mot · FX02430 · 1974-01-24 00:00:00 — av m. fl. om arbetstidsförkortning, m. m. Den fulla sysselsättningen är hotad. Under den lågkonjunktur som dominerat av sjuttiotalet har arbetslösheten legat på en nivå, som jämfört med normalåren ter sig som katastrofal. Arbetslösheten har förvärnats också därigenom att grupper som tidigare haft en relativt skyddad ställning på arbetsmarknaden drabbats. Den kraftiga nedgången inom byggsektorn har varit en starkt bidragande orsak. Kvinnornas situation har dessutom försämrats och utslagningen av äldre och handikappade människor har ökat. Den huvudsakliga förklaringen till den snabbt stigande arbetslösheten är lågkonjunkturens verkningar dvs. många människor har permitterats eller avskedats från sitt arbete. Men en stor del av förklaringen ligger också däri, att stora grupper nytillträdande har tillkommit på arbetsmarknaden. För dessa har det varit svårare att få en anställning. Det gäller både ungdom och hemarbetande kvinnor. Av den senare gruppen har inte alla tidigare varit registrerade som aktivt arbetssökande utan räknats in bland de latent arbetslösa. Parallellt med stigande antal registrerat arbetslösa kan man nämligen notera sjunkande tal för den latenta arbetslösheten. Oavsett vilken orsaken är till att arbetslöshet nu ligger på en högre nivå än är förhållandet oacceptabelt. Målet full sysselsättning måste bibehållas som ett centralt mål för den ekonomiska politiken. Vi har fjärmat oss från det målet. Hur många nya jobb behövs? För att vi åter skall närma oss målet full sysselsättning måste ett stort antal nya arbetstillfällen skapas . Enligt den reviderade långtidsutredningen kommer antalet personer i arbetskraften att öka med 74 000 . Antalet sysselsatta beräknas öka med 109 000 personer. Utredningen utgår då ifrån att arbetslösheten skall kunna hållas nivå, dvs. var av befolkningen i arbetskraften arbetslösa. Dessa beräkningar ger emellertid inget svar på frågan om hur många jobb som behövs. Det är endast en framräkning av utbudet på arbetskraft. Frågan om hur stort behovet av nya arbetstillfällen är kan inte besvaras med en enstaka siffra eftersom svaret i så hög grad beror på vilka ambitioner man har. Allmänna mål av typen full sysselsättning, trygghet i jobbet eller arbete åt alla ger inte tillräcklig ledning. Klart är emellertid att vi har en betydande undersysselsättning i vårt land i förhållande till varje rimlig definition av dessa allmänt formulerade mål. Detta kan belysas med följande mycket ungefärliga siffror, som redovisades i rapporten nu och (aug. 1973) av en arbetsgrupp inom . Enligt bedömningar som kan göras på tillgänglig arbetsmarknadsstatistik kan man uppskatta antalet dolt arbetslösa till ca 200 000. Siffran innefattar latent arbetslösa, arbetslösa med barntillsynshinder och deltidsarbetande som önskar heltidsjobb. Om man till detta lägger de som aktivt efterfrågar arbete enligt ligger den totala efterfrågan på arbetstillfällen på ca 300 000 Ett annat sätt att belysa behovet av arbete är att se på kvinnornas situation. Ett givet och viktigt mål för att skapa rättvisa mellan könen är att kvinnornas förvärvsfrekvens är densamma som männens. Så är det inte . Om sysselsättningstalen för kvinnor skall höjas till riksgenomsnittet för alla män skall vi behöva ca 525 000 nya arbetstillfällen. Vi har då inte tagit hänsyn till förändringar i förvärvsmönstret som kan bli följden av en ökad valfrihet för män och kvinnor. Situationen måste emellertid också belysas från regionala utgångspunkter eftersom en betydande del av den långvariga undersysselsättningen är koncentrerad till skogslänen. I proposition 111 till riksdag talas om att målet är att skapa likvärdiga sysselsättningsförhållanden i alla regioner. Om det betyder samma sysselsättningsgrad som i , dvs. , krävs 400 000-425 000 nya jobb , varav nära 100 000 i skogslänen. Om man nöjer sig med att höja samtliga län till riksgenomsnittet skulle det behövas ca 250 000 nya jobb, varav ca 40 000 i skogslänen. Var kan jobben skapas? Det är alltså ett mycket stort antal arbetstillfällen som måste skapas. Uppgiften försvåras av de strukturella förändringar som kan förutses på arbetsmarknaden. Flertalet ekonomer och andra bedömare synes vara eniga om att de högindustriella ländernas industrisektorer inte kommer att öka, mätt i antalet sysselsatta. Förklaringen anges vara dels den starka produktivitetsökningen som möjliggör en ökad produktion per anställd, dels att efterfrågan på industriprodukter når ett mättnadsläge i takt med att inkomsterna stiger. Trots att enigheten bland experter är påtaglig får inte den här utvecklingen betraktas som lagbunden. Både den sjunkande andelen sysselsatta inom industrin och en eventuell stagnerande konsumtionsökning av industriprodukter kan påverkas och ifrågasättas. Däremellan finns självklart ett samband. Om det skulle visa sig att efterfrågan på materiella förnödenheter kommer att stagnera med stigande inkomster så betyder det naturligtvis att sysselsättningen inom tillverkningsindustrin Men mycket beror på hur inkomsterna fördelas. Det är inte vårt intryck, att den övervägande delen av svenska folket anser sig ha nått toppen av sin konsumtion av t. ex. bostadsutrymme, kläder, möbler etc. Motsatsen är enligt vår mening det dominerande intrycket: många har inte råd att köpa det de anser sig behöva. Med växande inkomster följer därför sannolikt en betydande ökning av efterfrågan på industrivaror. I synnerhet om man, som vi, förutsätter att den största relativa förbättringen tillfaller de lägst avlönade. Vi vill understryka, att bortsett från hur efterfrågan på industriprodukter förändras, måste produktionsprocesserna styras i mer energisnål och miljövänlig riktning. Sysselsättningen inom industrisektorn är dessutom i hög grad beroende av utvecklingen av handelsrelationerna med andra länder. Det är för våra möjligheter att hålla uppe sysselsättningen utomordentligt angeläget, att vi deltar i arbetet på att vidmakthålla och ytterligare liberalisera världshandeln. Bytesförhållandena med andra länder sätter gränser för vår nationella ekonomi. Vi är därför beroende av en effektiv och expansiv exportindustri. En tredje faktor som påverkar tillverkningsindustrins möjligheter att sysselsätta fler är den allmänna näringspolitiken. Vi hävdar att en politik som ger bättre stöd och stimulans till enskilt företagande är en förutsättning, om vi skall klara den fulla sysselsättningen. Idéer som kan resultera i att företag bildas måste hjälpas fram. Det enskilda ansvarstagandet och initiativlusten måste uppmuntras. Vi återkommer i annan motion till årets riksdag med förslag till konkreta åtgärder. Ytterligare en faktor av stor betydelse för möjligheterna att skapa nya jobb är skattepolitiken. Det finns inom de flesta verksamheter en betydande möjlighet att byta ut manuellt arbete mot maskinell utrustning. Det är uteslutande bra om så sker i de fall man förbättrar arbetsmiljön och minskar risker för yrkesskador. Men i de fall det avgörande motivet är att arbetskraften blir för dyr i förhållande till kapitalanvändningen är det ett memento. Statsmakterna kan påverka den balansen. Den allmänna arbetsgivaravgiften löneskatten har t. ex. bidragit till att förskjuta relationerna mellan kostnaderna för arbetskraft och kapital i en för arbetskraften ogynnsam riktning. Det har blivit alltmer lönsamt att byta ut människa mot maskin. Utvecklingen har påskyndats av att kapitalet subventionerats för att stimulera industriinvesteringar. Metoden att i stället subventionera arbetskraften, t. ex. i regionalpolitisk! syfte, har inte kommit till användning. De här problemen har de sittande skatteutredningarna att ge sig i kast med. Deras bedömningar bör ligga i botten när frågan om förutsättningarna för den framtida sysselsättningsutvecklingen skall bedömas. Trots dessa invändningar mot antagandet att antalet sysselsatta inom industrin sjunker, torde det vara realistiskt att utgå ifrån att andelen av arbetskraften som sysselsätts inom industrin kan komma att minska. För att nå full sysselsättning måste alltså den större delen av de nya arbetstillfällena skapas inom tjänstesektorn. Vi kan sannolikt se fram emot en betydande ökning av arbetstillfällen i serviceyrkena på den enskilda sidan, men de flesta arbetsuppgifterna inom tjänstesektorn handhas av stat eller kommun. En ytterligare expansion av offentliga sektorn har inget egenvärde och all verksamhet måste ständigt omprövas för att svara mot människornas behov. Det råder dock ingen tvekan om att många ställer krav på ökad service från stat och kommun. Det är t. ex. mycket angeläget att vårdsektorn förmänskligas. För det krävs mer personal. Det kan vidare vara motiverat att minska det antal elever som undervisas av en lärare. Också det ställer krav på fler anställda. Utgångspunkten för varje sådan expansion av statens eller kommunernas verksamhet måste dock vara de behov som människorna upplever och ger uttryck för. Och när anspråken på vad staten och kommunerna skall ombesörja ökar, stiger också kraven på sparsamhet och god hushållning med skattemedlen. Det är alltså ingen tvekan om, att vi inom den offentliga sektorn skulle kunna skapa tusentals nya arbetstillfällen. Men detta kan bara ske i den takt som växande resurser tillåter. Sysselsättningen och produktivitetsutvecklingen inom industrin är därför nyckelfrågan. De problem på arbetsmarknaden vi ovan relaterat ledde oss fram till att en ny sysselsättningsutredning borde tillsättas. Tyvärr motsatte sig socialdemokrater och kommunister det förslaget vid riksdagsbehandlingen. Det är mycket tillfredsställande att regeringen nu ändrat åsikt och aviserat att en sådan utredning kommer till stånd. De olika faktorer, som bestämmer balansen mellan tillgång och efterfrågan på arbetskraft som vi ovan i korthet har berört, måste bli föremål för en ingående behandling i den utredningen. På annat sätt kan man inte skaffa sig en kännedom om arbetskraftsutbud och behovet av nya arbetstillfällen. För en sådan analys måste man emellertid också ta hänsyn till arbetstidernas längd, deras förläggning över dygnet, behovet av sammanhängande ledighet och kravet på studier under arbetstid, liksom önskemål om fler deltidsarbeten och flextid. bör för sina bedömningar försöka överblicka både . Det är i det perspektivet realistiskt att anta att en sådan förkortning av arbetstiden blir möjlig som gör att målet om en sex-timmars arbetsdag kan ställas upp. har veckoarbetstiden sjunkit med i genomsnitt . Om den ekonomiska utvecklingen ger oss motsvarande möjligheter till successivt kortare arbetsdag är det alltså möjligt att närma sig målet om sex timmars arbetsdag. Vi vill oreserverat uttala oss för målet sex timmars arbetsdag framför fyra-dagars arbetsvecka. Det är en ståndpunkt, som också blir alltmer utbredd på fackligt håll. Vi ser som en av de viktigaste argumenten för kortare arbetsdag jämfört med alternativet att få en hel dag ytterligare ledig att förvärvsarbetande föräldrar får mera tid över för den dagliga tillsynen av hemmet och samvaron med barnen. Det är viktigt att komma ihåg att även om den egentliga arbetstiden förkortats så har resorna till och från arbetsplatsen för många människor blivit allt längre. Det sammanhänger med att fler människor bor och arbetar i stora tätorter och att många, som bor kvar på landsbygden och i mindre orter, pendlar långa sträckor mellan bostad och arbetsplats. Till själva restiden skall också läggas t. ex. den tid som går åt för att lämna och hämta upp barn vid skola eller daghem. införde ett nytt begrepp bruttoarbetstid för att täcka in all den tid som har ett direkt samband med arbetet, men som inte räknas in i arbetstiden. Till de avgjorda fördelarna med sex-timmars dag jämfört med fyra-dagars vecka hör att många stressfaktorer försvinner och därmed riskerna för olycksfall i arbetet bör kunna minska. Det bör också ge möjlighet till en jämnare fördelning av arbetstiden , vilket skulle leda till bättre utnyttjande både av företagets resurser och av gator, vägar och andra offentliga anläggningar. Man kan som ytterligare en positiv faktor räkna med att mer fritid per arbetsdag ger utrymme för ökad ideell aktivitet. Något som kommer hela samhället till godo. Det är inte sak att besluta i vilken takt arbetstiden skall skäras ner, men vi anser att bör uttala som sin mening att den stegvisa förkortningen av arbetstiden som blir möjlig genom resurstillväxten bör tas ut genom förkortning av arbetsdagen med sikte på att nå sex-timmars arbetsdag i stället för att sträva efter fyra-dagars arbetsvecka. Långledighet (sabbatsperioder) Ett annat krav som bör finnas med i en bedömning av arbetstiden på är frågan om längre sammanhängande ledighet. Den aviserade översynen av semesterlagen bör omfatta också detta krav. En tanke är att låta den, som vill spara den femte semesterveckan , få en längre sammanhängande ledighet. Men denna fråga skall också ses i samband med önskemålet att varva studier med yrkesarbete. Det kan då bli fråga om betydligt längre uppehåll i förvärvsarbetet än vad som blir möjligt om man först måste samla ihop innestående semester. Utredningen om översyn av semesterlagen bör därför ges i uppdrag att utarbeta förslag som ger den anställde rätt att under den aktiva yrkesperioden kunna ta ut längre sammanhängande ledighet och varva studier med yrkesarbete. I avvaktan på förslag från den utredningen bör regeringen lägga fram förslag om förstärkt studiesocialt stöd för vuxenstuderande liksom ett förslag till rätt till tjänstledighet för studier. Rörlig och sänkt pensionsålder har under en följd av år framfört förslag om en reform av pensioneringen innebärande sänkt pensionsålder samt rätt för den enskilde att inom vissa gränser själv välja tidpunkt för sin pensionering. Förslaget bör ta sikte på att underlätta för den enskilde att i samband med en avtrappning av yrkesverksamheten välja en successiv övergång till pensionering. I ett uppmärksammat anförande Pensionering och sysselsättning aktivering av äldre , framhöll avdelningschefen vid , , bl. a. att pensioneringen inte bör uppfattas som en engångshändelse, ett avgörande steg mellan två skeden i livet. Han menade, att det bör finnas möjlighet att utnyttja en del av sin intjänade pensionsrätt och sedan komma tillbaka till arbetslivet och tjäna in flera pensionspoäng. Nuvarande bestämmelser om förtida uttag medger bara att man avbryter den förtida pensioneringen en gång. Individerna måste få bestämma mer om, när och för vilka ändamål de vill disponera sin ledighet. Dessa tankegångar ligger väl i linje med förslag som framfördes av en arbetsgrupp inom , Aktivitet och trygghet för de äldre, 1969. Vi återkommer till frågan i särskild motion till årets riksdag. Det finns många skäl till att efterfrågan på deltidsarbete av varierande längd har ökat , bl. a. från det ökande antalet gifta kvinnor på arbetsmarknaden. För många kvinnor är det ett starkt önskemål att jämsides med förvärvsarbetet kunna ägna tid åt barnen eller andra intressen. Vi finner det i hög grad önskvärt att detta möjliggörs. Lika viktigt är att samma möjligheter öppnas för männen och att vi kommer bort från de fördomar som ännu råder mot deltidsarbete för män. En sådan utveckling mot större valfrihet vore i hög grad till fördel för såväl föräldrar som barn. Uppgiften att skaffa fram fler deltidsarbeten, med varierad arbetstid, måste lösas på varje arbetsplats. Vi tror dock att även staten skulle kunna göra en betydelsefull insats. Dels bör det skapas ökade möjligheter till deltid i statlig verksamhet, dels borde man kunna kartlägga möjligheterna att inrätta deltidsarbete inom olika områden och i samband härmed också utreda hur de deltidsanställda i fråga om sociala förmåner m. m. skall bli jämställda med heltidsanställda. Även den dagliga arbetstiden borde kunna anpassas bättre till de anställdas behov, under beaktande av kravet att arbetet fungerar på ett tillfredsställande sätt. Ett nytt arbetstidsystem, flexibel arbetstid, är under snabb utveckling i och och har även det prövats med stor framgång i vårt land. Enligt detta system indelas arbetstiden i en fast del, då alla skall vara närvarande på arbetsplatsen, och en rörlig del i början och slutet av dagen. Undersökningar och erfarenheter tyder på att systemet med flexibel arbetstid ofta är mycket uppskattat. Krav på försök med flextid i statliga ämbetsverk har visat sig ha stor resonans bland de berörda anställda och har också fått stöd av bl. a. och . Regeringen bör därför medverka till att flextid införes inom den statliga verksamheten där det är möjligt och där personalen önskar det. Med hänvisning till det anförda hemställes1 1. att hos Kungl. begär att den aviserade utredningen för översyn av semesterlagen även ges i uppdrag att lägga fram förslag om rätt till längre sammanhängande ledighet i enlighet med i motionen anförda riktlinjer, 2. att uttalar att det långsiktiga målet för arbetstidsförkortningen bör vara sex timmars arbetsdag. () () /ENKEL (fp) () () 1 (Se även motion 1974:562.)