mot · FX0291 · 1974-01-16 00:00:00 — av m.fl. om en utredning och utvärdering av arbetsmarknadspolitiken. Det har skett en kraftig strukturrationalisering inom näringslivet och koncentration av arbetsplatserna. Detta har medfört ökade krav på arbetsmarknadspolitiska åtgärder, syftande till att geografiskt och branschvis harmonisera utbudet av arbetskraft med efterfrågan. Arbetsmarknadspolitikens mål, så som det lades fast av riksdag, är att åstadkomma och bevara full, produktiv och fritt vald sysselsättning. Denna politik utgör en viktig del av den ekonomiska politiken som balansskapande faktor. Bristande överensstämmelse mellan efterfrågan och tillgång på arbetskraft motverkas med arbetsmarknadspolitiska medel. proposition (nr 52) angavs att de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna skulle utformas så, att de bidrog till att befästa den fria arbetsmarknaden och ge arbetsmarknadens parter växande utrymme för egna insatser. De rörlighetsstimulerande åtgärderna skulle t. ex. ge arbetsgivare möjlighet att rationalisera verksamheten utan att komma i konflikt med sitt sociala ansvar. riktlinjer för arbetsmarknadspolitiken drogs upp med utgångspunkt från då existerande förhållanden. Bristen på kvalificerad arbetskraft var stor. Överförande av arbetare från låglöneyrken till bättre betalda arbeten, bl. a. genom den s. k. bristyrkesutbildningen, var ett väsentligt medel i arbetsmarknadspolitiken. En omfattande strukturrationalisering bedömdes vara nödvändig. Regeringen accepterade näringslivets krav på en stor invandring kanaliserad till storstadsregionerna. Invandringen nådde sin topp. Koncentrationstendenserna ansågs av riksdagsmajoriteten utgöra ett positivt inslag som verksamt bidrag till en höjd levnadsstandard. Arbetsmarknadspolitiken har underordnats en politik för ökade ekonomiska och strukturella förändringar i samhället. Genom de arbetsmarknadspolitiska insatserna har effekten av näringslivets strukturrationalisering kunnat minskas för den enskilde. På många håll utgör arbetsmarknadspolitiska åtgärder den främsta garantin för människornas utkomst. De åtgärder som kan vidtas omsluter en mängd olika fält och tar i anspråk betydande samhällsresurser. Arbetsmarknadsutbildningen tenderar att bli en allt viktigare del av vuxenutbildningen. Den syftar till att förstärka den enskildes möjlighet att hävda sig på arbetsmarknaden. Arbetsmarknadsutbildningen är särskilt viktig för dem som har svårt att få fast anställning och för dem som har slagits ut eller riskerar att slås ut från sina arbetsplatser. utbildningsplatser är f. n. ca 60 000, vilket motsvarar en årlig genomströmning av ca 125 000 elever. Kontakten mellan arbetsgivare och arbetstagare sker i stor utsträckning genom arbetsförmedlingen. Förmedlingskontor finns på ett stort antal platser. Den besvärliga situationen på arbetsmarknaden har inneburit att ambitionen inom arbetsförmedlingen har höjts avsevärt . Verksamheten omfattar informerande och platsförmedlande verksamhet, inkluderande anvisning av platser till arbetsmarknadsutbildning samt yrkesvägledning. Arbetsförmedlingarna har också viktiga uppgifter i vad gäller utvecklande av anpassningsgrupper på företagen. har en kraftig ökning av antalet arbetsvärdssökande inträffat, vilket hänger samman med de strukturella förändringarna i näringslivet, stressen och i många fall alltför påfrestande arbetsuppgifter. skedde mer än en tredubbling och 1972 var antalet 94 600. En stor del av de arbetsvårdssökande genomgår arbetsmarknadsutbildning. utgjorde dessa 25 000. 16 609 anvisades arbete i den helt skyddade sektorn. Den halvskyddade verksamheten avses expandera kraftigt. Under innevarande budgetår avses platsantalet mer än fördubblas till att omfatta ca 10 000. Antalet arkivarbetare utgör f. n. ca 15 000. Avsikten med denna satsning är att öppna möjligheter till meningsfull sysselsättning för de många människor, som i annat fall har små möjligheter att göra sig gällande på arbetsmarknaden. Vid tillfälliga nedgångar i efterfrågan på arbetskraft vidtas sysselsättningspolitiska åtgärder bl. a. i form av beredskapsarbete. har beredskapsarbetena inom vissa sektorer fått en mer permanent karaktär. Inriktningen av beredskapsarbetena har breddats. omfattade de i huvudsak tungt anläggningsarbete. förekommer beredskapsarbeten som är bättre anpassade efter kvinnors och tjänstemannagruppers krav. Andelen kvinnor i beredskapsarbete är dock fortfarande , trots att kvinnornas andel av de registrerade arbetslösa är nära hälften. Strävan att bredda beredskapsarbetena fortsätter. I en icke obetydlig omfattning har beredskapsarbeten också satts in för ungdomar, som ett sätt att introducera dem i en praktisk verksamhet. Koncentrationen av arbetsplatser till främst storstadsområdena har varit en påfallande och stark tendens särskilt . Arbetsmarknadspolitiken har i stor utsträckning varit inriktad på att underlätta denna utveckling. var bristen på arbetskraft stor och invandringen till främst storstadsregionerna omfattande. Genom rörlighetsstimulerande åtgärder förmåddes arbetskraften flytta från sysselsättningssvaga områden till områden med arbetskraftsbrist. Flyttningsstödet har varit ungefär lika stort som bidragsdelen för investeringar inom den regionala stödverksamheten. Arbetslöshetsförsäkring och kontant arbetsmarknadsstöd är den enskildes sista trygghetsgaranti när alla andra möjligheter att skapa sysselsättning är uttömda. Arbetsmarknadspolitiken tar en betydande samhällsresurs i anspråk och särskilt i lågkonjunktur utökas resurserna väsentligt. Nedanstående sammanställning visar omfattningen av de arbetsmarknadspolitiska insatserna och hur resurserna förstärkts i en situation med hög arbetslöshet. Budgetår (1000-tal kr.) Yrkesmässig och geografisk rörlighet Arbctsmarknadsservice Sysselsättningsskapande åtgärder för arbets 803 836 1 033 000 901 726 1 166 000 Rehabiliterings- och stödåtgärder för svårplaccrade Sysselsättningsskapande åtgärder för svårplacerade 357 000 50 000 78 516 853 394 arbetsanpassning Kontant stöd vid arbetslöshet 790 000 371 000 931 910 680 0001 1 Den stora ökningen motiveras främst av att arbetslöshetsstödet numera skall beskattas. Den grundläggande karaktären av de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna är sådan att de griper in på en rad olika samhällsområden. Det är av intresse att teckna den roll arbetsmarknadspolitiken har i olika avseenden. Behovet av arbetsmarknadspolitiska åtgärder är beroende av hur förhållandena generellt sett är på arbetsmarknaden, dvs. förvärvsbenägenheten och sysselsättningsgraden. En ökad sysselsättning innebär att det går lättare för alla grupper att få anställning i den öppna marknaden. Det är den ekonomiska politikens uppgift, primärt näringspolitikens, att öka antalet arbetstillfällen så att alla som önskar arbete också får arbete. Arbetsmarknadspolitiken har också en viktig funktion i detta avseende. Genom näringspolitiken måste inriktningen av sysselsättningen och produktionen formas. Arbetsmarknadspolitiken skall vara underordnad en aktiv näringspolitik och den sysselsättningsplan denna näringspolitik Det är därmed både näringspolitikens och arbetsmarknadspolitikens uppgift att skapa meningsfull sysselsättning för alla. Arbetsmarknadspolitiska åtgärder måste bedrivas i varje arbetsmarknadssituation. har emellertid arbetsmarknadspolitiken i alltför stor utsträckning använts som en ersättning för uteblivna näringspolitiska åtgärder. Vi ifrågasätter om man därvid har fått en effektiv avvägning av utnyttjandet av samhällets resurser för upprätthållande av en hög sysselsättning. Det är nödvändigt att med kraft sätta in arbetsmarknadspolitiska åtgärder vid krissituationer på arbetsmarknaden. De insatser som görs på arbetsmarknadspolitikens område kan i betydande utsträckning sägas vara ett stöd för människor som har svårt att hävda sig på arbetsmarknaden. Personalen på arbetsförmedlingarna lägger ner ett mycket stort arbete på att hjälpa dessa människor med olika åtgärder som leder till en anställning genom vilken de kan få en trygg försörjning. Arbetsmarknadspolitiken har otvivelaktigt ett nära samband med socialpolitiken. Den som inte kan få ett arbete eller tvingas bryta upp från sin hemmiljö utsätts för en stark social påfrestning. De arbetsmarknadspolitiska insatserna på det lokala planet har stor inverkan på de sociala myndigheternas verksamhet. Genom ökade möjligheter till intensifierade insatser från arbetsförmedlingarnas sida kan ekonomiska och sociala problem för den enskilde i många fall förebyggas. Det framstår från många synpunkter som angeläget att en god samordning sker mellan arbetsmarknadsmyndigheterna och de sociala myndigheterna på det kommunala planet. Det är viktigt att nära och naturliga kontakter mellan de statliga och kommunala myndigheterna kommer till stånd. Som framgår av ovanstående sammanställning av arbetsmarknadspolitiken görs betydande insatser inom utbildningen. Ett nära samarbete förekommer mellan AMS och SÖ. stöd till vuxenstuderande () har bl. a. att lösa samordningsfrågorna på . Vidare arbetar f. n. av arbetsmarknadsutbildningen (KAMU). Det är viktigt att utbildningssystemet utvecklas och anpassas till ett system för återkommande utbildning. Ett effektivt resursutnyttjande förutsätter en god samplanering av den utbildning som finns i SÖs regi och övrig utbildning. Yrkesutbildningen för ungdomsstuderande har stor betydelse för behovet av arbetsmarknadsutbildning. Det är viktigt att ungdomsutbildningen bättre anpassas till den förväntade och önskade arbetsmarknaden än . Det är inte rimligt att nyutbildade måste omskolas. Ungdomsutbildningen skall emellertid ge en bred yrkesinriktning för att den enskilde skall ha betydande valmöjligheter och inte i utbildningsske det låsas till ett företag eller en bransch. Möjligheten att genom planering och prognoser förutse utbildningsbehovet måste tas till vara. Prognosmetoderna måste utvecklas. I årets statsverksproposition preciseras inriktningen av arbetsförmedlingsarbetet. Det skall eftersträvas att sökandens önskemål och arbetsförutsättningar klarläggs, att arbetsmarknadspolitikens medel utnyttjas för att ge sökanden möjlighet att ta arbete som nära ansluter till hans önskemål och förutsättningar samt att samråd etableras i syfte att anpassa arbetsuppgifter och arbetsförhållanden till de sökandes förutsättningar. Mot bakgrund av dessa förmedlingsinsatser bör arbetssökande erbjudas lediganmälda anställningar, i vilka arbetsuppgifterna är sådana som sökanden bedöms kunna fullgöra. 1974:1, bil. 13, s. Arbetsmarknadspolitiken tar betydande samhällsresurser i anspråk och verkar därmed i hög grad styrande på samhällsutvecklingen. Det är därför nödvändigt att arbetsmarknadspolitiken ges en mer framåtsyftande målsättning än den nuvarande och att den även i målhänseende ges en vidare funktion i samhällsekonomin. Arbetsmarknadspolitiken skall enligt mening vara ett medel att uppfylla övergripande samhälleliga målsättningar, såsom de sysselsättningsmässiga och regionalpolitiska strävandena. Arbetsmarknadspolitiken skall motverka koncentrationen och bidra till att skapa regional balans enligt riksplan. Arbetsmarknadspolitiken har alltför mycket stimulerat till en snabb strukturomvandling och koncentrationsprocess i samhället. Genom arbetsmarknadspolitiken skall de människor som har det svårt att göra sig gällande på arbetsmarknaden få ett särskilt stöd. Det gäller sådana som har en bristande eller inte användbar utbildning, sådana som på grund av psykiska och/eller fysiska handikapp har svårt att anpassa sig till arbetslivet. Arbetslivet bör anpassas till människors sätt att fungera. Arbetsmarknadspolitiken har en viktig funktion i trygghets- och jämlikhetspolitiken. Som tidigare framhållits präglades främst 60-talet av kraftiga strukturella förändringar på arbetsmarknaden. Många små företag slogs ut och hela branscher fick betydande sysselsättningsproblem. Mycket talar för att också kommer att innebära stora omställningsproblem, även om dessa omställningar blir av annan karaktär. och krävde att en sysselsättningsplan skulle upprättas och fick sedermera stöd i detta krav av och LO. Regeringen har slutit upp bakom mittenkravet. Av avgörande betydelse är självfallet den inriktning den sysselsättningspolitiska utredningen ges. har vi i vissa fall tillåtit oss ett alltför hårt utnyttjande av naturresurserna. Produktionen har i många fall skett utanför det ekologiska systemets gränser. Begränsade naturresurser har förbrukats i förhoppning om att när de är slut skall ersättningsprodukter finnas tillgängliga. Genom ökade krav på den enskilde arbetstagaren har arbetsmiljön i vissa avseenden försämrats, bl. a. med stressfenomen som följd. Den psykiska pressen är nu det största problemet för individen när det gäller att finna sig till rätta i arbetslivet. Stressen medför betydande kostnader för såväl individ som samhälle. Den nu aktuella energikrisen visar att vi mycket snart kan tvingas att radikalt ompröva produktionsmetoder och produktionsinriktning. Vår produktion är i hög utsträckning uppbyggd utifrån förutsättningen att billig energi finns tillgänglig. torde inte detta kunna påräknas, vilket påverkar hela samhällsbilden och också därmed sysselsättningens inriktning. Den allmänna debatten om den framtida arbetsmarknaden har i hög utsträckning handlat om hur vi på smidigast möjliga sätt skall komma över i vad som brukar betecknas som det post-industriella samhället, dvs. ett samhälle där antalet i varuproduktionen sysselsatta kraftigt minskar och tjänste- och servicesektorn ökar. Det kan ifrågasättas om den nuvarande utvecklingen är i alla avseenden riktig och önskvärd. Det råder ingen tvekan om att det finns stora och angelägna behov att täcka på tjänste- och servicesektorn. Man behöver bara peka på det ökade behovet av vårdtjänster och utbildningstjänster. Det kan därmed inte axiomatiskt hävdas att de varuproducerande områdena kommer att få ett minskat behov av arbetskraft. Det finns stora behov att täcka också där. Förbättringar i arbetsmiljön, innebärande bl. a. ett mindre stressande arbetstempo, kan förutsätta ytterligare arbetskraft. De förändrade produktionsmetoder som en begränsad energitillgång förutsätter ger också upphov till fler jobb i industrin. En prövning av effekterna vid en annan fördelning av det totala skattetrycket på produktionen i vad gäller arbetskraft, maskiner och energiförbrukning framstår som önskvärd från samhällsekonomisk, sysselsättnings- och miljösynpunkt. För att vi skall tillgodose behoven inom vård- och utbildningssektorerna krävs att vi upprätthåller och ökar produktionen. Denna måste emellertid stå i överensstämmelse med de ekologiska principerna. Alla som vill skall ha ett arbete som är meningsfullt och där man inte riskerar den fysiska eller psykiska hälsan eller miljön i samhället. Regeringspolitiken har i stor utsträckning varit inriktad på koncentration av näringsliv och bebyggelse. Genom arbetsmarknadspolitiska åtgärder har denna utveckling främjats. Inbyggda tröghetsfaktorer i ekonomin har undanröjts genom åtgärder som underlättat människors geografiska rörlighet. Koncentrationen har varit inriktad på de tre storstadsregionerna , och , men också andra större centra har fått en kraftig tillväxt i befolkningen. En grundläggande filosofi bakom koncentrationssträvandena har varit att de ansetts vara en förutsättning för en ökad ekonomisk tillväxt och större möjlighet att jämnt fördela välfärden. Koncentrationen kan för en del uppfattas positivt om den ger ett stort personligt ekonomiskt utbyte. För det stora flertalet människor torde emellertid det ekonomiska utbytet vara så litet, att det inte uppväger de negativa faktorer som ett minskat socialt umgänge och en försämring av fritidsanvändningen innebär. En majoritet av de flyttande är beredd att flytta tillbaka om den erbjuds ett meningsfullt arbete. Koncentrationsprocessen medför betydande problem i såväl koncentrationsområden som utglesningsområden. Bristen på regional balans utgör en påfrestning för individerna och samhället. Genom den förda politiken har inte likvärdiga livsbetingelser kunnat skapas i olika delar av landet. Koncentrationen bygger på en filosofi som sätter de materiella värdena före de sociala och miljömässiga. En av de grundläggande förutsättningarna för koncentrationen har varit den obegränsade tillgången på billig energi. Också från denna utgångspunkt kan det vara angeläget att ompröva koncentrationspolitiken. höstriksdag antog ett regionalpolitisk! handlingsprogram, inom vars ram den nuvarande koncentrationsprocessen i stort sett kan fortsätta. accepterade inte detta utan anvisade en politik för att koncentrationsutvecklingen skall kunna brytas . Regionalpolitiken måste syfta till att skapa goda utvecklingsbetingelser från sysselsättnings- och miljösynpunkt i alla delar av landet. För detta behövs en klar målsättning för de olika delarna, vilket främst kan ske genom att uttrycka målsättningen i det befolkningstal man finner vara önskvärt. klart angivna målsättning ger balans mellan länen, mellan kommunerna inom länen och också balans inom kommunerna. Samhällsinsatserna på alla områden måste underordnas kravet om regional balans och en positiv utveckling i alla regioner. För arbetsmarknadspolitiken innebär detta en radikal förändring av den inriktning slog fast 1966 och som fortfarande gäller. I de glesare befolkade delarna måste förutsättningar skapas för att de lokala produktionsbetingelserna bättre skall kunna tas till vara. I många regioner har arbetsmarknaden en mycket ensidig inriktning. Människorna i dessa regioner har små valmöjligheter och stora grupper har över huvud taget små möjligheter att få ett arbete. De regionala skillnaderna i frekvensen yrkesarbetande kvinnor visar detta förhållande. Samhället måste genom kraftfulla åtgärder se till att differentierade arbetsmarknader skapas i alla regioner. Arbetsplatsernas lokalisering tillhör arbetsmarknadspolitikens problemområde. Man får inte i detta avseende underordna sig en låt-gå-politik. Arbetsmarknadspolitiken måste vara en samordnad del av regionalpolitiken och därmed främja samhällets regionala målsättningar. sammanhang utvecklar vi vår syn på regionalpolitiken. Den regionala uppdelningen av arbetsmarknaden på en råvaruproducerande och en förädlande del, förlagda till olika delar av landet, är otillfredsställande. Det måste i en decentraliserad arbetsmarknad vara en strävan att bryta den regionala obalansen genom att ökad förändring av råvaror sker i de regioner där de tas fram. Att de råvaruproducerande områdena har blivit eftersatta beror bl. a. på bristande industriellt kunnande och industriell tradition. Det är inte samhällets uppgift att ensidigt flytta råvaror och människor till de områden där industrin finns och låta glesbygdsområdena ta hand om det som eventuellt blir över. Stora näringspolitiska satsningar behöver göras så som förordat i programmet om 100 000 nya jobb i industrioch servicenäringar. Men också genom ungdomsutbildningen och arbetsmarknadsutbildningen kan dessa områdens handikapp minskas. Stora grupper har svårt att göra sig gällande på arbetsmarknaden. Orsaken till detta kan i huvudsak sammanfattas i tre punkter: Man har en bristande erfarenhet från arbetslivet. Det gäller främst ungdomar och de kvinnor som söker sig ut på arbetsmarknaden. Man har en bristande utbildning och blir därmed handikappad i det alltmer specialiserade och avancerade yrkeslivet. Detta gäller främst den äldre arbetskraften. Det högre arbetstempot och brister i arbetsmiljön gör att allt fler människor har svårt att göra sig gällande beroende på fysiska eller psykiska handikapp. Arbetsmarknadspolitikens jämlikhetsmålsättning måste innebära att alla människor skall beredas samma möjlighet att få meningsfulla och trivsamma arbetsuppgifter. Insatser måste kunna göras på olika områden beroende på vilket problemkomplex som är aktuellt i det enskilda fallet. Det traditionella könsrollstänkandet är djupt rotat, vilket inte minst linjevalet i gymnasieskolan visar. Den förbättrade utbildningen och de senare årens förändringar i skatte- och sociallagstiftningen har emellertid inneburit att allt fler kvinnor strävar efter att få ett förvärvsarbete. Alltför ofta har emellertid deras förväntningar på arbetsmarknaden inte kunnat infrias. En obefintlig eller inaktuell yrkesutbildning i kombination med ett könsrollstänkande har begränsat kvinnornas arbetsmarknad i sådan utsträckning att det inte varit motiverat att söka sig ut i yrkeslivet. Barntillsynsfrågorna är i många fall ett svårt hinder för båda föräldrarnas förvärvsarbete på heltid, och antalet halvtids- eller deltidsarbeten är otillräckligt. Stora insatser måste göras för att ge kvinnorna en mer jämlik ställning Det gäller både att bryta könsrollsattityderna och att eliminera de handikapp som könsrollstänkandet har givit upphov till i form av bristande arbetslivserfarenhet och utbildning. Insatserna måste sättas in så att linjevalen i skolan inte blir könsbundna, så att den medelålders kvinnogenerationens bristande yrkesutbildning kompenseras och så att introduktionen på arbetsmarknaden för kvinnor underlättas. Självfallet måste barntillsynsfrågor och andra sociala frågor lösas på ett sätt som möjliggör för föräldrarna att arbeta utanför hemmet. En jämnare könsfördelning inom arbetsmarknadsutbildningen måste uppnås. Kvinnorna kan inte nå en jämlik ställning med mindre än att männens attityd till t. ex. hemarbete och kvinnliga chefer förändras. Här har framför allt skolan en viktig funktion att fylla. Den kraftiga strukturrationaliseringen har i stor utsträckning drabbat den äldre arbetskraften. Arbetstakten har drivits upp. Många arbetsmiljöer är fortfarande undermåliga. I många yrken värderas inte längre den hantverksmässiga kunnigheten. De äldres utbildning räcker ofta inte till för den moderna arbetsmarknadens krav. Många har redan stora svårigheter att göra sig gällande på arbetsmarknaden. Anställningstryggheten för de äldre har avsevärt förbättrats. Även måste dock förutses att betydande problem kommer att kvarstå. Intensifierade utbildningsinsatser, även inom företagen, är nödvändiga för att förbättra de äldres situation. Det är också nödvändigt att öka de äldres attraktivitet på arbetsmarknaden, t. ex. genom att slopa uttaget av ATP-avgift för anställda över en viss ålder. Anpassningsgrupperna har en viktig funktion att fylla när det gäller att finna lämpliga arbetsuppgifter för dem som har svårt att hänga med i produktionstempot. Att stora grupper unga människor inte kan få ett fast arbete är en tragedi för individerna och ett misslyckande för ett modernt samhälle. Många har en bristande eller en icke för tillfället användbar utbildning bakom sig. De flesta har ringa arbetslivserfarenhet. Den studie- och yrkesorienterande verksamheten i skolan måste ha resurser för att kunna hjälpa de unga till goda yrkesval. Det är nödvändigt att bättre anpassa arbetsmarknadens behov och utbudet från utbildningsanstalterna till varandra. Introduktionen till arbetslivet måste underlättas dels genom skapande av fler praktikplatser, dels genom stöd för utbildningsinsatser inom företagen. De ständigt stegrade kraven i arbetslivet innebär att allt fler människor har svårt att klara arbetslivets påfrestningar. Som ett resultat av detta håller två arbetsmarknader på att växa fram: en öppen och en skyddad del. Det måste vara grundläggande för en socialt riktig arbetsmarknadspolitik att motverka detta genom att företagen tar ett större ansvar för arbetsmiljön. Under ett övergångsskede bör samhället ekonomiskt stimulera företagen i detta avseende. De handikappades sysselsättning i den öppna marknaden måste underlättas. Den halvskyddade sysselsättningen måste byggas ut liksom stödet till olika arbetshjälpmedel m. m. Det gäller också att stimulera arbetsgivarna att ta till vara den arbetskraftsresurs som de handikappade utgör.