mot · FX021721 · 1974-04-05 00:00:00 — av i m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1974:28 angående den statliga kulturpolitiken. Kultur är ingenting som kan ses isolerat i samhället eller som en angelägenhet för en eller flera särskilda grupper. Kulturen i ett samhälle är relaterad till den motsättning som är grundläggande för alla kapitalistiska samhällen, den mellan kapital och arbete. I det monopolkapitalistiska bestäms kulturens villkor av de krafter som har det avgörande inflytandet över de ekonomiska och politiska besluten. Den kultur som dominerar det moderna är den kultur som är representativ för de maktförhållanden som råder i landet. Det är den kommersiella kulturen, masskulturen. Det är den kultur som gör alla kulturyttringar till spekulationsobjekt och konstprodukterna till varor. Därför är reklamen en stadigt växande del av vårt samhälles kulturella fasad. Därför isoleras också människornas kulturella verksamheter från det sociala livet i övrigt, kulturen blir till slut en syssla för specialister, vi får en särskild grupp som kallas kulturarbetare. Där står vi . Kulturen är hotad, masskulturen är på väg att omintetgöra t. o. m. den kultur som har anor från borgarklassens progressiva traditioner, den kultur som ofta felaktigt karakteriserats som finkultur. Borgarklassen var under kapitalismens tidigare skede den kulturbärande klassen. Men då kapitalismen inträdde i sitt monopolistiska stadium förlorade borgarklassen denna funktion. Produktionsmedlens monopolisering gäller även inom kultursektorn. Bonnierkoncernen behärskar över en fjärdedel av den totala medvetandeindustrin i utanför . täcker av hela dagstidningsmarknaden. Motsvarande siffra för är . Tillsammans täcker alltså DN/över en femtedel av dagstidningsmarknaden. olika bokförlag svarar för av den svenska bokutgivningen. Det av nyinköpta täcker av filmproduktionen. Bonnierkoncernen äger av den svenska veckotidningsfloran. Trots att borgarklassen mist sin centrala roll som kulturbärande klass, svarar den för den övervägande delen av kulturkonsumtionen. Arbetarklassen, småbrukarna och de lägre mellanskikten hindras från både kulturproduktion och kulturkonsumtion av en rad samverkande faktorer: brist på skolning och traditioner, tungt och slitsamt arbete, ofta i kombination med obekväma arbetstider, långa arbetsresor, en boendemiljö som präglas av brist på kulturinstitutioner (detta gäller både avfolkningsbygder och förortsområden långt från stadskärnorna). Speciellt illa gynnande är en rad olika minoritetsgrupper, vilkas utsatta och undanskuffade situation hindrar dem från att göra sina krav gällande: barn och tonåringar, de fysiskt och psykiskt handikappade, invandrare, etniska minoriteter. I det tomrum som uppstått då borgarklassen mist sin roll som kulturbärande klass och den reformistiska arbetarrörelsen avhänt sig en stor del av sina möjligheter att skapa en alternativ kultur (t. ex. genom försäljningen av Folket i Bild till , genom att sluta utgivningen av bra och prisbilliga böcker på Folket i Bilds förlag, genom att krympa ner bokförlaget utgivning till ett minimum och genom att lägga ner en stor del av A-pressen) florerar den kommersiella ogräskulturen, som snedvrider och exploaterar människors behov och avleder deras intressen från t. ex. fackligt och politiskt arbete. I denna situation blir kulturen en kraft som gör mostånd mot kapitalismen. De kanaliserar sina protester genom att skapa centrumbildningar och fria teatergrupper, genom att möjliggöra en alternativ bok- och tidskriftsutgivning genom t. ex. Författarförlaget och Folket i Bild/Kulturfront. Kulturen är inte fristående från klasskampen. Det gäller alla kända historiska kulturer och även vår. Kulturen är ingen resurs som det bara är att fördela litet rättvisare . Arbetarrörelsens viktigaste kulturella insats har bestått i bildandet av fackföreningar, politiska partier och andra organisationer. Denna verksamhet har utgjort ett försvar för arbetarklassens egen kultur, och utan en fortsättning av denna kamp kan ingen socialistisk kulturpolitik förverkligas. En socialistisk kulturpolitik måste därför arbeta för att denna politik knyts intimt samman med den allsidiga politiska kampen och kampen för demokrati och yttrandefrihet för arbetarklassen och dess förbundna. Det ligger i linje med denna kamp att kräva upphävande av förbud mot politisk agitation på arbetsplatserna, att kräva rätt att hålla fackliga möten på betald arbetstid och arbeta för ökade möjligheter för progressiva kulturarbetare att inom arbetarklassens organisationer och på arbetsplatserna konfrontera sitt arbete med den klass som de vänder sig till. Vi anser att statliga stödåtgärder av den typ som betänkande skisserar skall tas för vad de är och knyter inga illusioner till dem. En socialistisk kulturpolitik måste vara en del av arbetarklassens och dess förbundnas kamp för socialismen. Detta utesluter inte att den nuvarande statliga kulturpolitiken inte kan förbättras. Ett försvar av den hotade kulturen är ett led i kampen mot monopol och storfinans. Statsapparatens agerande gentemot den hårt trängda kulturen präglas av motsägelsefullhet. Åena sidan låter man de kommersiella krafterna härja fritt. Å andra sidan strävar man efter att föra en statlig kulturpolitik, som manifesterats i betänkande och i propositionen 1974:28. KUR formulerar mål och ideologi, medan propositionen i stor utsträckning avstår från detta och begränsar sig till att formulera konkreta förslag. KUR skriver utförligt om kultursatsningar till eftersatta grupper, medan propositionen nöjer sig med att omnämna vilka eftersatta minoritetsgrupper som finns, utan att gå in på vilka resurser som bör satsas på dem. KUR intar en generös attityd till centrumbildningarna och de fria grupperna, medan propositionen satsar på de etablerade bildningsorganisationerna. KUR anslår otillräckliga ekonomiska resurser då det gäller att förverkliga den vision man har, och i propositionen är de otillräckliga resurserna ytterligare nerbantade. Fackföreningsrörelsen nr 7/1974 kommenterar propositionen: Det som satsas för nästa budgetår ger inga möjligheter att på ett märkbart sätt öka den kulturella jämlikheten och det var ju ändå det som var meningen med reformen. Både i KUR och i propositionen är man medveten om vilken roll de sociala faktorerna spelar för att underlätta resp. försvåra människors möjligheter att på olika sätt ta del i kulturaktiviteter. Men denna insikt utmynnar inte i några utsagor om nödvändigheten av att kombinera kulturaktiviteterna med fackligt och politiskt arbete för att möjliggöra en verklig kulturell jämlikhet. har i sin utredning framhållit vikten av att den kommersiella kulturens negativa verkningar bekämpas. I remissbehandlingen av rådets utredning framkom från en rad olika instanser kritik av rådets otillräckliga förslag på denna punkt. Sammanfattningsvis gick kritiken ut på att så länge den statliga kulturpolitikens insatser är begränsade till att innebära ett stöd till de kultursektorer som är dömda till undergång i konkurrensen med de växande monopolintressen som alltmer sätter sin prägel på det kulturliv som dominerar i det monopolkapitalistiska , så länge är de statliga stödåtgärderna av den typ som skisserat helt otillräckliga. remissvar innehöll ett bra exempel på denna kritik: Man kan därför tänka sig, att flertalet av förslag genomförs utifrån liberala värderingar men att resultatet ändå blir ökad ojämlikhet. Så sker nämligen om man som man genomför kulturpolitiska reformer i jämlikhetsskapande syfte ger ett ökat stöd åt kulturkommersialismen. Denna, som vi ser det, fundamentala kritik av betänkande har inte alls beaktats, i propositionen. Visserligen finns där formuleringar som tyder på att man inte är helt omedveten om problemet som t. ex.: Samhällets stöd får inte reduceras till att endast komplettera den kommersiella kulturmarknaden eller ta över det ekonomiska ansvaret när den privata företagsamheten inte längre har något intresse för verksamheten. (s. 298) Det är t. o. m. så att kommersialismens bekämpande utgör ett av de föreslagna målen för den statliga kulturpolitiken: Kulturpolitiken skall motverka kommersialismens negativa verkningar inom kulturområdet. (s. 295) Men om man studerar vad propositionen konkret avser med en sådan formulering visar det sig att den inte på en enda punkt leder till förslag till åtgärder för att bryta storfinansens makt över kulturen. Propositionen innehåller ett enda exempel på vad regeringen menar med sådana åtgärder: det statliga stödet till folkbiblioteken! Ett talande exempel på vad denna passivitet leder till är det faktum, att medan det statliga stödet till tidskrifter för /75 föreslås uppgå till 1,5 milj. kr., erhåller den kommersiella veckopressen en indirekt subvention via posttaxorna som uppgick till 8 milj. En av de viktigaste och mest positiva tankegångarna i betänkande är den att det statliga kulturstödet kraftigt måste prioritera det man kallar den fria kollektiva skapande verksamheten. a. föreslog man ett s. k. lokalt aktivitetsstöd till kulturell verksamhet av det slag som inte faller inom de ramar som reglerna för statsbidrag tili studiecirkelverksamhet uppställer. Emellertid är storleken på de anslag som tänker sig för detta ändamål helt otillräcklig, vilket också framhållits i en reservation av ledamoten . tänkte sig två alternativa vägar att förmedla det lokala aktivitetsstödet, antingen via folkbildningsorganisationerna eller via kommunernas kulturnämnder. På denna punkt föranledde betänkandet en intensiv diskussion. Regeringen löser i sitt förslag denna knut med ett svärdshugg och avvisar förslaget om ett lokalt aktivitetsstöd. I stället föreslår den ett statligt bidrag till experiment och utvecklingsarbete att fördelas av . Detta bidrag skall endast kunna utgå till föreningar och organisationer. Vi finner detta helt oacceptabelt. För det första menar vi att helt tillfredsställande har dokumenterat behovet av stöd till kulturaktiviteter av det slag det här gäller, varför påståendet i propositionen att denna verksamhet ytterligare måste utforskas endast är ett uttryck för ett byråkratiskt tänkande. För det andra är denna verksamhet till sin natur experimentell, bl. a. därigenom att den är tänkt att ske i andra former än de traditionella, av bildningsorganisationerna tillämpade, varför det ligger en klar motsägelse i att begränsa det statliga stödet till dessa organisationer. I den kulturpolitiska diskussionen har decentraliseringssträvandena i KUR-betänkandet intagit en stor plats. Detta avsätter sig i propositionens allmänna formuleringar i instämmanden. Däremot saknas konkreta förslag till hur decentraliseringsmålet skall uppnås. Tvärtom är det möjligt att i propositionen finna exempel på förslag som leder till en ökad centralisering av kulturen. Som ett sådant kan man se anslaget till de centrala amatörorganisationerna på , som i princip skall reserveras för dessas centrala verksamhet. Ett annat är det centrala anslaget till studieförbunden, som föreslås ökat med 4 milj. kr., varav hälften skall gå till pedagogiskt utvecklingsarbete. Vi menar att dessa exempel visar på en tendens i propositionen att gynna de stora etablerade organisationerna på kulturens område på ett sätt som strider mot de på andra ställen uttalade ambitionerna att sprida kulturen. Även på denna punkt instämmer vi i de synpunkter som P.-O. ger uttryck för i sin reservation: Det är, inte minst ur principiell synpunkt, också viktigt att undvika att centralt uppbyggda övergripande organisationer tilldelas alltför stora eller alltför många kulturpolitiska uppgifter, eller tillåts bli alltför dominerande och ensamma. Att skapa alternativa vägar är därför viktigt, inte bara inom amatörismens sektor. Att betrakta t. ex. studieförbundens organisationsnät som ett system av neutrala, opolitiska och till allt användbara kanaler är uppenbarligen en felsyn, också ur dessa organisationers synpunkt. kritiserar i sin reservation sammansättningen av den föreslagna Föreläsningsbyrån, dvs. att den rekryteras enbart ur , och han avslutar sin kritik på följande sätt: 1 betänkande redovisas på flera ställen en pluralistisk kultursyn. Många av de goda skälen för den synen finns angivna i målkapitlet, med motiveringar som omfattar både decentralisering, förnyelse och värnande av yttrandefriheten. När förslag realiseras bör de målsättningarna inte tillåtas försvinna ur bilden. Det svenska kulturlivet är starkt präglat av de motsättningar som karakteriserar samhället i stort. Kapitalkoncentrationen och monopoliseringstendenserna ger storfinansen ett avgörande inflytande också över kulturen. Både kulturlivet i vid mening och kulturen i betydelsen konstnärlig verksamhet utarmas. Ytterst är betänkande och andra statliga initiativ till stödåtgärder endast en bekräftelse på detta. Ett exempel på det svenska samhällets kulturfientlighet är de motsättningar som råder mellan de kulturkommersiella krafterna och de s. k. kulturarbetarna och som tillspetsats starkt . Kulturarbetarnas verksamhet har allt svårare att få plats, deras arbete kan inte göras lönsamt och deras insatser har att konkurrera med masskulturprodukter, vilka gör det omöjligt för den seriösa kulturen att skaffa sig en förankring bland bredare grupper av befolkningen. Kulturarbetarnas oppositionsställning mot den kommersiella kulturens makthavare har accentuerats, och nya vägar har lagts för att sprida den progressiva, seriöst arbetande kulturen, när de traditionella kulturvägarna inom organisationer av folkrörelsetyp har visat sig oförmögna att utgöra ett alternativ till den kommersiella kulturen. Detta är bakgrunden till att kulturlivet i rymmer en starkt expanderande sektor som går under namnet fria grupper och ensembler. Genom sammanslutningar av typ Författarcentrum och Teatercentrum bedrivs ett framgångsrikt uppsökande och arbetsförmedlande arbete av och bland kulturarbetare. Centrumbildningarna och de fria grupperna utgör det viktigaste alternativet till monopolens masskultur och bildar den faktor som verksammast kan bidra till den spridning av kulturen som förespråkas av . Därför menar vi att det statliga stödet till dessa är av mycket stor betydelse, och de föreslagna anslagen i propositionen är alldeles för snålt tilltagna. I vad gäller stödets form anser vi det positivt att propositionen beaktat de synpunkter som kommit fram från de berörda organisationerna. Stödet bör som föreslås fördelas centralt av , men vi finner att det med sin föreslagna storlek är helt otillräckligt. Det finns i propositionen en rad faktorer som gör det statliga stödet till de fria grupperna otillräckligt redan i jämförelse med de ambitioner som uttrycks i betänkande: där tänker man sig en ökning av stödet från en till sjutton miljoner fram /82. föreslås att denna ökning skall ske snabbast i början av perioden. Dessa synpunkter och förslag leder inte ens till en kommentar i propositionen, varför innebörden i den nu föreslagna ökningen med 1,7 milj. kr. är svår att fastställa. Likaså är definitionen av begreppet fria grupper och ensembler och gränsdragningen mellan yrkesverksamma och icke-yrkesverksamma grupper problematisk. För tillfället är det enda effektiva sättet att undanröja de risker dessa faktorer innebär för de fria gruppernas framtid att kraftigt höja anslaget till dem. Över huvud taget är det minst sagt anmärkningsvärt att den grundliga diskussion om den statliga kulturpolitiken som förs i betänkande och som blivit följden av detsamma inte leder fram till några riktlinjer eller ens kommentarer i propositionens skrivning. vilar alltför många och viktiga bedömningar på det kommande . Vi har tidigare berört brister i den analys av masskulturens roll som företas i propositionen. Den viktigaste sektorn av denna är kanske radio- och TV-området. Där har staten reella förutsättningar att motverka de ekonomiska intressenternas makt, varför det är särskilt anmärkningsvärt att den framtida politiken på detta område inte berörs i propositionen. I en riktig analys av dessa mediers roll i dagens svenska kulturliv, och ännu mera , måste man konstatera att de kulturkommersiella krafterna även här har en dominerande ställning. Detta faktum är centralt och måste uppmärksammas och redan nu föranleda åtgärder från statens sida. Beträffande kulturpolitiska roll instämmer vi i det remissvar till KUR:s betänkande som avgavs av FCO: Man tävlar med metoder som är kommersialismens, utan att det finns något egentligt skäl till det. Ungdomar från kulturellt stimulansfattiga miljöer får inte längre en ökad kulturell valfrihet via TV . Det finns grupper som i särskilt hög grad är utsatta för kulturkommersialismens verkningar, t. ex. barn och invandrare. Detta uppmärksammas i propositionen men leder för dessa gruppers del inte till några förslag till åtgärder. Det är en allvarlig försummelse, som bara lätt maskeras av förslaget att det skall falla på att utforska framtida åtgärder. Vi anser att betydande belopp kan och bör anslås . För barnkulturens del kan det t. ex. ske genom stöd till förskolornas och ungdomsgårdarnas verksamhet, för invandrarnas del genom stöd till deras respektive länderorganisationer. För många kulturarbetare är arbetet som ledare för studiecirkelverksamhet en viktig inkomstkälla. En höjning av ledararvodet för dessa framstår därför som en viktig åtgärd. Den föreslagna höjningen med . framstår som alltför liten, då den inte ens täcker penningvärdeminskningen sedan förra gången anslaget höjdes. Det arvode som cirkelledare normalt erhåller är påfallande litet i jämförelse med den ersättning som utbetalas för likvärdigt arbete t. ex. på skolans område. I tidigare motioner (bl. 1973:169) har vpk föreslagit höjningar av det statliga tidskriftsstödet. Den ringa höjning som föreslås i propositionen täcker i stort sett endast realkostnadsökningarna för de tidskrifter som erhåller statligt stöd. Det tillåter inte att några fler tidskrifter kommer i fråga. Detta rimmar dåligt med strävanden att bygga ut det statliga stödet till kulturyttringar som hotar att dö ut i kampen med ekonomins övermakt. Vi föreslår att det statliga tidskriftsstödet höjs till 2 milj. kr., och vi menar att höjningen skall gälla stödformen grundbidrag. Ett samhälles kultur är inte bara eller ens i första hand den konstnärliga produktion som de kulturellt verksamma bedriver. Att kulturen i det monopolkapitalistiska är hotad är inte en sanning som bekräftas bara av kulturarbetarnas situation. Att kulturen är hotad är i första hand ett faktum som berör de arbetande människornas villkor, deras arbetsplatser, deras bostäder och bostadsområden, deras städer. Det är på dessa områden som lönsamheten och kapitalintressena slår ut de mänskliga behoven. Det är detta faktum som måste utgöra bakgrunden till varje diskussion av det vida, sociologiska kulturbegreppet. Det måste också leda till konkreta politiska åtgärder som riktar sig mot storfinansens intressen. En sådan åtgärd är att skapa utrymme för lokaler till kulturella aktiviteter av olika slag. betänkande berör dessa frågor men leder inte till några konkreta förslag från regeringen. Vi är medvetna om att utredningar arbetar med dessa frågor, men anser ändå att det är viktigt att framhålla vikten av dessa kulturpolitiska åtgärder. Vi hänvisar här endast till de krav vpk rest i tidigare motioner på detta område: motion 1974:722 om kommunala konstsalonger och motion 1972:673 om statliga normer för aktivitetslokaler i varje bostadsområde. Med hänvisning till det anförda föreslås 1. att som riktlinjer för den statliga kulturpolitiken uttala dels vad som anförs i denna motion, dels vad som i övrigt förordas i propositionen 1974:28, 2. att hos regeringen hemställa om förslag till lokalt aktivitetsstöd till kulturell verksamhet i enlighet med vad som föreslagits i ledamoten reservation till betänkande, 3. att i propositionen under punkt 27.8 Bidrag till särskilda kulturella ändamål begärt anslag om uppräknas med till 26 577 000 och att denna anslagsökning fördelas så att ytterligare fördelas på de olika centrumbildningarna och att ytterligare ställs till teater- och musikrådets förfogande för bidrag till mindre ensembler och fria grupper, 4. att hos regeringen begära förslag om ett särskilt anslag att användas för stöd till kulturell verksamhet bland barn i enlighet med vad som anförs i motionen, 5. att hos regeringen begära förslag om ett särskilt anslag att användas för stöd till kulturell verksamhet bland invandrare i enlighet med vad som anförs i motionen, 6. att hos regeringen hemställa om förslag om en kraftig förhöjning av bidragen till cirkelledararvodet, 7. att i propositionen under punkt 27.7 Tidskriftsstöd begärt anslag om förhöjs till . (vpk) i (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)