överstiger av antalet sexåringar. Vidare skall bidrag för deltidsförskola för fyra- och femåringar med särskilt behov av stöd och stimulans utgå av antalet fyra- och femåringar i kommunen. Förslaget innebär en alltför snäv behandling av de kommuner som varit förutseende och redan byggt ut lekskoleverksamheten. en alltför liten stimulans till fortsatt utbyggnad av förskolan för fyra- och femåringar. Jag föreslår därför att bidraget till platser i deltidsförskola för fyra- och femåringar inte begränsas till av antalet barn i dessa årskullar. Bidraget om I . per barn bör utgå för hela det antal platser i deltidsförskola som överstiger av antalet sexåringar i kommunen. Vidare är det angeläget att medhjälpare anställs i deltidsgrupperna. Kostnaden härför kan beräknas till ca . per barn och år. Jag föreslår att ett stimulansbidrag motsvarande halva denna kostnad, dvs. per barn, utgår till de kommuner som inför medhjälpare i deltidsförskolan. Detta bidrag bör utgå från och utbetalas i efterskott, det påverkar således inte stadsbudgeten /75. Jag har tidigare påpekat förskoleperiodens avgörande inflytande på barnens möjlighet att kunna förverkliga sina inneboende förutsättningar. Även fortsätter denna påverkan.