mot · FX0279 · 1974-01-16 00:00:00 — av herrar i och i angående rättshjälpen till näringsidkare. Vid 1972 och riksdagar beslutades om en ny rättshjälpslag, som fr. o. m. ersatte lagen om fri rättegång. Denna rättshjälpsreform innebär att allmän rättshjälp får lämnas i rättslig angelägenhet oberoende av om denna behandlas vid domstol eller annan myndighet. Rättshjälp kan även avse rådgivning eller biträde i angelägenhet som ej är föremål för behandling vid myndighet. Genom reformen utvidgades avsevärt möjligheterna till allmän rättshjälp. Vissa begränsningar i tillämpningen gäller dock. Sålunda är personer med inkomst över åtta gånger basbeloppet undantagna därest de inte bidrar till underhåll av andra personer. I det senare fallet höjs gränsen med ett halvt basbelopp per person - dock högst sex personer till vilkas underhåll de bidrar, varför högsta årsinkomsten för rättshjälp är elva gånger basbeloppet eller . Andra juridiska personer än dödsbon är även undantagna. Uteslutna från allmän rättshjälp är vidare enligt 8 § punkten 3 rättshjälpslagen näringsidkare i angelägenhet som har samband med hans näringsverksamhet, om ej särskilda skäl föreligger för rättshjälp med hänsyn till hans ekonomiska förhållanden eller sakens beskaffenhet. Både under lagstiftningsförberedelserna och riksdagsbehandlingen rådde delade meningar om huruvida näringsidkare skulle omfattas av den allmänna rättshjälpen. Vid remissbehandlingen av departementspromemorian (Ju 1970:4) ställde sig åtskilliga remissinstanser, bl. a. JK, RÅ, HD:s ledamöter, nedre justitierevisionen, fem av sex hovrätter, och samt flera organisationer representerande mindre företagare kritiska till förslaget om att rättshjälpen ej skulle omfatta näringsidkarna. Det framhölls exempelvis från dessa remissinstanser att det saknades bärande skäl för att på detta sätt i princip utesluta näringsidkarna från allmän rättshjälp, att det skulle uppstå svåra gränsdragnings- och tolkningssvårigheter och att det var motbjudande att en grupp, som enligt det dåvarande systemet kunde få fri rättegång, uteslöts. I anledning av både propositionen 1972:4 och propositionen 1972:132 väcktes främst från motioner om att även näringsidkarna skulle omfattas av den allmänna rättshjälpen. Dessa förslag beaktades dock ej av riksdagsmajoriteten. När rättshjälpslagen nu har tillämpats kan konstateras att de farhågor som många remissinstanser och motionärer hyste var befogade. Åtskilliga av de ansökningar om rättshjälp som rättshjälpsanstalterna behandlat har lett till svåra gränsdragnings problem på grund av bestämmelsen om att näringsidkare skall undantas. Många överklaganden gäller tolkningen av denna del av rättshjälpslagen. Frågan gäller ofta om en person skall anses som näringsidkare, och om den angelägenhet för vilken han sökt allmän rättshjälp skall anses ha samband med hans näringsverksamhet och om i så fall eventuellt särskilda skäl ändå föreligger för rättshjälp med hänsyn till hans ekonomiska ställning eller sakens beskaffenhet. Erfarenheterna av lagens tillämpning visar att starka skäl finns för att näringsidkare' som ej är juridiska personer bör omfattas av den allmänna rättshjälpen, så att en enhetlig rättstillämpning kan ske. Näringsidkare som ej är juridiska personer utgör en synnerligen heterogen grupp personer, som utövar sin näring under högst varierande ekonomiska förhållanden, och övervägande delen av dem är från inkomstsynpunkt jämförbara med löntagare i låg- och mellaninkomstskikten. Till gruppen hör exempelvis lantbrukare, småhantverkare, taxiägare med endast en bil, som de själva kör, maskinhållare med enbart en traktor, innehavare av mindre butiker och frisörsalonger. Rättshjälpen skall i första hand ge skydd vid oförutsedda händelser, vilka berör den enskildes personliga eller ekonomiska förhållanden. Från social synpunkt är det lika angeläget att näringsidkare i motsvarande ekonomiska omständigheter som löntagare bereds möjlighet att tillvarata sin rätt i fråga om sin näring som att han erhåller bistånd i fråga om rent privata angelägenheter, eftersom han och hans familj i båda fallen drabbas lika hårt av följderna av att han genom ekonomiskt trångmål förlorar sin rätt. För flertalet småföretagare är rättegångskostnader en i budgeten oförutsedd utgiftspost. Vi finner att det från både rättvise- och jämlikhetssynpunkter är angeläget att rättshjälpslagen ändras så att dess regler även omfattar näringsidkare som ej är juridisk person. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos Kungl. Maj:t anhåller om förslag till sådan ändring av rättshjälpslagen (1972:429) att rättshjälp skall kunna utgå enligt de allmänna reglerna även till näringsidkare som ej är juridisk person.