mot · FX0236 · 1974-01-11 00:00:00 — om rätt för patient att avstå från livsuppehållande åtgärder. De avancerade tekniska resurser som den moderna medicinen förfogar över har vid sjukhusens långvårdskliniker i många fall för de äldre patienterna bidragit till ett förlängt lidande eller i vart fall ett föga meningsfyllt utdraget utslocknande av livet. Jag avser inte dem som drabbats av total hjärninfarkt. Dem har jag haft anledning föra på tal i annat motionssammanhang. Här åsyftas dem som drabbats av annan irreversibel hjärnskada av så gravt slag att patientens liv rimligen kan ha något värde för denne och de närstående utsätts för oerhörda påfrestningar. Var och en med någon inblick i denna de sjukas värld torde inte kunna värja sig för tanken att vi är inne på fel väg. Vår geniala teknik har kommit i konflikt med naturens egen barmhärtighet, och den håller på att beröva människan rätten till sin egna och naturliga död. Författaren bok, Något om åldringsvård, som handlar om gamla sjukas sista tid på vårdhem och B-sjukhus, ger en makaber men utan tvivel realistisk bild. Här ligger kroppar som lik i sängarna, utmärglade, rinnande, vaxbleka huvuden med tomma ögon och munnar, händer med förvridna fingrar i konstiga ställningar. Mest påminner bilderna om massgravar från kriget. Skillnaden är bara att dessa lik fortfarande lever. Texten handlar om hur vårdaren byter blöjor, försöker lindra liggsår, vänder på tunga kroppar och rättar till sonder och slangar, och om bristen på värdighet i denna sista tid, om det svek som det innebär att vårda dessa gamla till döds. Jag vill dö levande, ropar författaren i protest. Kanske är det för brutalt, för naket att protestera så. Mot denna långsamma liggsårsdöd värjer sig säkert vem som helst genom att bara blunda. Författaren däremot talar för ett förtroende för naturens ordning, för ett accepterande av döden som det självklara och barmhärtiga slutet. Många av dem som med tekniskt komplicerad apparatur i det längsta hindras att dö har varit sakliga, osentimentala människor med en realistisk syn på döden och i många fall också präglade av den kristna frimodigheten inför döden och evigheten. Hade några av dem varit kapabla att påverka sin situation hade de tveklöst vägrat underkasta sig det ovärdiga livsslut de nu påtvingas av vårdsamhället. Självfallet innebär det anförda ingen kritik mot läkare och vårdpersonal. De utför på ett grannlaga sätt vad samhället i dagens läge ålägger dem. Det är därför väsentligt att också andra handlingsnormer kan tillämpas. Vill man värna människans integritet måste man i görligaste mån låta henne själv bestämma över sin kropp. Till den rätten måste höra att i här skildrade sjukdomstillstånd kunna avstå från livsuppehållande insatser. En dokumenterad viljeyttring under samma betingelser som skall föreligga vid testamentariska förordnanden borde vederbörande läkare tillerkännas rätten att respektera. Komplicerade medicinska gränsdragningsproblem, juridiska konsekvenser och etiska synpunkter kan man ingalunda bortse ifrån i sammanhanget, varför jag förordar en utredning av frågan. Problemet har också en praktisk ekonomisk sida som självfallet inte får vara avgörande men som man heller inte kan bortse ifrån. Samhället är förpliktat att satsa alla tillgängliga resurser för att tillgodose vårdsektorns krav. Trots den kraftiga expansion som också skett finns likväl en betydande otillfredsställd efterfrågan på kvalificerad vård, som kan vara livsavgörande. Människor med goda förutsättningar för hälsa efter adekvat vård riskerar nu att bli dömda att dö i vårdköerna. Med hänvisning till ovanstående hemställes att hos Kungl. Maj:t anhåller om utredning av rätten för patienter att avstå från livsuppehållande insatser vid grav hjärnskada.