ChangeIsKey/open-riksdag huggingface dataset:
mot · FX02205 · 1974-01-22 00:00:00 — av m. fl. om införande av studielön. När kommunisterna aktualiserat frågan om studielön har detta bl. a. haft som utgångspunkt att arbetarklassen i ringa grad blivit delaktig av den högre utbildningen. Enligt de senast kända undersökningarna går endast en av 10 ungdomar från socialgrupp 3 till högskoleutbildning mot 8 av 10 från socialgrupp 1. Trots att utbildningssektorn expanderat starkt och betydande belopp satsas på utbildningsväsendet, förefaller utbildning utöver grundskola och gymnasium inte vara tillgänglig för ekonomiskt och i studiehänseende eftersatta grupper. Till detta kommer att satsningen på vuxenutbildningen inte nått dem som har det största utbildningsbehovet. Givetvis finns det flera faktorer som negativt påverkat utvecklingen. Men uppenbarligen spelar de ekonomiska frågorna stor roll. Det nuvarande systemet för att finansiera studierna kan knappast anses stimulera ungdomarna från arbetarhemmen att söka sig till högre utbildning. Utredningar rörande studiefinansieringen har haft alltför begränsade direktiv, och någon prövning av möjligheterna att införa studielön, liksom vilken betydelse detta skulle kunna få för att bryta den sociala snedrekryteringen till högre utbildning, har aldrig företagits. När föregående år behandlade kravet kommunisterna om en utredning rörande dessa frågor anfördes att den kommitté som utreder studiefinansieringen inom vuxenutbildningen (SVUX) uttalat att de studiesociala åtgärderna på vuxenutbildningsområdet kan komma att verka styrande på utbildningsområdet i dess helhet, att avvägningen mellan ungdoms- och vuxenutbildning liksom fördelningen på heltids- och deltidsstudier sålunda påverkas av åtgärdernas utformning och att de olika systemen bör bedömas också med hänsyn till sådana effekter. Mot bakgrunden av detta utredningsarbete avstyrktes motionskravet. Med hänsyn till att frågan om studielön inte ingår i kommitténs utredningsdirektiv är det enligt vår mening angeläget att denna fråga blir föremål för utredning i särskild ordning. Av SVUX:s uttalande kan möjligen dras den slutsatsen att studielön skulle få en genomgripande betydelse. Någon slutsats om studielönens faktiska betydelse för att underlätta för grupper som är eftersatta i utbildningshänseende att bli delaktiga i undervisningsväsendets expansion kan man dock inte dra. Det står heller inte klart vilken roll studielönen skulle kunna spela för vuxenutbildningen i ett system med återkommande utbildning som inslag. Vi hävdar sålunda att, oberoende av övriga utredningar rörande finansieringsfrågor, bör utan dröjsmål frågan om studielön undersökas. Med hänvisning till det anförda föreslås att hos regeringen begär en utredning rörande införande av studielön, varvid särskilt beaktas studielönens betydelse för att bryta den sociala snedrekryteringen till högre utbildning. (vpk) i (vpk) INGA (vpk) (vpk)
mot · FX02206 · 1974-01-22 00:00:00 — av herrar i Nennesholm och i Skärstad om jämställdhet mellan makar i ATP-hänseende. Inom den allmänna pensioneringen finns flera bestämmelser som gör skillnad mellan man och kvinna. Den mest framträdande torde vara att såväl folk- som tilläggspensioneringen har regler om änkepension, medan någon motsvarande pensionsrätt för efterlevande man inte finns. Om mannen intjänat ATP-poäng och dör före hustrun får hustrun änkepension från ATP. Tilläggspensioneringen fungerar alltså i detta fall som den är avsedd att göra. Om däremot hustrun tjänat in ATP-poäng och dör före mannen får denna ingen tilläggspension. Bestämmelserna kan i sin nuvarande utformning leda till mycket otillfredsställande resultat. Detta gäller framför allt då mannen avstår från förvärvsarbete för att ta hand om makarnas barn, då mannen arbetar i ett företag som ägs av hustrun, då hustrun arbetar i det gemensamma företaget eller då hustrun genom sitt arbete har betydligt högre inkomst än mannen. Det bör särskilt understrykas att avgiften till tilläggspensioneringen beräknas enligt samma grunder vare sig det är mannen eller hustrun som tjänar in pensionspoängen. Vi anser att tilläggspensionen bör skänka samma trygghet åt båda makarna och hemställer därför att i skrivelse till Kungl. Maj:t begär förslag till sådan ändring av lagen om allmän försäkring att äkta makar jämställs i ATP-hänseende. () i Nennesholm () i Skärstad
mot · FX02207 · 1974-01-22 00:00:00 — av m. fl. om vidgad rätt till vårdbidrag. Enligt de bestämmelser som infördes i samband med att fattade beslut om vissa ändringar i lagen om allmän försäkring kommer vårdbidrag inte att utgå till fosterföräldrar som vårdar sjukt, utvecklingsstört eller fysiskt handikappat barn. I stället har kommunerna ålagts att ekonomiskt kompensera fosterföräldrar som tidigare haft ersättning för merkostnader i samband med vård av sådant barn. Eftersom bidraget numera är skattepliktigt rör det sig om avsevärda belopp, som kommunerna måste betala ut för att få behålla de fosterföräldrar som ställt sig till förfogande för denna angelägna uppgift. Med den nuvarande ordningen skulle annars vårdnadshavare som får bidrag påförda eventuell annan inkomst göra en ekonomisk förlust. Den genomförda reformen innebär således att ytterligare kostnader överförs på kommunerna. Väl medvetna om att tröskeleffekter ofta spelar in där nya bidragsformer införts vill vi i det här sammanhanget också fästa uppmärksamheten vid andra utslag av de nya bestämmelserna om vårdbidrag. När det ATP-grundade och skattepliktiga vårdbidraget påförs en familjeinkomst kan effekten bli att gränsen för rätt till bostadstillägg överskrids. Detta, plus förlust av skattereduktion, innebär att kontantstödet till en familj med vårdbidragsberättigat barn blir mindre . Kvinnor som utöver vårdnaden av ett handikappat barn också har ett förvärvsarbete blir drabbade. Genom att vårdbidraget läggs ovanpå inkomsten och beskattas, så blir det kontant utbetalade beloppet lägre än förut. Detta innebär att mödrar till handikappade barn känner det mindre angeläget än tidigare att gå ut i förvärvsarbete, även det en effekt som knappast kan ha varit avsedd när reformen genomfördes. Även i fråga om föräldraförsäkringen har motsvarande effekter kunnat iakttas. Detta att vård av barn i hemmet erkänns som ett arbete och att fosterbarnsvård framhålls som ett yrke är positiva sidor hos reformen. Detta får inte fördunklas av effekter, sådana som de relaterade. Det är därför angeläget att bidragsformerna ses över. Med stöd av det anförda föreslås att hos regeringen hemställer om initiativ i syfte att uppnå en snar översyn av de nu gällande bestämmelserna för utbetalning av vårdbidrag, så att påtalade tröskeleffekter elimineras, samt om förslag om kompensation till kommuner na för merkostnader i samband med bidrag till fosterföräldrar för vård av handikappat barn. (vpk) (vpk)
mot · FX02208 · 1974-01-22 00:00:00 — av herrar i och i om sjukpenningförsäkring för vissa ensamstående. Den allmänna sjukförsäkringen omfattar dels förvärvsarbetande, dels hemarbetande män och kvinnor (hemmamakeförsäkringen). Såsom hemmamake räknas den som har arbetsinkomst understigande . och som a) är gift och stadigvarande sammanbor med maken eller i annat fall b) sammanbor med barn till den försäkrade eller hans make eller c) stadigvarande sammanbor med person med vilken den försäkrade varit gift eller har eller har haft barn. Till personer som tillhör hemmamakeförsäkringen utgår sjukpenning med . Försäkrad, som tillhör hemmamakeförsäkringen, kan dessutom teckna frivillig sjukpenningförsäkring. Den sammanlagda sjukpenningen kan därigenom uppgå till högst . Den som inte längre uppfyller här nämnda villkor för tillhörighet till hemmamakeförsäkringen avförs med eller mot sin vilja från sjukpenningförsäkringen (nollklassas). Detta kan t. ex. gälla änkor utan hemmavarande barn eller ensamstående med barn som överskridit 16-årsgränsen. Som exempel kan nämnas ett fall där en hemmafru var sjukpenningförsäkrad för en sjukpenning av . Så dog hennes man, och då hon inte längre hade något barn fick hon meddelande om att hon inte längre kunde få vara sjukpenningförsäkrad. Hon ansåg själv att behovet av sjukpenningförsäkringen är större sedan hennes man dött och hon ensam är ansvarig för skötseln av en relativt stor fastighet och därmed för ersättningen till den person som måste tjänstgöra i hennes ställe vid sjukdomsfall. Hon begärde därför att få vara kvar i sjukpenningförsäkringen och förklarade sig villig att betala erforderliga avgifter men blev vägrad. Bestämmelserna i lagen om allmän försäkring tillät henne inte att vara sjukpenningförsäkrad. Hon fick dock jämlikt gällande bestämmelser behålla sin placering i sjukpenningklass efter makens frånfälle. Anledningen härtill är, enligt kommentarerna till lagen, att det skulle vara otillfredsställande, om änkan skulle förlora sitt sjukpenningskydd efter mannens död, då hennes ekonomiska läge i allmänhet försämras. Men hennes ekonomiska läge blir inte bättre . Det är socialt otillfredsställande att det allmänna försäkringsskyddet upphör i sådana fall. Frågan har uppmärksammats tidigare, och så sent som vid föregående års riksdag avslogs en motion i ärendet under hänvisning till att familjepolitiska kommittén i betänkandet Familjestöd (SOU 1972:34) föreslagit att hemmamakeförsäkringen skall omfatta person, som stadigvarande sammanbor med barn till honom eller hans maka, men i fråga om övriga grupper av ensamstående uttalat att det inte kan anses motiverat att utvidga sjukpenningskyddet vare sig obligatoriskt eller frivilligt uteslutande på grund av ett förutvarande civilstånd eller samboendeförhållande. Frågan om sjukpenningförsäkring till här berörda ensamstående kvarstår således olöst. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos Kungl. Maj:t anhåller att förslag till lösning av frågan om sjukpenningförsäkring till vissa ensamstående möjligt framläggs.
mot · FX02209 · 1974-01-22 00:00:00 — av herrar i och om vidgad rätt till studielån. Det studiesociala stödet är onekligen av stort värde. Det vidgar möjligheterna för den studerande ungdomen att utnyttja samhällets utbud av studiemöjligheter. Systemet har verkat och justerats i flera avseenden. Men alltfort kvarstår gränser som givit anledning till kritik. Inte minst åldersgränsen när det gäller möjligheten att erhålla det högre beloppet i studielån har vållat irritation. Reglerna för studielån till studerande, som ej fyllt , vid gymnasieskolor m. fl. skolor har visserligen ändrats i positiv riktning men är fortfarande restriktiva, och lånemöjligheterna påverkas i alltför stor utsträckning av föräldrarnas ekonomi. Reduceringen med hänsyn till föräldrarnas inkomst och förmögenhet medför för många elever kännbara konsekvenser. En elev i åldern , som inte har eget hushåll, kan få låna . Om han måste vara inackorderad, höjes lånebeloppet till . Men om föräldrarna har inkomst och/eller förmögenhet reduceras lånebeloppet av den del av föräldrarnas till statlig skatt beskattningsbara inkomst som överstiger . Om föräldrarna har förmögenhet överstigande . jämställs av det överskjutande beloppet med inkomst. Detta gäller även om förmögenheten är bunden, t. ex. i en fastighet av något slag, och ej ger någon direkt inkomst. Denna restriktivitetsverkan kan bli ganska kännbar. Få grund av den fortgående penningvärdeförsämringen och höga taxeringsvärden förstärks denna reduceringseffekt. De nämnda reduceringsbestämmelserna drabbar särskilt elever från glesbygden och områden med ofullständiga gymnasieskolor. Elever från sådana områden måste ofta för fullföljande av sina gymnasiestudier söka sig till orter så långt bort från hemmet, att inackordering blir nödvändig, och därmed uppkommer inte sällan stort behov av studielån. De restriktioner beträffande lånemöjligheterna som alltfort gäller tar enligt vår mening inte tillräcklig hänsyn till föräldrarnas faktiska möjligheter att hjälpa en studerande son eller dotter. Därtill kommer att ungdomar i många fall har lämnat sitt föräldrahem och lever sitt eget, av föräldrarna oberoende liv. Enligt vår mening är en fortsatt förbättring av lånemöjligheterna och ändring av här berörda reduceringsregler angelägen. Föräldrarnas inkomst och förmögenhet kan inte på sätt som här sker få bestämma över t. ex. 18 19-åringarnas möjligheter att erhålla studielån. Med hänvisning till det anförda hemställes att hos Kungl. Maj:t anhåller om att reglerna för erhållande av studielån ändras på så sätt att föräldrarnas inkomst och förmögenhet ej får den reducerande effekt som gäller. () () GOTAB 74 5715 S 1974
mot · FX02211 · 1974-01-22 00:00:00 — av herrar i och i om handikappuppspårande intensiwerksamhet. Införandet av 4-årskontrollen och inrättandet av en barnhälsovårdsöverläkare i flertalet svenska landstingsområden innebar en ökad satsning på den viktiga förebyggande barnavården. Erfarenheten av en intensivgenomgång av fyraåriga barn kan överblickas. Det står då helt klart att detta är en alldeles för sen ålder för lokalisering av den ingående utvärdering av flertalet fysiska och psykiska handikapptillstånd till följd av hjärnskada vid födelsen eller hiärnmissbildning. Genom landets barnavårdscentralverksamhet sker sådan uppspårning men ändå troligen inte optimalt tidigt för att få bästa möjliga habilitering och omhändertagande av såväl barnets som familjens problematik. Modern neuropediatrisk utvecklingsdiagnostik (undersökning av spädbarnets psykomotoriska funktionsmässiga åldersnivå i olika avseenden) har givit viktiga bidrag till lämpliga nyckelåldrar för intensivinsatser i vad gäller handikappuppspårande verksamhet. Sådana lämpliga nyckelåldrar är , samt 18 månader, medan t. ex. 12-månadersbarnet befinner sig i ett mellanskede, där det ofta är svårt att göra enkla avgränsningar mellan vad som är normalt respektive avvikande i utvecklingsmönstret. Givetvis är det angeläget att komma in med handikapphabilitering och utvecklingsstimulerande åtgärder . Vilken av de angivna nyckelåldrarna som därvid är den praktiskt-kliniskt lämpligaste för landsomfattande intensivinsatser vad beträffar utvärdering kan icke helt överblickas. Redan en omdirigering av en del av de barnhälsovårdsresurser som ägnas 4-årskontrollen till 18-månadersåldern skulle dock sannolikt kunna innebära effektivisering, speciellt i vad gäller de många distrikt där barnavårdscentralskontrollen ännu icke handhas av barnläkare, den enda läkarkategori som har utvecklingsdiagnostisk skolning. En ytterligare tämligen begränsad resursförstärkning till varje landstingsområdes utvecklingsdiagnostiska kapacitet i form av t. ex. ambulerande uppspårande sjukgymnaster (grenspecialiserade barnhabiliteringssjukgymnaster) skulle säkerligen kunna innebära väsentliga tidigdiagnostiska vinster. Dessa sjukgymnaster skulle kunna initiera enkla schabloniserade utvecklingsträningsprogram som föräldrarna skulle kunna driva i hemmet intill dess mer individuellt figursydd behandling kan uppläggas. En utredning bör därför omgående påböijas med avsikt att klarlägga dels lämplig nyckelålder/åldrar för handikappuppspårande intensivverksamhet , dels nödvändiga resurser för 1* 1974. riksomfattande genomförande av en sådan mycket tidig handikappkontroll i landet. Med hänvisning till det anförda hemställes att som sin mening ger Kungl. till känna att möjligheterna att införa en handikappuppspårande intensivverksamhet, av det slag som sagts i motionen, måtte bli föremål för prövning. () ()
mot · FX02214 · 1974-01-22 00:00:00 — av m. fl. om vidgad rätt till semester för deltidsanställda. Med hänvisning till vad som anförts i motion 1974:253 hemställes att beslutar om slopande av kvalifikationskravet för semester och att anställda berättigas till semester . (vpk) i (vpk) i (vpk) i
mot · FX02216 · 1974-01-22 00:00:00 — angående informationen och rådgivningen till föräldrar om barns utveckling och fostran. Ansvaret för barnens vård och fostran vilar enligt svensk lag och svenskt rättsmedvetande ytterst på föräldrarna. Många föräldrar känner dock osäkerhet inför detta ansvar. Denna osäkerhet föreligger i samband med barnets födelse likaväl som under barnets senare åldrar. De fostrande uppgifterna är mer komplicerade . Till detta har ungdomens förlängda skolgång, familjestrukturens förändringar, den tidigare familjebildningen, det första barnets tidigare ankomst, de stora samhällsomflyttningarna m. m. medverkat. De föräldrar som inte erhållit information om barns utveckling och behov är hänvisade till att hämta sina uppfostringsmetoder från den egna barn- och ungdomstiden och de förhållanden som då rådde, vilket inte alltid är relevant. För att stödja och hjälpa föräldrarna i deras fostrande värv krävs att aktiva åtgärder sätts in från samhällets sida. Samhället måste ge föräldrarna ökad upplysning och rådgivning om barns fysiska och psykiska utveckling, barnets sätt att reagera, dess behov av aktivitet och stimulans likaväl som vilka krav som kan ställas på barn i olika åldrar. Barnstugor och mödra- och barnavårdscentraler bör ordna regelbundna träffar för föräldrar med barn i samma ålder för rådgivning och upplysning om barns behov och beteende i olika åldrar. Ett rådgivningsteam bör finnas vid mödra- och barnavårdscentraler med tillräcklig tid för individuella samtal med föräldrar i uppfostrings- och vårdfrågor. Dessa team kan t. ex. utgöras av arbetslösa akademiker med lämplig utbildningsbakgrund och mammor med uppfostrarerfarenhet, vilket kan vara ett utmärkt beredskapsarbete under en övergångstid. Kurser bör anordnas för dem som skall ingå i ett sådant team. Också skolan bör anordna fortlöpande träffar med föräldrarna för att informera om barns beteende och behov. Även press, radio och TV bör kunna utnyttjas och fungera som opinionsbildare, rådgivare och informationsförmedlare. För att nå så många föräldrar som möjligt bör information och rådgivning kunna ges vid BB, mödra- och barnavårdscentraler, barnstugor, skolor etc. samt meddelas i olika former: upplysningsskrifter, studiecirkelverksamhet, gruppsamtal, muntlig individuell information m. m. Denna informativa och rådgivande verksamhet bör meddelas etappvis under barnets hela uppväxttid för att ge föräldrarna ett reellt stöd alltefter deras behov. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos Kungl. Maj:t hemställer om utredning och förslag till en brett upplagd verksamhet med föräldrarådgivning och -information i enlighet med vad i motionen anförts.
mot · FX02217 · 1974-01-22 00:00:00 — av i och om åtgärder mot utspärrning av specialistkompetenta underläkare. Statsmakterna fastställde 1969 ett sjuårsprogram för tjänstetilldelning av läkare. Detta var mycket restriktivt när det gällde befattningar för färdigutbildade läkare. Kritiken mot programmet blev också mycket hård, och en omprövning har kommit till stånd i vad gäller 19731975. Det nya programmet för tjänstetilldelning, LP 77, avser i sin helhet perioden 19731977 och är bättre men ändå klart otillräckligt. LP 77 innebär att flertalet av bortåt 1 300 specialistläkare får lämna tjänsterna inom sina specialiteter (blir utspärrade) för att övergå till annan läkarverksamhet. Enligt propositionen till riksdag angav departementschefen: Många av de läkare som uppehåller underläkartjänster måste således successivt gå vidare från dessa tjänster för att bereda plats åt nyexaminerade läkare. Jag vill i detta sammanhang erinra om att förordnanden på underläkartjänster enligt nuvarande bestämmelser meddelas för högst . I och med utgången av 1975 skall alltså de specialistkompetenta underläkarna vara avförda från kategorin underläkare. Endast en mindre del av dem torde kunna få förordnande som avdelningsläkare. Om exempelvis en underläkare har kvar innan uppnådd specialistkompetens, får han nu inte ett treårsförordnande utan blott förordnande , även om viss möjlighet föreligger om vidareförordnande intill . Vi anser det vara ett utomordentligt slöseri med medicinskt kunnande och specialiserad yrkesskicklighet att överföra eller omskola kirurger, ortopeder, gynekologer, barnläkare m. fl. till annan läkarverksamhet. För t. ex. allmänläkarverksamhet saknar de i stort sett den speciella yrkesträning som anses erforderlig, som deras tjänster vid lasaretten besättes med betydligt mindre erfarna läkare. I första hand patienterna men även sjukhushuvudmännen, sjuksköterskorna och annan vårdpersonal samt inte minst de drabbade läkarna och deras familjer blir lidande om LP 77 fullföljs. Klart negativt är det även för undervisning och forskning, eftersom kraven på de kvarvarande specialisterna kommer att öka så att de därigenom får mindre tid över för undervisning och forskning. Man kan också fråga sig om inte utspärrningen strider mot bestämmelserna för behörighet till offentlig tjänst, där den skall givas företräde som är främst i fråga om förtjänst och skicklighet. Vidare kan tilläggas att utspärrningen knappast är förenlig med de krav man bör kunna ställa på anställningstrygghet i offentlig tjänst. Det synes oss att en snabb översyn av LP 77 är absolut nödvändig. Med stöd av det anförda hemställes A. att hos Kungl. Maj:t anhåller att får i uppdrag att verkställa en snabbutredning syftande till att minska läkartilldelningsplanens (LP 77) skadeverkningar, B. att i väntan härpå uttalar att någon utspärrning av specialistkompetenta underläkare inte bör ske. () ()
mot · FX02218 · 1974-01-21 00:00:00 — av herrar i och om behörighetsbestämmelser för älderdomshemsföreståndare. I 36 § sjukvårdskungörelsen (1972:676), vari meddelats närmare bestämmelser om landstingens sjukvårdande verksamhet, har föreskrivits att tjänst som bl. a. sjuksköterska får tillsättas endast med den som har legitimation, och i 6 § stadgan (1970:88) om enskilda vårdhem m. m. har föreskrivits att enskilt vårdhem skall förestås av person som är lämplig för uppgiften och vars kompetens godkänts av . När det emellertid gäller föreståndare för ålderdomshem har inte uppställts andra krav än en bestämmelse i 19 § lagen (1956:2) om socialhjälp om att vid ålderdomshem skall finnas anställda befattningshavare till det antal och med sådan utbildning att de som beretts plats i hemmet kan erhålla tillfredsställande vård och tillsyn. Socialhjälpslagen innehåller inte något bemyndigande för Kungl. Maj:t att meddela närmare bestämmelser angående tillämpningen av socialhjälpslagen. Det är angeläget att behörighetsbestämmelser fastställs för ålderdomshemsföreståndare. Ålderdomshemsföreståndaren är en nyckelperson inom den kommunala åldringsvården. Många människor är beroende av hur föreståndaren fyller sin uppgift. Det gäller givetvis i första hand pensionärerna och personalen men även samhället som sådant. Det är en fråga om samhällets funktion på en mycket viktig sektor inom vårdområdet. Uppgiften som älderdomshemsföreståndare ställer stora krav på insikter och kunnande på skilda områden men också på förståelse och anpassning, och det är därför viktigt att ålderdomshemsföreståndarna har en god och till uppgiften anpassad utbildning. Men det är också angeläget att de som har en sådan utbildning verkligen får ledigblivande tjänster. Det finns inte så få exempel på att de som haft denna utbildning blivit förbigångna av andra, som saknat en sådan utbildning, därför att behörighetsvillkor saknas. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos Kungl. Maj:t anhåller om förslag till de lagändringar som erfordras för att behörighetsbestämmelser för föreståndare för ålderdomshem skall kunna utfärdas.