mot · FX0261 · 1974-01-14 00:00:00 — av m. fl. angående inriktningen av u-landspolitiken. Den beslöt att dra in det av beslutade biståndet till . Orsakerna till detta får anses helt klara: den demokratiskt valda folkfronten under president störtades av en militärjunta. Den skaffade sig sådana informationer att den tveklöst kunde säga att det chilenska folkets önskemål och strävanden inte kommer till uttryck i den nya militärregimens politik. Regeringen kunde konstatera att de nya officiella företrädarna för folk i själva verket representerade sig själva, en liten kapitalstark borgarklass och amerikanska imperialistiska intressen i landet. Och den tvekade inte: alla snabbt insamlade fakta talade för att ett svenskt bistånd under dessa förhållanden inte skulle komma det stora flertalet människor i till del, det skulle tvärtom bidra till att de ekonomiska klyftorna i landet åter växte och att klasskillnaderna ytterligare markerades. Lika riktigt som det tidigare var att öka om än i för liten utsträckning biståndet till den progressiva folkfronten i , lika korrekt måste man beteckna beslutet att dra undan stödet åt den reaktionära militärjunta som tagit makten. biståndspolitik har emellertid alltsedan dess framväxt inneburit stöd åt militärjuntor och andra mer eller mindre reaktionära regimer, utan att reaktioner som i Chilefallet har förmärkts. År och årtionden av kontakter med dessa länder har tydligen inte lämnat den sådana informationer att den funnit sig föranlåten att dra undan sitt bistånd. Det sägs att klyftan mellan rika och fattiga länder vidgas. Riktigare är att tala om en pågående imperialistisk utsugning av flertalet länder i , och och att denna drabbar de stora människomassorna i dessa länder men gynnar en liten grupp samarbetsmän och kapitalister. Det är inga automatiska processer som vidgar några klyftor. Underutvecklingen är en funktion av imperialismen. Denna är det stora hindret på vägen till självständighet och framsteg för folken i de underutvecklade länderna. utgör en integrerad del av det imperialistiska blocket, dock utan att som de ledande staterna däri ha något yttersta ansvar för att den internationella kapitalistiska ekonomins styrka upprätthålls och förstärks. Det ger den möjlighet, och tvingar den i vissa fall, att beakta omfattande inhemska och internationella opinioner, som i fallet . Med undantag för , Demokratiska republiken , och ytterligare något fall, har dessa hänsynstaganden en markant tendens att ske blott på papperet, i allmänna uttalanden i propositioner och utre dningsdirektiv. Det statliga t. ex. kan i sin anslagsframställning /75 tala om att biståndet skall grundas på mottagarlandets egna prioriteringar och målsättningar. Förre utrikesministern skriver i direktiven till utredningen om utvecklingssamarbete med 1973 att det svenska biståndet skall stödja egna ansträngningar att åstadkomma en utveckling präglad av ekonomisk och social utjämning och en samhällsutveckling i demokratisk riktning. Biståndet skall också stödja strävandena mot nationellt och ekonomiskt oberoende i tredje världen. ger ett avsevärt bistånd till exempelvis . Landet är ett feodalsamhälle med stagnerad, svårt korrumperad ekonomi, där biståndet hamnar i händerna på en liten härskande klass och även gynnar t. ex. de amerikanska oljeintressena i landet men i obetydlig eller ingen utsträckning kommer etiopierna i gemen till del. Om detta land säger i anslagsframställningen: Med sin långa erfarenhet av förhållandena i och av samarbetet med landet är med stor sannolikhet också en av landets effektivaste biståndsgivare har den etiopiska regimens utseende och politik undergått långsamma men tydliga förändringar i reformvänlig riktning. Det var som formellt införlivades med 1962, i strid med FN:s beslut. Från början skulle länderna ingå som likaberättigade parter i en federation, talar den etiopiska regimen om provinsen och krossar alla självständighetssträvanden. Det var under detta årtionde som i just mer än 15 000 civila dödades, 8 000 placerades i koncentrationsläger och 35 000 tvingades fly över gränsen till . Att vara effektiv biståndsgivare i innebär stöd år kejsarmakten och förtryck av den etiopiska folkmajoriteten. Av det svenska bilaterala biståndet går endast en mindre del, , till socialistiska stater, progressiva regimer samt sociala och nationella befrielserörelser, en stor del går till andra stater, däribland utpräglat reaktionära som , och en ännu större del av biståndet är inte långsiktigt länderinriktat, dvs. det prövas från fall till fall och och går bl. a. till hjälp vid katastrofer, till flyktinggrupper och en växande del av det utgör s. k. varubistånd. Denna biståndstyp har ökat från av totalsumman. Varubiståndet innebär att mottagarländerna måste köpa svenska varor för biståndet. Den officiella motiveringen för ökat varubistånd framfördes i statsverkspropositionen 1973, där det heter att de totala biståndsanslagen blivit så stora att det är önskvärt att undersöka möjligheterna att mildra verkningarna i betalningsbalansen samt stimulera sysselsättningen i . Effekterna av varubiståndet blir en ökad bundenhet för mottagarländerna samt att återgången till av det totala biståndet blir större och effektivare. Med ett varubistånd på /75 ökar återgången från ca 40 till . Därmed minskar biståndseffekten för i motsvarande grad eller mer eftersom bundet bistånd som regel drar med sig ytterligare negativa verkningar i form av exempelvis ökade indirekta kostnader. Det utökade varubiståndet strider mot förre utrikesministerns tal om att det svenska biståndet bör även fortsättningsvis i princip vara obundet. Och skriver i den senaste anslagsframställningen att introduktion av varubistånd under förut meddelade landsramar har bl. a. medfört en ökad bindning, som av flera mottagarländer uppfattas som något negativt. Även länder som inte mottar svenskt varubistånd har beklagat att ställning som föredöme i avbindningsdiskussionerna nu försvagats. SIDA tar dock inte intryck av sitt eget påpekande då man äskar kraftig ökning av varubiståndet. Likaså går den s. k. industribiståndsutredningen, , i sitt betänkande på flera punkter mot den uttalade biståndspolitiken. IBU föreslår bl. a. att investeringsgarantisystemet skall utsträckas till att omfatta alla utan att alls definiera detta begrepp. Dessutom vill IBU att reglerna för investeringsgarantier modifieras och förtydligas så att största hänsyn ska tas till varje värdlands speciella förutsättningar och att kraven och villkoren skall bli beroende av de praktiska möjligheterna i enskilda länder. Om de praktiska möjligheterna för facklig verksamhet i ett land, exempelvis en militärdiktatur, bedöms som små, så upphör i realiteten villkoren att gälla. Vidare föreslår IBU att en reservfond för ersättning till företag vid skadefall snabbt byggs upp. Utredningen vill att fonden skall skapas genom en engångsavsättning från biståndsanslaget. Svenska företag som vill etablera sig utomlands skall alltså enligt IBU kunna göra det utan hänsyn till och samordning med den officiella svenska biståndspolitiken. Företagen skall också kunna påräkna ersättning, av skattemedel, om i en diktaturstat militärregimen störtas av en folklig rörelse och de svenska företagen nationaliseras. Tvärtemot officiellt uttalade intentioner får biståndet en alltmer bunden karaktär. Regeringen framhärdar i att ge bistånd till stater där det uteslutande gynnar små grupper av kapitalägare och stärker imperialistiska strävanden. Tvärtemot egna önskemål och program, uttryckta exempelvis i Algerstadgan, Lima-programmet och i flera resolutioner och deklarationer från de 73 alliansfria staternas konferens i , har de kapitalistiska staternas däribland alltmer sammanvävda bistånds- och handelspolitik fått formen av alltmer förfinade program för ekonomisk kontroll av . har försökt, eller tvingats försöka, lösa sina problem inom ramen för organisationer som , med vars hjälp ekonomisk utveckling var tänkt att organiseras tillsammans med de kapitalistiska industriländerna och de socialistiska länderna. Verkligt samarbete har efter tre UNCTAD-konferenser visat sig omöjligt, eftersom imperialistländema som block försvarat sina intressen. Resultaten för del kan bl. a. studeras i dessa siffror: skuld uppgår till mer än . De hastigt ökande betalningarna av räntor och amorteringar belöper sig till ca . föll tredje världens länders andel i världshandeln från till . ökade dessa länders årliga inkomst per capita med endast , medan de rika nationernas inkomst per capita ökade med . mottog och betalade ut . För de 25 länder, som av FN klassificeras som minst utvecklade, förekom över huvud taget ingen inkomstökning per capita . Några av effekterna för de kapitalistiska industristaternas del framgår av följande uppgifter: Det s. k. biståndet från bl. a. , och återgår till eller mer till givarländerna. Samordningen av de icke-socialistiska ländernas finansiella bistånd leds av . I sin årsbok redovisar banken för budgetperioden /73 tillsammans med , Internationella utvecklingsfonden, en vad man kallar nettoinkomst från investeringar och lån . /72 var siffran . Denna internationella bank för återuppbyggnad och utveckling blir således en alltmer lysande affär, på bekostnad. kanaliserar som bekant en del av sitt multilaterala bistånd via världsbanksgruppen, formellt genom . Under de senaste tre budgetperioderna har bidraget till från svensk sida varit . diskuteras ett utökat bidrag. SIDA skriver i anslagsframställningen /75: Förhandlingarna om en fjärde fondpåfyllnad pågår. Styrelsen räknar här med att fonden, som ingår i den s. k. världsbanksgruppen, fördubblas och att andel är oförändrat . Från nuvarande ./år beräknas beloppet stiga till . Styrelsens erfarenheter av lDA:s verksamhet vunna bl. a. genom SIDA:s nära samverkan med fonden ger anledning till omdömet att är en i stort sett effektiv biståndsorganisation. Det svenska bidraget till ingår formellt i FN-systemets biståndsprogram. I den visserligen vaga strategi som FN fastslagit för 1970-talet, det andra utvecklingsdecenniet, skönjs en insikt om den internationella handelns och vissa biståndsformers negativa effekter för , där krävs strukturella förändringar utifrån klargjorda rättviseideal och där uppställs andra kriterier på ekonomisk utveckling än endast brutto Å ena sidan har i FN givit sitt stöd åt denna strategi, å den andra ingår landet som medlem i världsbanksgruppen och lämnar ett inte obetydligt bidrag till ett av dess s. k. utvecklingsorgan. har aldrig anammat FN:s syn på . Med avsevärd blygsamhet anser sig /spela en marginell, ehuru vital roll i de globala utvecklingsansträngningama. Det är en underdrift: i själva verket fungerar världsbanksgruppen som spjutspets för och stöd åt fascismen och den amerikanska imperialismen. Världsbanksgruppen är USA-dominerad. har fullständig kontroll över bankens verkställande ledning. Dess högste chef är , sprungen ur det amerikanska storkapitalet och Johnsonadministrationens krigsminister med tungt ansvar för intensifiering. Tillsammans med arton andra industrinationer däribland har klar röstmajoritet, i gentemot 93 andra stater, i gentemot 104 stater. I har ensamt en röstprocent på 23, i på drygt 25. I realiteten torde landets inflytande över gruppen vara avsevärt större än dessa siffror visar. Huvuduppgiften för världsbanksgruppen, som också inkluderar Internationella finansieringsbolaget , är att stödja och bana väg för det privata näringslivet. Gruppen är till för att skaffa affärsmöjligheter för privatinvesterare samt att möjliggöra en för industristaterna effektiv och gynnsam råvarupolitik. Exempel på det är att och tillsammans satsar en allt större del av sin verksamhet /73 hela eller på infrastrukturella åtgärder, byggande av vägar, hamnar, järnvägar och flygplatser, allt för att skapa förutsättningar för ett från industriländernas synpunkt rationellt råvaruuttag. Bidrag och lån till självständig industriell verksamhet i uppgick till endast . syn på utvecklingsprocessen har således helt slagit igenom i bankens utvecklingsstrategi. Världsbanksgruppens länderval främjar klart intressen i vad gäller säkerhets- och stormaktspolitik. Pålitliga bundsförvanter till , tillika stora låntagare i /, är bland andra , , , , , , , , , , , , , samtliga med konservativa, reaktionära eller rent fascistiska förtryckarregimer. Genom bidraget till världsbanksgruppen hjälper till att öka trycket mot människomassor, som man med detta ger ett direkt stöd åt USA-dollarn och det imperialistiska systemet. Det bör betonas att i Lima-programmet och vid den tredje som ett av sina viktigaste krav förde fram inflytande över regleringen av det internationella valutasystemet. biståndspolitik går således stick i stäv med detta grundläggande krav. allmänna agerande i biståndssammanhang går dessutom tvärtemot de politiska löftena om ett i princip obundet bistånd, grundat på mottagarländernas egna prioriteringar och målsättningar, för social och ekonomisk utjämning. Förutsättningen för en grundläggande omprövning av denna biståndspolitik är fullständig samhällelig kontroll över utrikeshandeln, kapitalöverföringarna, den svenska företagsetableringen utomlands m. m. Det skulle kort sagt krävas att bröt sig ur det världsomspännande kapitalistiska systemet. Men har också en relativ rörelsefrihet inom det systemets ramar. Därtill kräver en kraftigt växande opinion i landet ett reellt progressivt bistånd till förmån för människorna i de utarmade, krigshärjade . Detta sammantaget bör ge förutsättningar för en biståndspolitik som står i bättre överensstämmelse med de principer som regeringen formulerar men sällan följer. Med hänvisning till det anförda föreslås att hos regeringen begär att den svenska politiken gentemot utformas med beaktande av följande: 1. att biståndet omfördelas så att stödet till reaktionära regimer helt upphör och att de resurser som därigenom frigörs används till stöd åt progressiva stater och nationella och sociala befrielserörelser, 2. att biståndets utformning ändras så att det får karaktären av gåvor som ej kringgärdas av villkor, 3. att det nuvarande investeringsgarantisystemet slopas, 4. att utträder ur , Internationella utvecklingsfonden, och andra organ som har sin udd riktad mot samt upphör med sina ekonomiska åtaganden gentemot , samt 5. att upphör med stödet till den amerikanska dollarn och verkar för en reglering av den internationella valutapolitiken i enlighet med de krav som enats om i Lima-programmet. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) GOTAB 74 5676 S 1974