mot · FX02670 · 1974-01-25 00:00:00 — av herrar Carlshamre och Ringaby om vidgad rätt till föräldrapenning. När antog propositionen 1973:47 angående förbättrade familjeförmåner inom den allmänna försäkringen m. m. infördes en bestämmelse avseende rätten till föräldrapenning, vars verkliga innebörd och konsekvenser inte synes ha till fullo beaktats, nämligen kravet i 12 § 2 stycket lagen om allmän försäkring (AFL) på inskrivning i allmän försäkringskassa under minst (eller bosättning i ). Den svenska socialföräkringen omfattar enligt AFL 3 § dels svenska medborgare, dels dem som utan att vara svenska medborgare är bosatta i riket. Även svenska medborgare som inte är bosatta i - alltså utlandssvenskar - omfattas alltså principiellt av försäkringen. Sådana svenskar åtnjuter dock inte till alla delar samma förmåner som i bosatta svenskar. Detta kan inte i och för sig anses principiellt felaktigt, då svenskar som är bosatta utomlands inte har samma förpliktelser som hemmasvenskar i fråga om erläggande av avgifter och skatter till . Vad som emellertid inte kan anses riktigt är, att det inledningsvis omnämnda kravet på 180 dagars bosättning i tillämpat på svenska medborgare i själva verket drabbar en grupp medborgare som både är svenskar och därtill bosatta i , nämligen utlandssvenskar som återvänt hem. Stadgandet i AFL 3 § om att försäkringen omfattar svenska medborgare framstår mot den bakgrunden som illusoriskt. Många yngre svenska familjer som arbetat utomlands och efter förrättat värv återvänder till bör inte rimligen åtnjuta ett sämre skydd än andra i hemlandet bosatta svenskar. För att skall kunna spela en aktiv roll i vår alltmer intemationaliserade värld måste svenska medborgare i betydande utsträckning göra en insats utanför landets gränser inom handel, industri, internationella organisationer, biståndsverksamhet osv. Det är av stor vikt att lämpliga personer är villiga att ställa upp för sådant arbete och ta de olägenheter som följer med en utlandsvistelse. har man kunnat säga svenskar som är intresserade av utlandsarbete att de, så snart de återvänder till och därmed blir hemmasvenskar igen, åter kommer att omfattas av samma sociala förmåner som andra här bofasta venskar. Om de efter sin återflyttning till i socialförsäkringshänseende diskrimineras till följd av sin utlandsvistelse, kommer detta utan tvivel att medföra ogynnsamma konsekvenser i fråga om rekryteringsmöjligheterna för utlandstjänst. Problemet berörs ytterst lätt av föredragande statsrådet i ovannämnda proposition: Av principiella skäl och med hänsyn till de konventioner som ingått med andra länder anser jag inte att förmånligare regler i detta avseende bör gälla för hemvändande svenskar än för andra länders medborgare. Vi anser tvärtom att principiella skäl talar för att den berörda gruppen hemmasvenskar bör åtnjuta samma förmåner som andra i landet bosatta svenskar. Att i fråga om utländska medborgare en viss karenstid uppställs kan i och för sig vara motiverat med hänsyn till risken för missbruk. Det bör gå att genom en mycket enkel ändring av författningstexten komma till rätta med den här berörda, lagfästa orättvisan, t. ex. genom att 12 § andra styckets första mening i lagen om allmän försäkring ändras till (nutillkommet understruket): Föräldrapenning utgår i fråga om förälder som är svensk medborgare om föräldern är inskriven hos allmän försäkringskassa vid barnets födelse och i fråga om förälder som icke är svensk medborgare om föräldern varit inskriven hos allmän försäkringskassa under minst närmast före barnets födelse eller den beräknade tidpunkten för denna. Med hänsyn till eventuella konsekvensändringar överlåter vi emellertid åt utskottet att utarbeta erforderlig lagtext. Med stöd av vad som här anförts hemställs att beslutar att lagen om allmän försäkring ändras så att rätten till föräldrapenning medges alla svenska medborgare som bor i oavsett bosättningstidens längd.