mot · FX021908 · 1974-11-07 00:00:00 — Motion 1974 Mot. av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1974:150 angående riktlinjer För bostadspolitiken m. m. Bakgrunden till den proposition regeringen nu framlagt är den ohållbara situation som råder på bostads- och hyresmarknaden med minskat bostadsbyggande, rekordhyror och tomma lägenheter. Denna situation kan också beskrivas på det sättet att den bostadspolitiska målsättningen, att alla medborgare skall beredas goda bostäder till rimliga kostnader, ter sig mycket avlägsen för 100000-tals människor. Den ter sig avlägsen framför allt för människorna i de 400 000 hushåll som är trångbodda, för dem som bor i de 250 000 lägenheterna som är helt omoderna och för de 10 000-tals barnfamiljer som fortfarande bor trångt och dåligt. Situationen ter sig också orimlig för de 100 000-tals bostadssökande som fortfarande står i bostadskön, medan 1 000-tals byggnadsarbetare långa tider går arbetslösa som 30 000 lägenheter står tomma. Alla dessa siffror talar i klarspråk om att bostadsbristen sannerligen inte är bortbyggd. Orsaken till den skenbara balans som ibland tas till intäkt för detta påstående är att hyrorna är för höga - folk har helt enkelt inte råd att hyra den bostad de önskar. Den nuvarande situationen är långt ifrån resultatet av någon socialistisk bostadspolitik, som ibland hävdas framför allt från moderata samlingspartiet och partiet närstående näringslivsorganisationer. Den är tvärtom resultatet av en medveten eftergiftspolitik från regeringens sida gentemot dem som hävdar att bostadskonsumenterna skall betala priset på bostäder på samma sätt som för bilar, TV och andra varor - alltså att de s. k. fria marknadskrafterna skall styra bostadsförsörjningen. Den gamla målsättningen att hyran skulle fl uppta högst 2096 av en industriarbetares lön är för länge sedan glömd och uppfylls heller inte genom det nya regeringsförslaget. Den proposition som är lagd kan ses som ett underkännande av de tankegångar som regeringen gav uttryck - främst genom dåvarande inrikesministern - då man öppet hävdade att bostadskostnaderna skulle fl stiga mer än levnadskostnaderna i allmänhet. hävdade man att bostadsefterfrågan skulle komma att dämpas både när det gällde bostadsutrymme och utrustning. Propositionen underkänner detta resonemang, men den återgång till en mera socialt inriktad bostadspolitik, som regeringen i olika sammanhang ger uttryck för att vilja fora, kommer icke till konsekventa uttryck i de förslag som framläggs. Man tar inte på något avgörande sätt upp ett resonemang om de faktorer som i huvudsak konstituerar det nuvarande höga hyresläget. Man föreslår inga ingrepp mot monopoliseringen inom byggnadsmaterialindustrin, man inför ett s. k. markvillkor med så avgörande undantag att förslagets positiva sidor blir ganska verkningslösa. Man inför ett subventionerat räntesystem som innebär en direkt statlig subvention till privat kapitalbildning: subventioner till ökade vinster i byggnadsmaterialindustrin, där inga försök skall göras att kontrollera kostnaderna, subventioner till fortsatt vinst på privat uthyrning av lägenheter, subventioner till företag som kontrollerar flera led i bostadsproduktionen, subventioner till äganderättslägenheter i ökad utsträckning för högre inkomster. Propositionen innehåller inga förslag om statlig totalfinansiering. Den innehåller inga förslag om tillskapande av en statlig bostadsbank som skall tillhandahålla kapital till bostadsbyggandet till låg och fast ränta. Propositionen innebär ingen allmän hyressänkning - bara större möjligheter till finansiering och vinst inom ramen för de hyror som är politiskt möjliga att ta ut. Förslagen i propositionen 1974:150 löser inte problemet med de höga hyrorna. Hyresstegringarna kommer att fortsätta även om ökningstakten mildras för lägenheter i hus färdigställda genom den föreslagna räntegarantin. För de något äldre fastigheterna, där majoriteten av hyresgästerna bor, har räntehöjningarna verksamt bidragit till att trissa upp hyrorna, och där lämnas nu fältet fritt för nya hyreshöjningar, bl. a. genom förslaget att slopa hyresregleringen. kommunisterna förslog till årets vårriksdag införandet av ett allmänt hyresstopp. Behandlingen av motionen blev i avvaktan på innehållet i nu föreliggande proposition uppskjuten. Det står nu klart att ett allmänt hyresstopp är lika aktuellt och lika nödvändigt. Några effektiva hyresspärrar föreslås inte i regeringsförslaget. utgår man tydligen från vad man även ger uttryck för i propositionen, nämligen att fastighetsägarnas intresse av att få en rimlig avkastning på sitt i fastigheten nedlagda kapital inte kan åsidosättas (s. 444). Regeringsförslaget anvisar inga konkreta förslag och regler i lagstiftningen som grundar sig på att vinst- och spekulationsintressena på bostadsmarknaden måste undanröjas i alla led. Därför måste ett allmänt hyresstopp nu införas. Nytt lånesystem - direkt statlig subvention till privat kapitalbildning Regeringen föreslår att paritetslånen avskaffas och att staten skall subventionera bostadslåneräntan så att den första året blir 3,9 96 och för småhus bebodda av ägaren i stället för marknadsräntan på . Skillnaden mellan de föreslagna generella subventionerna och de som fanns före paritetslånens genomförande är att de föreslagna skall minska år för att för flerfamiljshus och för småhus, bebodda av ägaren, helt försvinna. skall räntorna enligt förslaget ha trappats upp till marknadsräntans nivå. I stället för att minska år eller vara desamma kommer således kapitalkostnaderna och därmed hyrorna att öka i takt med inflationen, och kostnadsskillnaderna mellan nyproducerade och något äldre hus blir mindre. Förenklat kan man säga att det nya lånesystemet är en kombination av det generella subventionssystemet, som fanns tidigare, och paritetslånesystemet, som skall avskaffas. I paritetslånesystemet skulle fastighetsägaren betala tillbaka de statliga bidragen till att hålla nere hyrorna som utgick . Den återbetalningsskyldigheten försvinner . Med den föreslagna subventionen uppnås en sänkning av kapitalkostnaderna i den senaste årgången av hus, för hyres- och bostadsrättslägenheter motsvarande /m. Subventionen skall utgå till såväl allmännyttiga som privata förvaltare, även om de senare inte får den för hela kapitalkostnaden. I förhållande till paritetslånesystemet innebär förslaget en direkt statlig subvention till privat kapitalbildning, dock något mindre än vad fallet var före paritetslånets införande. Man garanterar fastighetsägaren en avkastning på eget kapital. Vi vill erinra om att när regeringen och riksdagsmajoriteten vid vårriksdagen 1967 avskaffade de generella bostadssubventionerna och beslöt att övergå till uppskjuten marknadsränta (paritetslån) kunde vpk:s riksdagsgrupp icke acceptera detta. Vi hävdade att vi kunde tänka oss att avskaffa de generella subventionerna bara i samband med en bestämd angiven räntepolitik med en speciell lågränta för bostadsbyggandet. Vi föreslog den gången att man skulle genomföra en statlig totalfinansiering genom en statlig bostadsbank, som skulle tillhandahålla kapital till bostadsbyggandet till en låg och fast ränta. Endast under dessa förutsättningar skulle man kunna tänka sig att avskaffa de generella subventionerna som man kompenserade vissa grupper i händelse av en stegrad hyresnivå. Vi vidhåller denna uppfattning . 1 * 1974. Överför flerfamiljshusen i och kooperativ ägo! Vi kan acceptera propositionens förslag endast under förutsättning att det förbinds med villkoret att en konkret plan utarbetas för att överföra flerfamiljshusen i och kooperativ ägo, vidare att den garanterade räntan fastställs till 3 96 för flerfamiljshus och att motsvarande sänkning sker för egenägda småhus samt att ingen nedtrappning sker av de statliga subventionerna. Vi föreslår också att amorteringstiden för den statliga låneandelen förlängs till . Argumentet att det skulle bli för dyrt att överföra de privata flerfamiljshusen i eller kooperativ ägo anser vi kan vederläggas. Enligt en undersökning som gjorde uppgick taxeringsvärdet i det då hyresreglerade fastighetsbeståndet med 630 000 lägenheter till . Men av detta fastighetsvärde var endast 4 miljarder ägarnas eget kapital - resten var lån. Fastighetsvärdena har ökat. Nyproducerade privata fastigheter har tillkommit, men huvudparten av de privatägda nya fastigheterna har till byggts med statlig belåning. De resterande utan statliga lån är till övervägande del upplånat kapital. Det som skall lösas ut vid ett överförande av privata flerfamiljshus i eller kooperativ ägo borde högst vara fastighetsägarnas eget insatta kapital. Vi anser att man kan genomföra en lagstiftning som stadgar att kommunerna och/eller bostadskooperationen övertar de privata fastighetsägarnas lån. Därvid bör staten bevilja kommunerna och bostadskooperationen lån till låg ränta för att lösa in de privata fastighetsägarnas eget kapital. Totalfinansiering - bostadsbank - lågränta 1 vår motion 1974:907, väckt vid årets början, behandlar vi utförligt frågan om bostadsbyggandets kreditförsörjning, eftersom den är en huvudfråga när det gäller att maximalt utnyttja de resurser som ställs till förfogande för att klara bostadsförsörjningen. Vi erinrar i motionen om att ryckigheten och osäkerheten när det gällt kreditförsörjningen - orsakade av bl. a. uppsplittringen av kreditformerna - har medfört arbetslöshet, svårighet att förverkliga bostadsbyggnadsprogrammet samt kostnadshöjande komplikationer för arbetet. Vi hävdar vidare att tilltron till möjligheter att via överenskommelser med privatbankerna klara finansieringen inte är någon tillfredsställande lösning på problemet med bostadsbyggandets finansiering. Vi upprepar därför kravet om övergång till statlig totalfinansiering av bostadsbyggandet och dess följdinvesteringar genom tillskapandet av en statlig bostads- eller samhällsbyggnadsbank, som skall tillhandahålla kapital till låg och fast ränta. AP-fonder, affärsbanker, försäkringsbolag och andra kreditinstitut måste åläggas att vara med och garantera dessa billigare pengar. Ett genomförande av dessa förslag skulle på ett avgörande sätt bidra till att nedbringa byggnadskostnaderna och kapitalkostnaderna och därigenom åstadkomma lägre hyror framför allt i nyproduktionen. De nuvarande orättvisor som finns mellan olika boendeformer - och som ensidigt gynnar framför allt höginkomsttagare som äger egnahem - elimineras inte genom de förslag som framförs i propositionen. Eftersom hela systemet med skuldränteavdrag i sig gynnar höginkomsttagare som lånar pengar, måste hela frågan om skuldränteavdrag tas upp i ett vidare sammanhang. I avvaktan på det vill vi på nytt framföra förslaget om begränsning av skuldränteavdraget och att gränsen därvid sätts vid . samt att frågan om att helt slopa skuldränteavdragen tas upp i samband med införande av en speciell lågränta för bostadsbyggandet. Bostadsbyggandets omfattning och inriktning Vi hävdaratt bostadsbyggandet fortfarande måste hållas på högsta möjliga nivå mot bakgrund av vad vi framfört inledningsvis i denna motion, där vi erinrar om de faktiska förhållanden som räder på bostadsmarknaden. Det är nödvändigt av bostadssociala skäl för att avskaffa den öppna och dolda bostadsbristen och skapa en ökad utrymmesstandard. Nedgången i nyproduktionen måste kompenseras genom ökad takt i moderniseringen och saneringen av det gamla bostadsbeståndet. Detta förutsätter dock att kommunerna dels ges ekonomiska möjligheter att förvärva saneringsfastigheter, dels att man upprätthåller en långsiktig planering för denna saneringsverksamhet - förutsättningar som inte föreligger . Det förhållandet att småhusägarna har avdragsrätt medan andra boendekategorier inte har samma möjligheter har snedvridit inriktningen av bostadsbyggandet och bostadsefterfrågan. Det medför att bostadskonsumenternas valmöjligheter begränsas. Ägandeformen har sålunda stor betydelse för valet av boendeform på grund av de nuvarande avdragsreglerna. Det är en av de främsta orsakerna till att så många människor frågar efter egenägda småhus. Bostäder i allmännyttig och kooperativ förvaltning, som upplåts med hyres- eller bostadsrätt, har genom denna orättvisa konstruktion inte blivit lika konkurrenskraftiga som de egenägda. De som bor i de större lägenheterna i flerfamiljshus har högre boendekostnader än de som bor i egenägda småhus. Detsamma gäller fördem som bor i hyresradhus och småhus som upplåtits med hyresrätt; de har också betydligt högre boendekostnader genom att de i samband med deklarationen inte får dra av den del av hyran som utgör skuldränta. Småhusbyggandet är en för bankerna och byggmästarna lönsam produktion. Bankerna och deras byggnadsföretag har sett sin chans att genom ökat småhusbyggande återerövra en del av den bostadsmarknad som man förlorat till de allmännyttiga och kooperativa bostadsföretagen. Stoppa markspekulation och monopolintressen! Ett viktigt led i byggnadsindustrins koncentrationsprocess är inköp av stora markområden. Det utgör en viktig länk i monopolen som sträcker sig från råvaror-byggnadsmaterial-projektering-byggande fram till långivning och försäljning av färdig produkt, dvs. Markspekulanterna har försvarat sig med att priset på råmarken bara utgör en liten del av hyran. Det är en propagandabild, som inte avslöjar sanningen. Genom sina markinnehav har privata byggintressenter i alltför stor utsträckning kunnat styra byggandet. De har själva utan anbudskonkurrens kunnat utföra alla projekterings-, mark- och byggnadsarbeten. Detta har lett till att byggbolagen vid försäljning ofta kräver lika mycket för byggnadsrätten som för tomtmarken. Innehav av mark har visat sig vara byggfirmornas säkraste sätt att göra stora prifiter. Att bygga på entreprenad i anbudskonkurrens är inte längre intressant. Statsmakterna borde för länge sedan ha stoppat ofoget med byggnadsintressenternas markspekulation, eftersom det lett till så höga hyror. Enligt byggkonkurrensutredningen satsade de 21 största bolagen sammanlagt fem sista år 613 milj. kr. eller 120 milj. kr./år på markköp. Det förefaller kanske inte mycket jämfört med kommunernas markköp, men det skall framhållas att praktiskt taget all mark som byggspekulanterna köpte låg inom expansiva regioner, som var aktuella för byggnation. Det visade sig också finnas skillnader mellan företagen. 16 av företagen hade vart och ett förvärvat mark för mer än 10 milj. kr., vilket motsvarar en större kommuns markköp, och ett av företagen hade köpt för mer än kommun under ! konstaterar att det från allmän synpunkt innebär betydande olägenheter att byggintressenter äger mark. Vidare menar man att konsekvenserna, dvs. avskärmande från konkurrens och monopolprissättning, inte uppmärksammats tillräckligt. Mot bakgrunden av detta måste det hälsas med tillfredsställelse att bostadsministern föreslår införandet av det s. k. markvillkoret. Frågan är om det inte kunde ha blivit propositionens bästa förslag om inte övergångsbestämmelserna tillfogats. Kritiskt kan man säga att det är märkligt att staten lånat ut pengar till de privata bostadsprofitörerna. Det förslagna markvillkoret torde hänga samman med att regeringen insett det ohållbara i att låna ut pengar till subventionerad ränta till kapitalägare, som kan använda detta till att öka sin egen vinst. Det är en eftergift för markspekulanterna att det i propositionen föreslås en övergångstid för att få statslån för bostadsbebyggelse på privatägd mark. Det innebär att markspekulanterna fritt kan exploatera alla sina nuvarande markinnehav. Om markvillkoret skulle ha införts med omedelbar verkan, hade det ändå inte inneburit att de bolag som köpt mark behövt förlora en enda krona. Däremot skulle deras förväntade profiter minska eller utebli. föreslår forsin del en övergångstid , och det är svårt att från hyresgästsynpunkt finna försvar för propositionens förslag. Vpk är alltså positivt inställt till införande av det i propositionen 1974:150 föreslagna markvillkoret. Det innehåller dock för många förbehåll, och det är troligt att småhusmarknaden, som tycks bli dominerande och utgör av byggandet, kommer att bli privat- eller bankfinansierad. Den typen av byggnation är mest utrymmeskrävande i vad gäller råmark per m' boyta, och här kan knappast påstås att markpriset är av underordnad betydelse i likhet med vad som sagts angående flerfamiljshusen. Eftersom avdragsrätten på gäldräntan bibehålls, betyder heller inte den statliga räntesubventionen på så mycket. Med stor sannolikhet kommer de privata s. k. byggintressenterna att anse småhusmarknaden intressant (mycket vinstgivande) och undvika statslån med vetskap om att de ändå för sälja på grund av efterfrågetrycket - ett tryck som i sin tur beror på att avdragsrätten bibehålls och att propositionen inte lever upp till målsättningen att skapa jämlikhet mellan olika boendeformer. Markvillkoret innebär en förbättring på lång sikt beträffande hyresbostäder. En effektivare metod att komma till rätta med problemet hade varit att ta det av vpk i ställda förslaget om att endast samhällsägd mark för stadsplaneläggas. Det innebär att kommunerna till fullo skulle kunna använda sitt planmonopol. med en sådan bestämmelse måste självklart expropriationslagstiftningen förbättras till allmänintressenas förmån. Genomförandet av en sådan bestämmelse skulle neutralisera en annan svaghet i propositionen. Där sägs nämligen att det räcker att marken förmedlats av kommun för att statslån skall kunna utgå. Bättre hade varit att fastslå att kommunerna inte skall sälja mark utan i stället enbart upplåta mark mot tomträtt. Oavsett svagheterna i propositionens förslag kommer kommunernas vilja att köpa mark att öka. Därför är det otillfredsställande att något konkret förslag om högre anslag till markförvärvsfonden inte läggs fram. föreslår, jämte många remissinstanser, att den ökas till 250 milj. kr. Vpk delar denna uppfattning. Departementschefen tar inte ställning men antyder att förslaget är för långtgående. Vpk vill i det sammahanget framhålla att om markvillkoret skall fö någon effekt efter alla dispensmöjligheter, så måste full behovstäckning för kommunernas lån ur fonden till markförvärv garanteras. Då bör också den tidigare målsättningen om täckning byggande bibehållas. En sänkning till det i propositionen antydda , i förlitande på kraften av markvillkoret, kommer förmodligen att leda till fortsatta ljusa tider för markjobbarna. De föreslagna ändringarna i allmänna hyreslagen, bl. a. då det gäller hyresgästs rätt att med tre månaders varsel säga upp sitt hyresavtal, möjligheten att via hyresnämnd ge hyresvärd reparationsföreläggande och hyresgästens rätt att utan hyresvärdens medgivande låta utföra vissa arbeten i sin lägenhet är klara förbättringar. Beträffande reparationsplikten för hyresvärden bör emellertid i 15 § införas en tidsgräns inom vilken hyresvärd är skyldig att ombesörja tapetsering, målning och andra sedvanliga reparationer. För att precisera det skäliga tidsmellanrum man talar om bör man fastställa denna till högst . Den förändring i 48 § som beskriver vad som är att anse som oskälig hyra och där det föreslås att uttrycket "väsentligt överstiger utbytes mot är påtagligt högre än är inte tillräcklig för att förhindra den prisskruv uppåt för hyrorna som blivit följden av 48 §. I stället bör här införas en bestämmelse som innebär att hyran inte får vara högre än hyran för jämförbara lägenheter. Ordet påtagligt i förslaget bör därför utgå och den aktuella meningen lyda: Fordrad hyra är att anse som oskälig, om den är högre än hyran för lägenheter som med hänsyn till bruksvärdet är likvärdiga. 146 § föreslås en ny bestämmelse om att hyresgäst om möjligt skall beredas tillfälle att efter ombyggnad hyra likvärdig lägenhet i det hus där han hade lägenhet före ombyggnaden. Den bestämmelsen är alltför vagt utformad; det måste slås fast en ovillkorlig återflyttningsrätt. Orden om möjligt bör därför utgå ur lagtexten, och lydelsen blir då: Avträder bostadshyresgäst lägenhet eller del därav med anledning av att huset skall undergå större ombyggnad, skall hyresgästen beredas tillfälle att efter ombyggnaden hyra likvärdig lägenhet i huset. Beträffande propositionens förslag om avveckling av hyresregleringslagen föreslår vi att hyresregleringslagen icke avvecklas utan förlängs att gälla till utgången av september månad 1976. Vidare föreslår vi att i gällande hyresregleringslag införs en bestämmelse i 3 § om att höjning av bashyra ej må ske för reparation som hyresvärd enligt 15 § allmänna hyreslagen är skyldig att utföra. Orsaken till ett bibehållande av hyresregleringslagen har vi tidigare utvecklat, och till frågan om förbud att höja bashyran för vanligt reparationsunderhåll kan dessutom anföras att den stimulans till ökade reparationer och underhåll som var en av huvudmotiveringarna för införandet av denna möjlighet för hyresvärdarna nu rimligen bör ha hunnit fylla detta syfte. Om hyresregleringen avvecklas , bör samma regler gälla för alla nu hy res reglerade orter. Bestämmelserna om s. k. övergångshyra enligt 3 och 4 §§ i förslag till lag om avveckling av hyresregleringen föreslås därför gälla överallt där hyresregleringen nu är tillämplig. Lagen om hyresreglering, som gäller för ca 350 000 lägenheter, utgör en viss garanti mot okontrollerade hyreshöjningar, och den har haft stor betydelse för hyresgästerna, vilket även understryks i propositionen. Man talar i propositionen även om att tillgänglig statistik visar att det finns ett inte helt obetydligt antal lägenheter som har hyror som klart ligger under vad som skulle kunna tas ut, om lägenheternas bruksvärde lagts till grund för hyressättningen och jämförelser gjorts med nyproduktionens hyror. Det konstateras även att hyreslagens regler om bruksvärdering etc. ger utrymme för en prisskruv uppåt av den hyresnivå som bestäms vid jämförelseprövningar och vid tillämpningen av spärregeln. På de orter där lagen gäller finns det största antalet privata hyreshus koncentrerade, och om de flesta av dessa orter kan sägas att många hushåll är trångbodda eller bor i dåliga bostäder och att många fortfarande saknar en egen direktförhyrd bostad. I den meningen råder en betydande bristsituation, som ytterligare kan förvärras om hyresregleringen avvecklas utan att några väsentliga förbättringar införts i allmänna hyreslagens hyresprövningsregler. Hyrespriskontrollen måste vidmakthållas och förbättras och utvecklingen mot en allt friare hyresmarknad stoppas. Erfarenheterna då det gäller de ca 250 000 lägenheterna i privatägda hyreshus, som undantogs från hyresregleringslagen , har för hyresgästernas del inte varit bra. Avvecklingen har ofta inneburit omotiverade hyreshöjningar, som varit större än för det hyresreglerade beståndet. Till detta har bidragit att man vid en jämförelse med vad man kallar jämförliga lägenheter i nyproduktionen funnit att hyrorna där varit väsentligt högre. Här har fastighetskapitalet i elva årgångar hyreshus, byggda , utan några särskilda prestationer i form av omfattande reparationer eller andra insatser kunnat berika sig på hyresgästernas bekostnad. En avveckling av hyresregleringen för de lägenheter som finns kvar, av vilka de flesta säkerligen har betydligt lägre hyra än det s. k. bruksvärdestaket, skulle betyda ytterligare stora kapitaltillskott till de privata fastighetsägarna. En försiktig uppskattning visar att det kan handla om årliga överföringar till privata fastighetsägare i storleksordningen 200-300 milj. kr., vilket kan jämföras med de årliga subventionskostnaderna till nyproduktionen enligt propositionens förslag, nämligen 130 milj. kr. för flerfamiljshus och 100 milj. kr. Hyreslagstiftningen behöver förändras och reformeras så att hyresgästerna - de som betalar vad det kostar att bo - får mera att säga till om och fastighetsägarna - som oftast gör stora vinster på att hyresgästerna måste ha någonstans att bo - får mindre bestämmanderätt.