mot · FX02672 · 1974-01-24 00:00:00 — av m. fl. om ökade befogenheter för försäkringskassor i vad avser verksamheten för rehabilitering av sjuka och handikappade. Försäkringskassorna får genom den i lagen om allmän försäkring 4 kap. 2 § ålagda handläggningen av långvariga sjukfall och förtidspensionsärenden en god inblick i rehabiliteringen av sjuka och handikappade. Därvid blottas svagheter i såväl den medicinska som den sociala rehabiliteringen, i många fall orsakade av brist på initiativ till hjälpåtgärder, dåligt samarbete samhällsorgan emellan eller för sent uppmärksammade rehabiliteringsbehov. Tyrvärr finns i vårt land icke någon enhetligt uppbyggd organisation för en samverkan omkring rehabiliteringspatienterna. Endast vid de få rehabiliteringsklinikerna och ytterligare några ställen förekommer ett sådant systematiserat samarbete. På initiativ av försäkringskassorna har dock inom en del kommuner bildats s. k. sociala samarbetsgrupper med uppgift att gemensamt försöka lösa problematiken omkring de handikappades återanpassning. En rehabiliteringsprocedur är ofta ett teamwork, och det är många parter engagerade för den försäkrade - läkare, socialvård, arbetsvärd, försäkringskassa, arbetsgivare, den försäkrades anhöriga. Det behövs inte mer än att någon av dessa parter inte fungerar på ett tillfredsställande sätt för att rehabiliteringsförsöken skall försvåras och i sämsta fall misslyckas. Behovet av ett lokalt bevakande, initiativtagande organ, som tillser att rehabilitering kommer till stånd och fortlöper friktionsfritt, blir alltmer uppenbart. Ett tidigt uppsökande av människor med rehabiliteringsbehov, så att åtgärder kan vidtagas på ett tidigt stadium, är därvid en viktig uppgift. Den försöksverksamhet som bedrivs i har visat att kan fungera som ett sådant bevakande och sammanhållande organ. Till går alla sjukanmälningar, de långa sjukfallen följs medicinskt och socialt, rehabiliteringsbehovet prövas och initiativ tas till åtgärder och i sista hand akutaliseras förtidspensionsfrågan. I denna verksamhet ingår kontinuerliga kontakter med läkare, arbetsgivare och myndigheter av skilda slag samt uppspårande av rehabiliteringsfall, bevakning och uppföljning av sådana. Denna bevakning sker genom särskilda långfalIsregister med akter för de pågående rehabiliteringsfallen. Förtroendeläkare, rehabiliteringsassistenter och utredare för hembesök sysslar med verksamheten. Genom dessa aktiviteter har helt naturligt blivit den sammanhållande kraften på lokal nivå, inte minst inom de sociala samarbetsgrupperna. Den beskrivna försöksverksamheten har givit mycket positiva resultat för många handikappade vid deras återanpassning till förvärvslivet. Hitintills synes man inte från samhällets sida tillräckligt ha beaktat försäkringskassornas goda resurser att medverka i rehabiliteringsarbetet. Särskilt deras stora möjligheter att hjälpa till att tidigt spåra upp rehabiliteringsbehov och därmed ett tidigt insättande av åtgärder borde observeras och tillvaratagas. Det senare är synnerligen väsentligt, enär förutsättningarna för positiva och bestående resultat ökar starkt ju tidigare rehabiliterande åtgärder kan sättas in. Det synes därför påkallat med ett klarläggande rörande den verksamhet försäkringskassorna kan bedriva på rehabiliteringsområdet och den roll dessa kan spela i det systematiserade, intima samarbete som måste komma till stånd myndigheterna emellan i enskilda rehabiliteringsfall. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos Kungl. begär utredning och förslag i syfte att försäkringskassorna genom en ändring av bestämmelserna i 4 kap. 2 § lagen om allmän försäkring ålägges ökat ansvar för uppsökande, utredande och bevakande funktioner och ges ökade befogenheter att fungera som sammanhållande kraft på lokal nivå i den samverkan som måste etableras mellan olika myndigheter vid rehabiliteringen av sjuka och handikappade människor. () ()