mot · FX02260 · 1974-01-22 00:00:00 — angående den ekologiska sakkunskapen i byggnadsnämnd. Den fysiska planeringen i våra kommuner har länge varit föremål för kritik. Främst har kanske missnöjet riktat sig mot den yttre utformningen av nya bostadsområden och mot de sanerade stadskärnornas nya utseende. har man emellertid börjat få upp ögonen för att den fysiska planeringen också borde inrymma ett stort mått av miljövård i ordets egentliga bemärkelse. Expansionen av våra städer och tätorter har regelmässigt skett i förut orörd natur eller på jordbruksmark. Bebyggelsens utbredning borde rätteligen ha förpliktigat de ansvariga kommuner och byggnadsföretag att vårda den natur de tagit i anspråk för sin verksamhet. Så har dock sällan skett. Tvärtom uppvisar våra kommuner ett otal exempel på naturförstörelse i samband med bebyggelse. Man har planerat och byggt utan tanke på konsekvenserna i naturen. Resultatet skulle ha blivit annorlunda, om ekologisk kunskap, dvs. kunskap om samspelet mellan de levande organismerna och mellan dessa och deras omgivning, hade tillåtits medverka i planprocessen. Ett skogsområde skulle exploateras för bostadsbebyggelse. Man började med att totalavverka skogen. Enligt gängse rationella skogsbruksmetoder lämnades bara några enstaka frötallar kvar. Till och med friområdena mellan bebyggelsegrupperna avverkades på detta sätt. I avverkningens spår har sedan markfloran förstörts. Det tunna jordskikt, som fanns på den grovblockiga moränen, har blåst bort eller runnit av med regnvattnet. Den sparsamma vegetation, som band samman jorden med sina rötter, har inte tålt att bli helt solexponerad. Ny vegetation har mycket svårt att etablera sig igen. Den renspolade stenytan lyser gråvit mot betraktaren. Man har till och med fått hjälpa i gång naturen med skogsplantering av björk. Först har vegetationen kanske repat sig efter detta ingrepp. Liknande exempel finns i många kommuner. har s. k. plansprängning blivit allt vanligare. Man ritar på planeringsstadiet in bebyggelsen utan annan hänsyn till topografin än att åstadkomma en massbalans, som minimerar transportkostnaderna. En marktekniker kan även göra ekonomiska överväganden som innebär att massa sändes till kross för framställning av byggnadsmaterial. När exploateringen därefter påbörjas, jämnas den givna markprofilen ut. , kullar och andra ojämnheter sprängs eller schaktas bort, allt för att underlätta en bebyggelse, som planerats utan hänsyn till naturens egna förutsättningar. Husen reses på de uppkomna sprängmassorna. All natur inom bebyggelseområdena förstörs med denna metod som benämns byggande med total markomvandling. Förutsättningarna för att nya träd och ny vegetation i övrigt skall kunna trivas är starkt reducerade. Helt förändrade förhållanden för grund- och infiltrationsvatten, radikalt förändrat lokalklimat, dålig markuppbyggnad med otillräckligt jordlager medför, att nyplanterade träd om de över huvud överlever riskerar att stanna i växten. En bidragande faktor till att vegetationen inte klarar sig utgörs av de ytligt utlagda lednings- och kulvertsystemen. Dessa placeras vanligen i mark, som lämnats oexploaterad, i stället för att läggas under närbelägna vägar. Kulvertarna, som ofta skär av trädens rötter, kommer att fungera som dräneringsdiken, som skadliga temperaturhöjningar i marken åstadkommes. Ofta planeras avloppssystemet för dagvatten utan tanke på följderna för omgivande natur. Sinnrika system konstrueras för att ta hand om dagvattnet och skilja det från avloppsvattnet, s. k. duplikatsystem. Under bostadsområdena sprängs tunnlar, genom vilka rörsystemen löper. Vanligtvis låter man dessa mynna i någon närbelägen sjö, inte sällan i en angränsande kommun. Det ofta starkt förorenade dagvattnet, som kan innehålla t. ex. olja, sot, gummipartiklar, asfaltpartiklar, bly och andra tungmetaller från gator och vägar, medför långtgående förändringar på växt- och djurlivet i och kring sjön. Livet i sjön går en långsam död till mötes, som badmöjligheterna för befolkningen försämras eller går om intet. Även i rent ekonomiska termer medför ett ovarsamt handlag med naturen stora förluster. Dessa kommer ofta till synes först i ett längre tidsperspektiv. På kort sikt har exploateringsmetoder, som inte tar hänsyn till naturvärden, ofta tett sig fördelaktiga. Det grundläggande skälet till denna syn torde vara, att naturen betraktats som en gratistillgång. Därmed har man också ansett sig kunna göra ingrepp i eller förstöra natur utan egna kostnader. Den slentrianmässiga planeringsprocessen, där ingen hänsyn tas till topografin, orsakar förutom miljöskador onödigt stora kostnader även på kort sikt, kostnader, som bostadskonsumenterna får betala på hyran. Genom har utgivits en beskrivning rörande ett s. k. markkostnadsindex (MI), som utarbetats av ett privat konsultföretag. MI sammanfattar de egenskaper hos marken, som påverkar markbyggnadskostnadema. Man utgår därvid ifrån att projektering, som tar hänsyn till mark och terräng, förbilligar byggandet. MI utgör ett klart framsteg i riktning mot förnuftigare markhushållning. Metoden har emellertid också sin begränsning, eftersom traditionella ekonomiska överväganden får avgöra om och hur marken skall exploateras. Ekologiska överväganden, som skulle kunna leda till att marken lämnades orörd eller exploaterades på annat sätt, kommer inte med i kalkylerna. I andra sammanhang har samhället accepterat, att man i grannelagsförhållanden inte får handla utan hänsyn till omgivningen. Företagens möjligheter till utsläpp av luft- och vattenföroreningar är omgärdade med restriktioner. Att borra husgrund så att husen intill sätter sig eller spricker leder till ekonomiska och straffrättsliga påföljder. Lika självklart borde det då vara, att en kommun - alltså samhället självt inte får planera så att naturen i omgivningen försämras eller förstörs. Stadsbyggnad är en given företeelse i det moderna samhället men stadsbyggandet får inte bedrivas utan hänsyn till de ekologiska faktorerna. Det låter sig visserligen säga, att förstörd natur går att återställa. Men redan av vad som ovan sagts framgår, att återställande genom t. ex. trädplantering är ett mycket ovisst och alltid långsiktigt företag i dagens nya stadsmiljöer. Om de grundläggande betingelserna för träd och växter eliminerats, vägrar också inplanterad vegetation att trivas. Ingrepp i naturen blir i många fall oåterkalleliga. Grundvattensänkningar är ett exempel på sådana rubbningar av balansen i naturen. De kan möjligen stoppas, men någon återgång till ursprunglig nivå kan det aldrig bli fråga om. Grundvattennivån är och förblir sänkt, sorn regel med sättningar och sprickor i byggnader och gator som följd. Även grundvattenförsörjningen till återstående natur försämras. Marken är en naturresurs, som inte kan återställas utan enorma kostnader, när den en gång förstörts. Frågan är, om det över huvud är möjligt. Det åligger statsmakterna att stimulera till eller påbjuda nödvändig planering. Till detta bör här fogas att bestämda krav från statsmakternas sida i fråga om formerna för och innehållet i planeringen måste komma till uttryck i lagar och författningar. Kommunernas ställning i planeringsprocessen har förstärkts. Desto viktigare är det då, att en kvalitativt tillfredsställande och i alla avseenden väl underbyggd planering säkerställes genom gällande bestämmelser. Syftet med denna motion är att få ekologisk kunskap beaktad i den fysiska planeringen. Frågan är då, om detta syfte kan tillgodoses redan genom nu gällande författningar. De av utfärdade normerna för byggnadsverksamheten innehåller emellertid inga sådana bestämmelser. I byggnadslagen 17 och 40 §§ stadgas visserligen inskränkningar i rätten till schaktning, fyllning, trädfällning och liknande åtgärder inom stadsplanelagt område men dessa bestämmelser har annat syfte än de som här efterlyses. I övrigt synes byggnadslagstiftningen sakna krav på hänsyn till ekologiska konsekvenser i planeringen. Det bör här inskjutas, att det ekologiska underlaget för en planeringsmetodik av här antytt slag redan nu föreligger i åtskilliga kommuner och bara väntar på att komma till användning. I några kommuner, där man gjort ansatser i den här riktningen, har man emellertid låtit de ekologiska kunskaperna komma in i planprocessen först när planeringsfasen i praktiken redan är avslutad, Vad som återstått för ekologerna att göra har då varit att inventera återstående friområden om sådana funnits. I den mån ekologerna därvid riktat kritik mot den färdiga bebyggelseplaneringen har deras synpunkter oftast kunnat avfärdas som icke realiserbara. De ekologiska konsekvenserna för varje exploateringsföretag bör kartläggas och mätas samt medtagas i en långsiktig bedömning av företagets lönsamhet. Den ekologiska sakkunskapen måste få en självstän dig ställning och ha möjlighet att hävda sina ståndpunkter i så god tid i planeringsprocessen att stadsbyggnaden kommer att vila på en insikt om den ekologiska lagbundenheten. Särskilda ekologiska kartor behövs som grund för planeringsdiskussionen. Förutsättningen för att ekologiska kunskaper skall beaktas är, att byggnadsnämnderna har tillgång till ekologisk sakkunskap. I byggnadsstadgan 4 § sägs allmänt, att nämnden skall ha tillgång till erforderlig sakkunskap. I fråga om planläggnings- och byggnadsverksamhet av större omfattning rekommenderar paragrafen anlitande av stadsarkitekt. En liknande bestämmelse bör införas i fråga om ekologisk sakkunskap. Behovet är emellertid av sådan angelägenhetsgrad, att en bestämmelse härom bör bli tvingande. För att ändå tillgodose behovet av smidighet i tillämpningen bör en dispensbestämmelse tillfogas, varigenom Kungl. Maj:t kan medge undantag från huvudregeln. Med hänvisning till vad här anförts hemställs att hos Kungl. Maj:t hemställer om att tilläggsdirektiv utfärdas för den nu sittande bygglagutredningen att i byggnadslag och byggnadsstadga inarbeta lagregler där det stadgas 1. att byggnadsnämnderna skall ha tillgång till ekologisk sakkunskap 2. att denna ekologiska sakkunskap skall ha en självständig ställning och väl kunna hävda sina ståndpunkter och på rätt nivå i planeringsprocessen. GOTAB 74 5726 S 1974