mot · FX021738 · 1974-04-05 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1974:70 med förslag till abortlag, m. m. Det har krävts många års utredningsarbete och debatt innan ett förslag till ny abortlagstiftning kunnat framläggas för prövning. Detta har varit ofrånkomligt eftersom abortfrågan rymmer många olika aspekter. Lika ofrånkomligt är att det framlagda förslaget väcker delade meningar och på många håll upplevs som otillfredsställande. Enligt vår mening kan det inte antas i oförändrat skick. Kritiken får emellertid inte undanskymma att propositionens förslag innebär väsentliga förbättringar jämfört med abortkommitténs. En viktig förtjänst är att en bestämd tidsgräns föreslås, efter vilken abort skall i princip vara förbjuden. Även förslaget om ökad preventivrådgivning innebär en förstärkning. Det måste också konstateras att detta lagstiftningsärende är både ovanligt och vanskligt även på annat sätt än genom den etiska konflikt som det frammanar. Det sammanhänger med den förändring som praxis undergått . Som visas i propositionen har sedan abortkommittén tillsattes 1965 det totala antalet aborter mer än fyrdubblats och antalet aborter som verkställs efter tvåläkarintyg mer än tjugofemdubblats. Denna liberalisering av praxis innebär att den nya lagstiftningen föregripits. I sak är den liktydig med att lagen ändrats utan medverkan. Detta har ställt i en situation, som vi föreställer oss är helt unik. Givetvis kan inte känna sig bunden av den praxis som utbildats. Men det vore orealistiskt att hävda, att kan bortse från den. Att en ny lagstiftning nu måste genomföras är enligt vår mening uppenbart. Det är inte möjligt att behålla de gamla lagreglerna sedan deras sakliga innehåll helt förändrats genom ny praxis. Det går inte att undandra sig lagstiftarens ansvar genom att låta förfarandet förbli vid det gamla och lämna även den fortsatta utvecklingen åt praxis. Huvudfrågan vid utformningen av en ny lagstiftning är hur man skall möta den grundläggande etiska konflikt som ofrånkomligt är förbunden med abortfrågan. Enligt vår mening går propositionen förbi denna konflikt på ett sätt som inte kan godtas. Frågan om släckande av liv reduceras till en angelägenhet endast för den abortsökande kvinnan. Med den grundsyn som propositionen ger uttryck för blir abort att anse som en operation vilken som helst. Detta innebär en otillbörlig förvanskning av problematiken. Det går inte att i detta sammanhang bortse från det krav på vakthållning kring livets värde, som är själva grunden till det etiska dilemmat och som vi alla i och för sig står bakom. ofrånkomligt att beakta för människor som bygger på livsåskådning och humanism. I propositionen uttalas, liksom i abortkommitténs betänkande, att abortoperation inte skall få upplevas eller användas som en ersättning för preventivmedel. Detta är utomordentligt angeläget. Det är av central betydelse för den som upplever kravet på respekt för livets värde som kärnpunkten i det etiska dilemmat. Oavsett om man har skilda värderingar i övrigt måste också full enighet råda om att abort inte är något önskvärt från samhällets synpunkt utan alltid utgör en nödlösning för både individ och samhälle. Man måste emellertid fråga sig om man med propositionens grundmening och lagförslagets utformning kan hindra att abort utvecklas till ett medel för födelsekontroll. Osäkerhet om detta är ett huvudskäl till varför vi inte kan godta propositionen oförändrad. Vi har i det föregående med avsikt talat om att möta den etiska konflikten, inte om att lösa den. Lagstiftaren kan inte lösa konflikten för den enskilda människan. Han kan endast avgöra hur samhället skall ställa sig till konflikten. En utgångspunkt måste vara samhällets ansvar för omsorg om människan. Frågan är hur samhället bäst skall påta sig detta. Vår kritik mot propositionen avser att den vill lägga ett för litet ansvar på samhället och ett för stort på den abortsökande kvinnan och att den inte heller ger uttryck för tillräckliga omsorger om de människor det gäller. Propositionen vill lägga hela ansvaret för avgörandet på den abortsökande kvinnan. Lagförslaget innebär att hennes vilja skall gälla till och med den artonde havandeskapsveckan, med den enda begränsningen att utredning, huruvida ingreppet på grund av sjukdom hos kvinnan kan antas medföra allvarlig fara för hennes liv eller hälsa, skall företas om havandeskapet pågått än . Samhället skall därutöver endast ställa vissa resurser till förfogande för rådgivning till den som själv finner sig i behov därav. Enligt vår mening innebär propositionens förslag att samhällets ansvar inte är tillräckligt markerat. Det medför också en stor risk för att abort, mot propositionens uttalade önskan, utvecklas till en ersättning för preventivmedel. Ett ökat ansvarstagande för samhället bör i första hand komma till uttryck genom att information och rådgivning införs som ett obligatoriskt led före abortoperation. Ett huvudsyfte skall givetvis vara att klarlägga möjliga alternativ och ge det stöd som samhället kan erbjuda. Att en kvinna hamnat i en abortsituation beror i många fall på den sociala och ekonomiska situation hon befinner sig i. Önskan att få abort är då betingad av hennes situation i samhället. Det är i så fall i första hand denna situation som bör förändras. Då propositionens förslag främst motiveras av en önskan att ge kvinnan rätt att själv bestämma om abort, är det angeläget att framhålla att en verklig valfrihet erhålls först med en sådan information och sådana stödåtgärder som vi åsyftar. Utan insikt om och erbjudande av alternativ till abort föreligger ingen verklig valfrihet. Genom att ta på sig dessa uppgifter ger också samhället uttryck forsin medvetenhet om den etiska konflikt vi förut talat om. Vi finner också, delvis som en konsekvens av vårt förslag om obligatorisk information till abortsökande, att de resurser samhället skulle ställa till förfogande i detta avseende enligt propositionens förslag inte är tillräckliga. Vi anser det därför angeläget att en utredning kommer till stånd för att utröna vilka sociala hjälpåtgärder som är nödvändiga för att samhället skall kunna erbjuda andra alternativ än abort i en abortsituation. Det återstår emellertid att ta ställning till hur avgörandet skall fattas i de fall, då kvinnan efter erhållen information står fast vid sin önskan om abort. Här finns två alternativ: att låta kvinnan bestämma eller låta samhället bestämma. Stannar man för det senare, finns åter två alternativ: att medge abort på vissa indikationer, dvs. lösningen i gällande lag, eller att principiellt avvisa abort annat än i speciella fall, dvs. lösningen i propositionens 3 §. Att medge abort på vissa indikationer vill vi emellertid avvisa mot bakgrunden av erfarenheterna från tillämpningen av gällande lag. Den genomgripande förändring av praxis som skett klargör enligt vår mening att en ny lösning med indikationer skulle vara en skenlösning. En sådan kan vi inte förena med våra etiska värderingar. Vid valet mellan att lägga avgörandet hos kvinnan eller hos samhället fäster vi stor vikt vid bl. a. två faktorer. Det finns uppenbarligen olika etiska värderingar, och friheten för olika människor att hysa olika värderingar är grundläggande för vårt samhälle. Vidare är det allmänt sett tvivelaktigt om samhället som sådant är bättre ägnat än individen att ta till vara de etiska värden vi upplever som väsentliga. Det kan t. ex. med visst fog hävdas att det alltmer sekulariserade samhället knappast är någon naturlig garant för kristna värden utan att dessas upprätthållande ytterst måste bli beroende på människorna själva. Emellertid kan man inte bortse ifrån lagstiftningens normerande funktion. Vi har stannat för uppfattningen att lagstiftningen bör stadga en gräns vid utgången av havandeskapets tolfte vecka före vilken kvinnan i princip skall avgöra om abort skall ske. Förutsättningen är dock att föreskriven information om alternativ har erhållits. Efter tolweckorsgränsen får abort ske endast med tillstånd av , och sådant tillstånd bör ges endast om synnerliga skäl föreligger. Vi godtar sålunda inte propositionens artonveckorsregel men däremot dess tolvveckorsregel. Den lösning vi förordar beträffande tolweckorsgränsen och obligatorisk information innebär en skärpning i förhållande till nu tillämpad praxis. En sådan skärpning anser vi motiverad av flera skäl. Det ligger i kvinnans intresse att, om abort skall ske, aborten utföres . Härtill samverkar medicinska, psykologiska och sociala faktorer. Vi vill framhålla att vi ser den föreslagna lösningen som en kompromiss mellan skilda hänsyn. Den etiska konflikten gäller också i många fall motsättningen mellan kvinnan och fostret å ena sidan och en hård verklighet å andra sidan. En kärnpunkt måste vara att samhället stödjande och hjälpande skall gripa in och vara berett att biträda och underlätta situationen för kvinnan om hon önskar föda sitt barn. Över huvud taget gäller det detta bör ånyo understrykas inte att lösa konflikten utan att bestämma samhällets ansvar, främst i förhållande till de enskilda människor det gäller. Det torde få ankomma på utskottet att utarbeta erforderlig lagtext. Med hänvisning till det anförda hemställes att vid sin behandling av proposition 1974:70 beslutar 1. att godkänna vad som i motionen anförts angående den etiska konflikt mellan olika värderingar som föreligger i abortfrågan och därvid understryka att abort är en nödlösning, 2. att lagstadgad obligatorisk information om alternativ till abort skall ges till alla abortsökande kvinnor, 3. att hos Kungl. Maj:t begära en utredning med uppgift att utröna vilka åtgärder samhället skall kunna erbjuda kvinnan som alternativ till abort i en abortsituation, 4. att avslå 2 § i förslaget till ny abortlag och i 3 § utbyta adertonde havandeskapsveckan mot tolfte havandeskapsveckan. H. () () () i Holmgården i (c) () () ()