mot · FX021526 · 1974-01-26 00:00:00 — om statligt stöd till återvinningsindustrin. Som ett resultat av värdefullt slag av den energiförsörjningskris som hela den industrialiserade världen just upplever framstår den uppmärksamhet som till följd därav kommit att riktas mot de stora framtidsfrågorna. Jordens naturtillgångar är begränsade, och till detta odiskutabla faktum måste en successiv anpassning påbörjas. I annat fall riskerar vi att bli ställda inför oöverstigliga problem. Den diskussion som främst fångar intresset är frågan på vilka vägar den framtida energiförsörjningen skall . Energin är emellertid blott en bland otaliga och nödvändiga naturresurser. Därtill kan energi utvinnas på flera sinsemellan substituerbara sätt, vilket självfallet är ägnat att underlätta problemens lösande på mineralsidan; däremot saknas i väsentlig mån alternativråvaror. Och i den mån exempelvis metaller sinsemellan kan utbytas som råvara, så är de utan undantag likväl utvunna ur begränsade naturtillgångar. Någon reserv liknande energifrågans kärnkraftslösning finns sålunda inte på mineralsidan. Här blir därför hushållningskraven absolut tvingande och inte betingade enbart av miljöhänsyn. Även om problemet, sett i ett globalt perspektiv, framstår som överväldigande och därför synes bäst lämpat att penetreras i internationella och storpolitiska sammanhang, så får de enskilda nationalstaterna inte undandra sig sitt ansvar för att även på det nationella planet verka för förbättrad resurshushållning. Insatser på det internationella planet påskyndas dessutom om de har en utbredd nationell medvetenhet och erfarenhet att växa fram ur. Och alldeles oavsett på vilket plan lösningarna skisseras måste de i sin slutgiltiga och konkreta form ovillkorligen innebära effektivare utnyttjande av de utvunna tillgångarna, med andra ord en betydande återvinning av insatsråvaror ur den förbrukade färdigvaruproduktionen. Följaktligen måste en omfattande industri utvecklas ur vår nuvarande avfallsbransch för att sålunda svara för vad som lämpligen kan ses som den sista och för kretsloppets slutande helt nödvändiga länken i den industriella förädlingskedjan. De första stegen i den utvecklingen är också tagna så till vida att åtskilliga företag i branschen redan har en påtaglig konverteringsverksamhet av industriell karaktär. Och givetvis kommer industrialiseringen inom branschen under alla omständigheter att fortgå som en följd av marknadskrafternas spel. Tilltagande knapphet på naturtillgångar innebär nämligen prisökningar, som automatiskt stimulerar intresset för återvinning och skapar underlag för expansion i branschen. Den alldeles uppenbara faran är emellertid att denna nödvändiga expansion dels kommer , dels, på grund av försummelser på den teknologiska sidan, blir onödigt kostnadskrävande. Ett blint förlitande på marknadskrafterna i just detta sammanhang innebär nämligen att en av knapphet uppammad efterfrågan först måste växa fram, och då är i sämsta fall tidsfristen fram till den akuta krisen för kort. Och i vart fall torde den inte vara tillräcklig för att en billig teknologi skall hinna utvecklas. Redan nu bör därför samhället i högre grad uppmärksamma problemen och aktivt stimulera återvinningsindustrins utveckling. En besvärande flaskhals i branschens utveckling är den oftast kostnadskrävande teknologin. Investeringar i konverterings- och sorteringsanläggningar är så kapitalkrävande att många företag i branschen hänvisas till mindre rationella arbetsmetoder eller helt enkelt tvingas avstå ifrån att omhänderta visst avfall. Det betyder lägre utvecklingstakt och lägre återvinningsgrad i branschen. Problemet kan och bör mötas på två fronter. Dels bör åtgärder vidtas i syfte att få fram en billigare teknologi, som blir överkomlig för merparten av branschens företag. Dels bör också särskilda medel ställas till branschens förfogande att användas vid investeringar i maskiner och anläggningar. Visserligen är åtgärder vidtagna i syfte att stimulera näringslivets forskningsutveckling och investeringsverksamhet. Dessa stimulanser har emellertid en allmän inriktning på grund av att förmånerna i princip står öppna för alla branscher och företag. De kan följaktligen inte tas som uttryck för en samhällelig ambition att i ett övergripande intresse speciellt stödja utbyggnaden av återvinningsindustrin. Ett speciellt utvecklingsstöd bör därför inrättas med exklusiv inriktning på denna bransch. Vad ansträngningarna på den teknologiska sidan beträffar bör utvecklingsstödet på något sätt kunna styras mot speciella projekt, som med hänsyn till hushållningsintresset bedöms vara av särskild vikt. Det bör därför ges en annan form än det generella stöd som utgår som s. k. Foll-avdrag. Avdragsformen ger nämligen inte på ett godtagbart sätt de styr- och kontrollmöjligheter som i just detta sammanhang måste anses påkallade. En betydande del av stödet skulle riskera att kanaliseras till projekt av helt marginellt intresse från resurshushållningssynpunkt. Därtill skulle stödet i avdragsformen inte nå ut till de företag som uppvisar svag lönsamhet. Och även bland dessa kan know-how finnas i sådan grad att understöd är motiverat. I stället för avdrag bör sålunda någon form av forskningsfond övervägas, vilket direkt skulle möjliggöra projektanknytning av medlen. För att få någon avgörande betydelse bör därvid fondens resurser vara så anpassade att ett visst risktagande blir möjligt. I annat fall riskerar den att reduceras till ett sedvanligt kreditinstitut och skulle i den egenskapen knappast bidra till realiserandet av projekt som med nuvarande kapitalanskaffningsvillkor skjuts . Ett startkapital på förefaller vara en rimlig minimigräns, förutsatt att resurserna sedan påbyggs. Som modell för fonden och dess verksamhet kan framhävas Norrlandsfonden men även i viss mån styrelsen för teknisk utveckling. Utvecklandet av billig teknologi är i sig utomordentligt viktigt för branschens expansion, men som ovan påtalats kan de åsyftade resultaten lättare uppnås ifall även investeringskapaciteten understöds. Köparens tillgång till medel är självfallet en faktor av lika stor vikt som varans pris när det gäller förutsättningarna för investeringen. Följaktligen bör utvecklingsstödet även ta sikte på återvinningsföretagens investeringar i maskiner och anläggningar. Här bör avdragsmetoden kunna diskuteras men som alternativ till denna även någon form av investeringsbidrag. i ett vidare perspektiv har investeringarna en karaktär som i stor utsträckning påminner om de satsningar på miljövården som understöds genom bidrag. Förslagsvis skulle branschens maskin- och anläggningsinvesteringar därför kunna behandlas på ett med miljövårdsinvesteringar likartat sätt. Något slutgiltigt ställningstagande till de tekniska formerna för stödet i denna punkt kan emellertid här inte tas innan frågan närmare utretts. Under hänvisning till det anförda hemställs att hos Kungl. kräver utredning av frågan om utvecklingsstöd till återvinningsindustrin med sikte på dels ett forsknings- och utvecklingsstöd, dels ett investeringsstöd i enlighet med vad i motionen anförts.