mot · FX02268 · 1974-01-23 00:00:00 — av m. fl. om utredning angående den allmänna arbetsgivaravgiftens verkningar på sysselsättning m. m. Företagen har fått vidkännas ett väsentligt ökat uttag av socialförsäkringsavgifter och andra arbetsgivaravgifter (skatter). Höjningar har delvis ingått som ett led i en medveten omfördelning av skattebördan från personliga skatter till avgifter på företagen. I andra fall har de genomförts i samband med förbättringar av olika sociala förmåner. De åsyftade avgifterna och skatterna utgår genomgående i procent av utbetalda löner och förmåner. När det gäller socialförsäkringarna är avgiftsunderlaget i allmänhet anpassat till förmånsreglerna. Den allmänna arbetsgivaravgiften tas däremot ut på företagens hela lönesumma utan inskränkningar. Egna företagare, fria yrkesutövare m. fl. erlägger själva egenavgifter av motsvarande storlek för sin egen inkomst. Huvuddelen av de skatter och avgifter som det här är fråga om utgörs av avgifter till socialförsäkringarna. ATP-avgiften utgår f. n. av den lönesumma som ligger under ATP-taket. Till sjukförsäkringen erlägger arbetsgivarna och till arbetslöshetsförsäkringen av ungefär samma avgiftsunderlag. Fr. o. m. erläggs också folkpensionsavgiften (3,) av arbetsgivarna i stället för som tidigare av varje skattskyldig. Mindre avgifter tas dessutom ut till bl. a. yrkesskadeförsäkringen och arbetarskyddet. Men även den allmänna arbetsgivaravgiften, som kan betraktas som en skatt i egentlig mening, har efter de senaste höjningarna fått stor tyngd. Avgiften är fr. o. m. . Det innebär att den under nästa budgetår kan beräknas avkasta ca . Som jämförelse kan nämnas att vinstskatten från aktiebolag, ekonomiska föreningar m. m. uppgår till ca , varav tillfaller kommuner och landsting. Socialförsäkringsavgifternas primära uppgift är givetvis att bidra till finansieringen av sjukförsäkringen, tandvårdsförsäkringen, arbetslöshetsförsäkringen, ATP och andra socialförsäkringar. Den allmänna arbetsgivaravgiften kan däremot betraktas som en renodlad skatt (löneskatt) och har tillkommit i statsfinansiellt syfte. Vid nuvarande nivå har emellertid dessa avgifter och skatter också betydande samhällsekonomiska och näringspolitiska verkningar. Inte minst måste man räkna med att de påverkar förhållandena på arbetsmarknaden och den totala sysselsättningen. De inverkar också på lönebildningen och har fördelningspolitiska effekter. De faktiska kunskaper om dessa förhållanden är dock mycket bristfälliga. De senaste årens höjningar av bl. a. löneskatten har genom förts utan att det gjorts några som helst undersökningar av hur den verkar i de nämnda avseendena. Avsikten har varit att låta företagsskatteberedningen analysera bl. a. de skattepolitiska verkningarna. Den inriktning som skattepolitiken har fått efter det att utredningen tillsattes har emellertid fört med sig att man vidtagit stora höjningar utan att avvakta några analyser av vare sig de skattepolitiska eller de samhällsekonomiska verkningarna. Mycket tyder också på att ytterligare höjningar kan komma att aktualiseras i samband med sänkningar av den direkta inkomstskatten. Det är enligt vår uppfattning nödvändigt att då ha tillgång till underlag, som gör det möjligt att mera noggrant kunna bedöma verkningarna på sysselsättning, priser, löner osv. Det är också angeläget att närmare undersöka i vilken utsträckning skatter av det här slaget aktivt kan utnyttjas i konjunkturpolitiskt och näringspolitiskt syfte. I den situation som rått på arbetsmarknaden är givetvis dessa skatters inverkan på sysselsättningen det mest intressanta. Genom att bl. a. löneskatten tas ut i förhållande till lönesumman verkar den som en skatt på användningen av arbetskraft. Det stimulerar företagen att reducera användningen av arbetskraft och investera i personalbesparande anordningar. Det är också obestridligt att höjningarna av löneskatten, först till och därefter till , har försvårat möjligheterna att lösa sysselsättningsproblemen både på kort och på lång sikt. Det var särskilt olyckligt att den senaste höjningen vidtogs mitt under en lågkonjunktur. För att minska de negativa effekterna på sysselsättningen kan man tänka sig att gå fram på minst två principiellt olika vägar. En möjlighet är att differentiera uttaget av avgifter för att skydda särskilt arbetskraftsintensiva företag och utsatta grupper på arbetsmarknaden, t. ex. de äldre. I viss utsträckning är det också befogat att ta bort eller reducera egenavgifterna, eftersom de leder till en dubbelbeskattning. För att stimulera den mindre företagsamhetens utveckling kan man som ett led i näringspolitiken befria en del av personalstyrkan i ett företag, t. ex. 5 anställda, från löneskatt. Differentiering efter geografiska grunder kan på motsvarande sätt utnyttjas som ett led i regionalpolitiken. En annan möjlighet är att ta ut avgifterna efter annan beräkningsgrund än lönesumman. Avgiftsuttaget skulle då på ett bättre sätt kunna anpassas till lönsamhetssituationen i de enskilda företagen eller till användningen av andra produktionsfaktorer än arbetskraft. Det är i dagens läge önskvärt att lätta på beskattningen av användningen av arbetskraft. Inom ramen för ett- oförändrat totalt skatteuttag på företagen kan man då tänka sig att öka beskattningen av energi, vissa råvaror osv. i motsvarande mån. Väljer man den vägen är det mest realistiskt att tänka sig en kombination av avgifter på lönesumman och företagsavgifter med annan utformning. Det finns många skäl att bibehålla anknytningen till den utbetalda lönesumman beträffande socialförsäkringsavgifterna under det att den allmänna arbetsgivaravgiften skulle kunna ändras om till en företagsavgift med annan utformning. Det bör i detta sammanhang uppmärksammas att en fortsatt övergång till företagsavgifter i stället för personliga skatter också aktualiserar en rad andra problem. Då förmånerna inom ATP-systemet och övriga socialförsäkringar i hög grad beräknas på storleken av de löner och övriga förmåner som betalas ut direkt till den anställde, kan ATP-förmånerna relativt sett komma att försämras vid en ytterligare omfördelning från direkt skatt till arbetsgivaravgifter. Redan omläggningen av folkpensionsavgiften kommer att medföra en inte obetydlig relativ försämring av ATP-förmånerna för vissa kategorier jämfört med om motsvarande summa hade betalts ut som kontant lön. Liknande effekter kan uppstå inom andra delar av socialförsäkringssystemet. En sådan omläggning av skattesystemet påverkar också kommunernas ekonomi. Det kommunala skatteunderlaget urholkas på samma sätt som pensionsunderlaget relativt sett, om en ökad del av den statliga beskattningen tas ut direkt från arbetsgivarna. En fortsatt omfördelning i samma riktning som skett kan därför väntas medföra kompensationskrav från kommunerna. Alternativet är att kommunerna höjer sina skattesatser något som indirekt skulle missgynna de lägre inkomsttagarna. Det är mot denna bakgrund angeläget att de nuvarande arbetsgivaravgifternas verkningar och framtida utformning blir närmare klarlagda innan statsmakterna binder sig för en fortsatt omläggning från direkta personliga skatter till avgifter på företagen. Denna fråga bör därför ges förtur i det fortsatta utredningsarbetet på skatteområdet så att det finns underlag för en säkrare bedömning redan i samband med att skatteutredning redovisar sina kommande förslag. Med hänvisning till vad som har anförts i motionen hemställer vi att hos Kungl. anhåller om en skyndsam utredning beträffande a) dels den allmänna arbetsgivaravgiften (löneskatten) och socialförsäkringsavgifternas verkningar på sysselsättning, löner m. m., b) dels den allmänna arbetsgivaravgiftens framtida utformning, i enlighet med vad som har anförts i motionen. () () () () i Glömminge () i Lane-Herrestad