mot · FX02914 · 1974-01-25 00:00:00 — angående lånevillkoren för upprustning av kulturhistoriskt värdefull bostadsbebyggelse. I proposition till 1974:1, bilaga 14, , har bl. a. frågan om åtgärder till stöd för upprustning av kulturhistoriskt värdefull bostadsbebyggelse behandlats på grundval av saneringsutredningens slutbetänkande (SOU 1973:27) Sanering III. Departementschefen ansluter sig till huvuddragen i de av utredningen framlagda förslagen. I sin hemställan till Kungl. Maj:t gör departementschefen dock vissa avvikelser från saneringsutredningens förslag, som kan medföra allvarliga men för vår byggnadskultur men som också kan få icke önskvärda sociala följdverkningar. Innebörden av departementschefens hemställan i denna del låter sig inte i förväg med någon säkerhet bedömas, eftersom de praktiska konsekvenserna blir beroende av tolkningar och tillämpningar som man saknar kännedom om. Exempel härpå är omfattningen av den låneunderlagsskapande lokalytan, vilken fråga får särskilt stor betydelse för bevarandet av byggnader som saknar bostadslägenheter och som är av stort värde för miljön utan att därför äga något större kulturhistoriskt egenvärde. Ett annat exempel är svårigheterna för en lånesökande att i förväg bedöma konsekvenserna av ett eventuellt beviljat tilläggslån. Med hänsyn till att bostadshyrans bruksvärde kan bli föremål för prövning i efterhand uppstår ytterligare ett osäkerhetsmoment. De lånemässiga förutsättningarna är visserligen olika för kommunala och enskilda fastighetsägare, men för båda kategorierna kan tillämpningen av de föreslagna åtgärderna innebära stora ekonomiska uppoffringar. Kommunerna har i detta sammanhang ett större ansvar och kan antas ha större resurser. Departementschefen förutsätter detta, när han anför: Om dessa hyror (bruksvärdeshyrorna) beräknas inte ge kostnadstäckning, torde bostadslån i allmänhet kunna utgå endast om kommunala eller andra bidrag skjuts till. I en sådan situation återstår för den enskilde fastighetsägaren om kommunen inte har möjlighet att skjuta till bidrag att bilda en ekonomisk förening med kontanta tillskott från de presumtiva hyresgästerna, att avvakta med upprustningen eller att sälja fastigheten. (I det förstnämnda fallet begränsas utbudet av hyreslägenheter, vilket allmänt uppfattas som en från social synpunkt ej önskvärd lösning, i varje fall om den får för stor omfattning.) Det är uppenbart att dessa förhållanden kan allvarligt minska intresset för bevarande och iståndsättning av vårt byggnadskulturarv, och om kommunernas resurser är begränsade kan ett fortsatt förfall befaras. Till att minska intresset för upprustning bidrar också den i förhållande till nyproduktionen snabbare amorteringen vid ombyggnad och att tilläggslånen, som förutsättes vara annuitetslån, ej bör kombineras med bostadslån, om dessa har formen av paritetslån. Nämnda förhållanden medför en till synes onödig fördyring av kapitalkostnaderna i samband med ombyggnad i jämförelse med dem som gäller för nybyggnad. Det under punkt 10 i departementschefens hemställan upptagna bemyndigandet bör också enligt min mening gälla det under punkt 9 upptagna beloppet om förhöjt låneunderlag för kulturhistoriskt värdefull bostadsbebyggelse. Det angivna beloppet synes endast kunna räcka till för bidrag till upprustning av några tiotal medelstora fastigheter i hela landet. Med hänvisning till det anförda hemställer jag 1. att hos Kungl. Maj:t anhåller om förnyad prövning av lånevillkoren i samband med belåning för upprustning av kulturhistoriskt värdefull bostadsbebyggelse i syfte att ge ökad klarhet om deras följdverkningar och att förbättra resurserna för bevarande och iståndsättning av sådan bebyggelse, 2. att den särskilda ramen för beslut om förhöjt låneunderlag för kulturhistoriskt värdefull bostadsbebyggelse utökas i mån av behov.