mot · FX021489 · 1974-01-26 00:00:00 — På grund av sin flexibilitet och seghet utgör de mindre företagen slutligen en sysselsättningsbuffert av pressande konjunkturer. Regeringspolitiken har, såsom nu senast tecken kring den nya industripolitiken också visar, otvivelaktigt kännetecknats av ett långtgående storföretagstänkande och en motsvarande underskattning av de mindre företagens betydelse. De utvecklingsmöjligheter som finns i småföretagandet har därmed inte kunnat tillvaratas på önskvärt och annars möjligt sätt. Det betyder ett försämrat resursutnyttjande. Följden har också blivit en mycket hög koncentrationsgrad i företags- och ägandestruktur, dvs. ett starkt centraliserat näringsliv. Vårt näringsliv måste bygga på en arbetsfördelning mellan företag av olika storlek, dvs. tillvaratagande av såväl stordrifts- som smådriftsfördelar. En grundlinje i en aktiv näringspolitik måste då vara en strävan att ta till vara utvecklingsmöjligheterna i de mindre företagen i samma utsträckning som i de större. Det är en viktig näringspolitisk uppgift att via kredit- och skattepolitiken tillse att de mindre företagen inte får sämre möjligheter till angelägna investeringar än de större företagen i synnerhet i fråga om investeringar av långsiktig natur. Just nu är det särskilt viktigt att framhålla detta. Det produktionsuppsving som eftersträvas för att trygga sysselsättningsreformer samt för en ökad export och en framgångsrikare hemmamarknadskonkurrens med importen kan knappast genomföras utan ökad medverkan från mindre och medelstora företag. Det skall tilläggas, att en aktiv näringspolitik dessutom bör vara inriktad på att genom väsentligt kraftfullare insatser än bemästra de speciella svårigheter som småföretagandet har i fråga om t. ex. företagarutbildning, utvecklingsarbete och marknadsföring. Strukturförändringar i näringslivet är en förutsättning för att teknikens nyvinningar skall kunna tillvaratas. En ökad internationell specialisering påskyndar strukturomvandlingen. Men därutöver har regeringens politik, särskilt som den förts mot de mindre företagen, forcerat nedläggningstakten. Det är i mycket stor utsträckning mindre och medelstora företag som genom en felaktig ekonomisk politik tvingats till nedläggning. Även under högkonjunkturåren har arbetslösheten varit stor. Det finns en betydande strukturarbetslöshet i näringslivet. Undersökningar har visat, att en väsentlig del av dem som blivit arbetslösa vid företagsnedläggningar över huvud taget inte kunnat få något nytt arbete och att många fått acceptera arbete med lägre löner . Främst drabbar det de äldre och de sämst utbildade. De blir svårplacerad arbetskraft. Man har börjat tala om ett A-lag och ett B-lag på arbetsmarknaden, dvs. Till B-laget räknar man , cirka 400 000 människor. De kan i stort sett inte placeras på den öppna marknaden utan blir hänvisade till s. k. skyddad verksamhet. Många slås ut helt och måste förtidspensioneras. Strukturomvandlingen och den arbetslöshet den medför skapar svåra personliga problem för allt fler människor. Förhållandet att företag tvingats till nedläggning utan att nya arbetstillfällen kunnat skapas i erforderlig utsträckning innebär förlust av produktionsmöjligheter. Även rationella och väl utvecklingsbara företag har tvingats till nedläggning, vilket betyder förlust i produktionskapital. Denna strukturpolitiska forcering, som särskilt drabbar mindre och medelstora företag, har inte varit i god samklang med välfärdsmålsättningen och inte heller med näringspolitikens eget syfte. Vissa näringsgrenar har fått sådana svårigheter att det t. o. m. är risk för att de slås ut. Detta har nödvändiggjort särskilda strukturstödsprogram för vissa branscher, såsom TEKO-industrin, skogsindustrin och den träarbetande industrin. Detta är naturligtvis näringspolitiskt riktiga åtgärder i det läge som inträffat. Men tillbakagången för hela näringsgrenar medför även andra problem. Ett sådant är risken för att självförsörjningsgraden blir för låg. Det kan bedömas att detta alltjämt i vissa delar gäller i fråga om de viktiga TEKOoch skobranscherna. Därutöver måste man emellertid också ta med i bedömningen hur långt det är möjligt att från handelspolitisk synpunkt och beredskapssynpunkt låta importvaror ersätta hemmaproduktion. Det är ett primärt mål att för bestående balans i utrikesbetalningarna öka exportproduktionen. Svårigheterna ökas, om denna skall kompensera ytterligare nedgång i produktionen för hemmamarknaden. Det är inte klarlagt i vilken utsträckning vårt land har möjligheter till nya produkter, som kan avsättas på världsmarknaden. Vår bedömning är att regeringspolitiken i sin forcering av näringslivets strukturomvandling brustit i avvägning mot andra angelägna mål. En aktiv näringspolitik måste som en grund ha en strukturpolitisk avvägning, som inte hämmar t. ex. strävandena till full sysselsättning och en för framtiden bestående balans i utrikesbetalningarna. I sammanhanget bör det framhållas, att regeringen synes grunda sin politik på en överdriven tro på fusioners välsignelse för näringslivet. Man tycks ha fastnat i en föreställning, att om bara sammanslagning av företag till större enheter kan ske i en pressad bransch, så övervinns lönsamhetsoch andra problem. I själva verket är det endast i undantagsfall som provocerade fusioner blir lyckosamma. Två företag med svårigheter blir inte bättre genom att sammanslås, och ett framgångsrikt företag vägrar oftast att genom fusionering med ett ekonomiskt svagt dra på sig problem och svårigheter. Det finns sålunda enligt vår mening anledning att framhålla, att framtvingade fusioner inte kan vara något verksamt botemedel mot uppkomna svaghetstillstånd i olika branscher. I en blandekonomi, som bygger på konkurrens mellan företag, måste näringspolitikens uppgift vara att medverka till goda förutsättningar för de enskilda människornas arbete. En aktiv näringspolitik måste alltså vara en förutsättningsskapande politik. Den ovan refererade utvecklingen och inte minst den alltjämt aktuella sysselsättningskrisen har gett besked om de svårigheter, som måste uppstå, när samhällets politik brister i näringspolitiska förutsättningar. Här kommer debatten om generella och selektiva åtgärder in. Det är som framhållits en självklarhet att båda åtgärdstyperna behövs. De generella åtgärdernas uppgift skall vara att upprätthålla näringslivet vid vad som kan kallas en normal funktion. De selektiva åtgärderna skall vara medel på punkter, där en normal produktion på dessa villkor inte kan upprätthållas och kanske måste ersättas med annan sysselsättning. Om i en situation som den nuvarande de generella stimulanserna inte är tillräckliga, ökas givetvis behovet av punktinsatser. Därmed sker förluster i näringslivets normala produktionsförmåga. Man har i alltför stor utsträckning använt selektiva åtgärder för att klara en arbetslöshet, som delvis föranletts av brister i den generella politiken. En förutsättningsskapande näringspolitik måste innefatta åtgärder över strängt taget hela det politiska fältet, eftersom näringslivet är beroende av vad som sker över hela detta fält. Det är alltså fråga om samlade åtgärder ett näringspolitiskt handlingsprogram. Den näringspolitiska planering, som samhället måste svara för, kan knappast komma till uttryck på annat sätt än genom ett sådant program. Behovet av ett näringspolitiskt handlingsprogram är klart dokumenterat av utvecklingen och den aktuella situationen. Man kan peka på den misslyckade investeringspolitiken och den långvariga försummelsen i fråga om att tillgodose näringslivets behov av riskbärande kapital. Man kan visa på eftersläpningarna i fråga om t. ex. arbetsmiljöerna, företagsdemonkratin och rekryteringen av yrkesutbildad arbetskraft till industrin. Man kan framhålla bristerna i samhällets insatser för t. ex. forskning och utvecklingsarbete, marknadsföring och rådgivning. Såsom vi framhållit måste en aktiv näringspolitik utformas i ett handlingsprogram, som kan utgöra samhällets näringspolitiska planering. Som exempel på detaljer och områden som bör innefattas i programmet vill vi ange följande. I samhällets förutsättningsskapande uppgifter skall ingå att svara för en basorganisation, såsom vägar, kommunikationsanordningar, utbildningsanstalter och vårdinrättningar. Anpassning till näringslivets behov i olika delar av landet måste eftersträvas. De näringspolitiska institutioner som byggts upp i form av t. ex. industriverk, näringspolitiskt råd, investeringsbank, utvecklingsbolag och styrelse för teknisk utveckling måste i ökad utsträckning inriktas på att främja det privata och kooperativa näringslivet. Planeringen av näringspolitiken måste inriktas på en god hushållning med angelägna naturresurser såsom energiråvaror, metaller, jordbruksjord och vatten. Oljekrisen har med ökad skärpa understrukit detta. Förbrukade varor måste i möjlig utsträckning återvinnas för ny produktion och användning. Produktionsgrenar, som är nödvändiga för försörjningsberedskapen, måste upprätthållas. Det är väsentligt att statsmakterna på ett bättre sätt än tidigare långsiktigt planerar särskilt investeringar och arbetskraft för olika samhällssektorer och regioner. Avvägningen mellan finanspolitik och penningpolitik måste vara sådan, att tillräckliga investeringar i näringslivet främjas. Högräntepolitik, som särskilt hämmar de mindre företagen, måste så långt möjligt undvikas. Detta gäller inte minst den s. k. långa räntan. Upprätthållandet av ekonomisk stabilitet är av stor betydelse för näringslivets framstegsutveckling. Stabil samhällsekonomi medger säkrare realinkomstökning. Samråd mellan statsmakterna samt arbetsmarknadsoch näringslivsorganisationerna är viktigt i dessa angelägenheter. Det är samhällets uppgift att medverka till tillfredsställande kreditmöjligheter för näringslivet. AP-medel måste på olika vägar tillföras näringslivet i ökad utsträckning. Strävandena måste särskilt inriktas på att tillgodose näringslivets behov av riskbärande kapital. De mindre företagens kapital- och kreditförsörjning kräver särskilda åtgärder och låneformer, som prioriteras på kreditmarknaden. bör skapas regionala utvecklingsbanker, som skall kunna svara för en lokal kreditbedömning i nära samarbete med företagarföreningarna och med Industrikredit och Företagskredit. Dessa bör bl. a. kunna förmedla AP-fondsmedel. AP-fondernas kreditgivning måste få en mer decentraliserad inriktning. Av särskild betydelse är att de mindre företagen genom exempelvis investeringskonton får konsolideringsmöjligheter motsvarande dem som de större företagen har i investeringsfonderna och att den s. k. löneskatten omformas till rättvisa gentemot de mindre företagen. Löntagarna bör beredas möjligheter till investeringsavsättningar i företagen och förbättrade förutsättningar för delägande. Det svårbemästrade problemet vid generationsskiften i familjeföretag måste särskilt uppmärksammas. Regeringspolitiken har varit alltför litet inriktad på att främja det frivilliga sparandet. Uppbyggnaden av produktionsapparaten kräver ökade insatser på detta område. Härvid är det viktigt att främja ett aktieoch obligationssparande som kan utnyttjas även av de mindre företagen. Ett förbättrat informationssystem måste utvecklas så att samhälle och näringsliv kan hålla varandra underrättade om respektive planeringar. En vidgad och mera öppen redovisning bör eftersträvas inom näringslivet. Kravet på insyn gäller inte minst de statliga företagen. En ramplanerad marknadsekonomi förutsätter en sund och verklig konkurrens. Monopol och maktkoncentration i det privata näringslivet liksom hos det statliga måste effektivt motverkas genom konkurrenspolitik. Den prisövervakande verksamheten har en viktig uppgift. Samhället måste genom lagstiftning och administration främja vederhäftig reklam. För motverkande av maktkoncentration är det väsentligt att främja de mindre företagen och att skapa åtgärder som motverkar och effektivt kontrollerar sammanslagningar av större företag. Samhället skall medverka till att det fria konsumtionsvalet fungerar. En samhällelig konsumentupplysning skall hjälpa konsumenten till en självständig bedömning av utbjudna varor och tjänster. Grunden till god konsumentfostran skall läggas i skolan. I en förutsättningsskapande politik ingår att samhället skall skapa goda utbildningsmöjligheter till förfogande för människorna i näringslivet. Särskilt krävs ökade insatser för företagarutbildning för de mindre företagen och utbildning av yrkesarbetare för industrin. Samlade åtgärder krävs för att kropps- och industriarbetarna skall få en bättre ställning. Detta är också en förutsättning för att industrins arbetskraftsbehov skall kunna tillgodoses. För forskning och utvecklingsarbete måste samhället i samverkan med näringslivet göra väsentligt ökade insatser. Nya forskningsresultat skall nyttiggöras i en effektiviserad produktion. Inte minst gäller det att ta till vara de framstegsmöjligheter som finns hos de mindre företagen. Enskilda uppfinnares experiment- och utvecklingsarbete måste stödjas. Samhället måste väsentligt öka sin service gentemot näringslivet i fråga om produktutveckling, produktionsplanering, försäljningsåtgärder och annan rådgivning. Detta är av särskild betydelse för de mindre företagen. Det är viktigt att den regionala näringspolitiska organisationen förstärks väsentligt. Företagarföreningarna bör byggas ut i detta syfte och bl. a. ges möjligheter till en mer uppsökande verksamhet bland företag. En väsentlig uppgift för arbetsmarknadspolitiken skall vara att främja en strukturomvandling, som ökar näringslivets effektivitet och ger arbetskraften utbildning i anpassning härtill. Arbetsmarknadspolitiken skall underlätta för de enskilda människorna att få lönsam och meningsfull sysselsättning. En sådan avvägning i strukturpolitiken måste eftersträvas att full sysselsättning och balans i utrikesbetalningarna kan upprätthållas. Det är för samhället angeläget att aktivt verka för arbetarskydd, företagshälsovård och i övrigt åtgärder, som leder till förbättrade arbetsmiljöer. Arbetsplatserna och arbetsprocesserna skall anpassas efter människors såväl psykiska som fysiska förutsättningar. Genom en aktiv lokaliserings- och regionalpolitik skall bästa möjliga utnyttjande av realkapital och arbetskraft uppnås. Koncentration till storstadsområden och utflyttning från regioner med sysselsättningssvårigheter har förorsakat en regional obalans, som försvårar strävandena till samhällsekonomisk stabilitet och motverkar ekonomisk tillväxt och jämlikhet. I en ramplanerad marknadsekonomi har även samhällsägda företag en uppgift, då privat eller kooperativ företagsamhet inte står till förfogande eller inte förmår tillfredsställa sociala behov. Vi måste räkna med ett ökat behov av statligt engagemang direkt på företagsplanet dels av sociala och lokaliseringspolitiska skäl, dels därför att mycket stora kapitalinsatser i vissa fall inte kan garanteras på annat sätt. Målsättningen för den statliga företagsamheten måste i anslutning härtill ges en väsentligt klarare utformning än . Samhället bör i ökad utsträckning främja samarbete i näringslivet i fråga om t. ex. forskning, produktutveckling, inköp och marknadsföring. Detta är av särskild betydelse för de mindre företagen. Ett decentraliserat näringsliv måste bygga på en utvecklad företagseller arbetsplatsdemokrati. En fördjupad företagsdemokrati skall ge de anställda möjlighet till självständiga initiativ i arbetet och till medbestämmanderätt och ansvar för sin egen arbetssituation och företagets politik. Företagsdemokrati är att tillvarata individens vilja till såväl initiativ som samverkan. Det är som vi redovisat en avsevärd svaghet inom näringspolitiken att samhällets åtgärder på olika områden av betydelse för näringslivet inte är samordnade i en helhetssyn på näringslivet, dess uppgifter och villkor. Samhällets näringspolitiska planering måste genomgående konkretiseras dels i fråga om de grunder vi ovan diskuterat, dels beträffande preciserade handlingslinjer i form av ett handlingsprogram. Dessa överväganden bör ske i en parlamentarisk utredning. När frågan om ett näringspolitiskt handlingsprogram tidigare aktualiserats, har förslaget av riksdagsmajoriteten avvisats som orealistiskt med motiveringen dels att arbetsfältet skulle vara alltför vidsträckt och svårt, dels att det skulle vara omöjligt för de politiska partierna att komma överens om en helhetssyn på näringspolitiken. Övergripande program skulle därför vara en uppgift för partierna inte för samhället. Vi medger att det är en svår uppgift att forma övergripande grunder och handlingslinjer för näringspolitiken, eftersom det är fråga om samlade åtgärder från strängt taget hela det politiska fältet. Men just detta, som innebär att den nuvarande bristen i överblick är desto allvarligare, gör det angelägnare att forma ett övergripande program. Behovet har, såsom framhållits, dokumenterats av utvecklingen och situationen i näringsliv och samhälle. Om invändningen skulle vara riktig att ett övergripande näringspolitiskt program inte skulle kunna utarbetas på det sätt vi förordat, skulle praktiskt taget allt parlamentariskt utredningsarbete vara omöjligt. Näringspolitiken som helhet intar härvidlag inte någon särställning i förhållande till ingående delområden, som varit eller är föremål för parlamentariska utredningar. har fastställt handlingsprogram och för respektive område övergripande program i fråga om t. ex. jordbrukspolitiken, arbetsmarknadspolitiken, bostadspolitiken och senast regionalpolitiken. Skiljelinjerna i dessa frågor mellan partierna har varit av samma karaktär som i fråga om näringspolitiken i stort. I den mån samförstånd inte kunnat nås i utredningsarbete och riksdagsbehandling, har majoritetslinjen naturligtvis fått gälla, mer eller mindre påverkad av minoriteten. De avvikande meningarna har framförts i reservationer. Därmed har också helhetsdebatten bättre konkretiserats. Detsamma måste naturligtvis gälla beträffande näringspolitiken där behovet av helhetsprogram och helhetsdebatt är särskilt påtagligt. Regeringen har aviserat sin avsikt att inom snar framtid tillsätta en parlamentarisk utredning för utarbetande av en sysselsättningsplan för 1970-talet. Detta, som är i överensstämmelse med vad vi förordat, hälsar vi med tillfredsställelse. Men den aviserade sysselsättningsutredningen bör få den vidgade uppgiften att utforma en näringspolitisk planering och därmed lägga fram förslag till näringspolitiskt handlingsprogram. Det är att räkna med att arbetet med ett näringspolitiskt handlingsprogram av den innebörd vi förordat kommer att ta i anspråk. Med de stora svårigheter som kännetecknar näringslivets och samhällsekonomins situation är det därför nödvändigt att även vidta åtgärder med mera omedelbar och snabb effekt i väsentligt större utsträckning än vad statsverkspropositionen innebär. Den svåra arbetslöshetssituationen innebär, såsom vi framhållit, att tusentals människor blir långvarigt arbetslösa. Många av dem kan inte få något nytt arbete på den öppna arbetsmarknaden utan måste ges skyddad sysselsättning eller förtidspensioneras. Det betyder stora personliga svårigheter. Från välfärds- och jämlikhetspolitiska synpunkter är detta oacceptabelt. åsamkas staten och kommunerna i väsentlig grad ökade utgifter och minskade inkomster. Av vår framställning i det föregående har framgått, att en sysselsättningsökning i första hand måste möjliggöras i näringslivet. En sådan snabb satsning är nödvändig också för att skyndsamt förbättra balansen mellan resurstillväxten i näringslivet och utbyggnaden av den offentliga sektorn. Detta är, såsom vi framhållit, en förutsättning för att nya arbetstillfällen i önskvärd uttsträckning skall kunna skapas också i statliga och kommunala verksamheter. Den nödvändiga sysselsättnings- och produktionsökningen förutsätter vidare att nya produkter och tjänster stimuleras fram och att nya utvidgade marknader uppsöks. Möjligheter att genom särskilda åtgärder effektivt öka sysselsättning och produktion finns särskilt inom mindre företag inom industri och servicenäringar. Såsom vi redovisat har utvecklingsmöjligheterna i de mindre företagen genom den förda politiken inte tillvaratagits på tillfredsställande sätt. Det finns skäl till särskild satsning inom olika delar av näringslivet, såsom verkstads industrin, träindustrin och elektronikbranschen. Inte minst inom nya och angelägna produktioner för t. ex. fritidssektorn och miljövården samt för återvinning och återanvändning av olika förbrukade varor och avfall finns det behov av en industriell expansion. Vi föreslog i motion till fjolårets riksdag ett särskilt aktionsprogram för en snabb sysselsättnings- och produktionsökning i mindre och medelstora företag inom främst industri- och servicenäringar. Förslaget har sedan utvecklats i program 100 000 nya jobb i industri och servicenäringar. Vi finner det nödvändigt att återkomma till med förslaget. Med det ovan tecknade perspektivet att vi för det fortsatta i förhållande till nuvarande utvecklingstendenser måste räkna med behovet av 400 000 nya eller bevarade arbetstillfällen har angelägenheten av åtgärdsprogrammet ökat. Naturligtvis måste man i detta perspektiv förutsätta, att fler än 100 000 av dessa arbetstillfällen måste beredas inom näringslivet. Men 100 000 nya arbetstillfällen i mindre och medelstora företag främst inom industri och servicenäringar måste även nu bedömas som riktig och lämplig första målsättning. Det särskilda åtgärdsprogram vi föreslår kräver skyndsamma överväganden. Det bör ankomma på regeringen att avgöra i vilken ordning dessa lämpligast bör ske. Men vi förutsätter att programmet bör utarbetas av representanter för berörda statsdepartement, arbetsmarknadsmyndigheterna, industriverket, näringslivet däribland de mindre företagens organisationer löntagarorganisationerna, kommunerna, landstingen samt expertis på olika berörda områden. Man bör också kunna förutsätta att verkställigheten av programmet anförtros främst åt industriverket. måste emellertid verksamheten och genomförandet ha en stark lokal förankring. För den regionala och lokala verksamheten bör i första hand företagarföreningarna utnyttjas. Dessa har god kännedom om de lokala förutsättningarna för näringslivet och utgör dessutom en kontaktlänk mellan näringslivets och kommunernas intressen. Den något förstärkta ställning, som företagarföreningarna fått som regionala näringspolitiska organ, har ökat deras möjligheter att effektivt medverka. Arbetet för aktionsprogrammet måste i hög grad inriktas på uppsökande verksamhet, marknadsundersökningar, exportfrämjande åtgärder och ren serviceverksamhet gentemot företagen. I detta sammanhang måste företagarföreningarna också samverka med branschorganisationerna, som i en del fall redan har en utbyggd central och lokal service när det gäller exempelvis administration, bokföring, revision och ekonomisk rådgivning. Problemen för näringslivet har i hög grad sin grund i svårigheterna att etablera och utvidga företag. Den nödvändiga produktionsökningen i fråga om främst varor men också industriella och kommersiella servicetjänster kan emellertid inte uppnås utan att nya företag etableras och befintliga företag utvidgas. I de särskilda åtgärderna för 100 000 nya arbetstillfällen måste ingå ett etablerings- och utvidgningsstöd i form av bidrag och lån på gynnsamma villkor. De mindre och medelstora företagen arbetar under allt svårare betingelser. Den produktionsökning som är nödvändig kan inte utan att de mindre och medelstora företagens utvecklingsmöjligheter tas till vara på väsentligt bättre sätt än . De särskilda åtgärder som vi föreslår under mottot 100 000 nya arbetstillfällen bör i huvudsak inriktas på mindre och medelstora företag. Det synes oss vara en lämplig avvägning att nu till etablerings- och utvidgningsbidrag anvisa anslag på 500 milj. kr. till lån och 200 milj. kr. Det särskilda etablerings- och utvidgningsstödet skall komplettera andra finansieringskällor.