mot · FX02653 · 1974-01-23 00:00:00 — av m. fl. om översyn av skuldebrevslagen m. m. Belåning av fakturor, s. k. factoring, är en typ av kreditgivning som fått en allt större betydelse. Systemet innebär kort uttryckt, att företag eller enskilda näringsidkare får belåna utestående kundfordringar enligt utställda fakturor som överlämnas till kreditgivaren. För sådan kreditgivning finns flera särskilda bolag, av vilka flera ägs av banker. Lånebeloppen varierar givetvis högst avsevärt men torde aldrig överstiga av fakturabeloppen. Lånen sker mot en ränta som ofta rätt avsevärt överstiger den sedvanliga utlåningsräntan. Den totala lånevolym det rör sig om kan inte anges säkert, men det har uppskattats att fakturor för belånades . Den kreditgivning det här är fråga om fyller otvivelaktigt ett viktigt behov i vårt näringsliv. Utestående kundfordringar utgör ofta den största tillgången i mindre företag, och företagets möjlighet att leva blir beroende av möjligheterna att snabbt få fordringarna betalda eller genom långivning omsatta i likvider. Den osäkerhet som ofta måste prägla kreditgivningen motiverar också helt säkert både att särskilda bolag bildas för verksamheten och att villkoren ibland blir förhållandevis stränga för låntagaren. Här skall inte göras något försök till bedömning av hur denna långivning verkar i stort eller över huvud uttalas något allmänt omdöme om hur systemet fungerar. Syftet är begränsat till att fästa uppmärksamheten på vissa otillfredsställande konsekvenser som uppträtt i det praktiska livet till följd av lagstiftningens utformning. Det torde nämligen förhålla sig så, att nuvarande lagregler knappast alls utformats med factoring-systemet i sikte. En kärnpunkt i systemet är att låntagaren överlåter de fakturor det gäller till långivaren och att kunden skall betala till långivaren. Huruvida överlåtelsen juridiskt har karaktären av slutlig överlåtelse eller endast pantsättning kan här lämnas åt sidan. Avgörande betydelse får om och hur kunden fått vetskap om överlåtelsen av fakturan. Betalar han i god tro till låntagaren, dvs. till den som han haft att göra med vid den affär det gäller, kan långivaren gå miste om de pengar han har rätt till. Han kan inte kräva kunden en gång till. Om det emellertid inte anses att kunden var i god tro då han betalade till låntagaren, kan han bli tvungen att betala fakturan en andra gång, till långivaren. Tillämpligt lagrum är 29 § lagen om skuldebrev som lyder sålunda: Har enkelt skuldebrev överlåtits, vare, där gäldenären ändock erlägger betalning till överlåtaren, sådan betalning gill, utan så är att gäldenären visste, att den andre ej längre ägde uppbära betalning, eller hade skälig anledning att det misstänka. I praktiken är förfarandet vanligen att långivaren tillställer kunden den faktura som låntagaren upprättat, med en påsatt stämpel, som anger att betalning skall verkställas till långivaren. förbises denna stämpel hos kunden då betalning utanordnas; likviden går till den som utställt fakturan och som man haft att göra med förut. Kommer denne på obestånd, kan ett nytt krav framställas av långivaren. Kunden lär knappast annat än i teoretiska fall kunna värja sig mot sådana krav. Antingen han eller långivaren måste förlora det belopp det gäller, och har väl fakturaöverlåtelsen angetts genom en stämpel e. d., lär kundens förbiseende inte anses juridiskt ursäktligt. Många exempel ges på att räkningar fått betalas två gånger av sådana skäl. Ofta framstår dessa resultat av gällande lagstiftning som stötande. Skuldebrevslagens konstruktion på den här angivna punkten och måhända även på andra punkter - bör ses över med hänsyn till systemet med factoring. Det gäller att få till stånd en avvägning mellan kundens och långivarens intressen som är mera tidsenlig och tillfredsställande än den nuvarande. Lagen står nu i alltför hög grad på långivarens sida. Detta är redan från konsumentpolitisk synpunkt inte nöjaktigt. Även vid affärer mellan näringsidkare kan emellertid nuvarande ordning te sig mindre tillfredsställande. Det väsentliga syns vara att ställa högre krav än på meddelandet om fakturaöverlåtelsen. Särskilt då det gäller ett rättsförhållande mellan ett factoringbolag och en enskild kund syns det finnas goda skäl att kräva en ordentlig, iögonenfallande anvisning om hur betalningen skall ske. Hur lagstiftningen bör utformas finns det emellertid knappast anledning att ingå på i detta sammanhang. Av de skäl som anförts i det föregående föreslås att anhåller hos Kungl. om översyn av gällande lagstiftning, i första hand skuldbrevslagen, med hänsyn till systemet med s. k. factoring. () () () () ()