mot · FX021852 · 1974-05-15 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1974:100 angående komplettering av riksstatsförslaget för /75, m. m. 1973 blev ytterligare ett i raden av magra år för den svenska ekonomin med en i förhållande till andra länder mycket låg tillväxt. Den privata konsumtionen ökade mindre än som tidigare förutsetts, och priserna steg snabbare. Arbetslösheten låg kvar på en oacceptabelt hög nivå. Anledningen till dehna ogynnsamma utveckling är att den ekonomiska politiken utgått från orealistiska, alltför optimistiska bedömningar och inte varit tillräckligt expansiv. Skattesystemet bär en stor del av ansvaret för utvecklingen. De ekonomisk-politiska åtgärder som vidtagits har i alltför hög grad inriktats på selektiva insatser och alltför litet på generell stimulans. förutses en snabbare tillväxt än , om än risk finns för att den av regeringen förutsedda ökningen av bruttonationalprodukten på inte kommer att realiseras. Prisstegringarna kommer sannolikt att överstiga . Vi föreslår att skall besluta förlänga den temporära sänkningen av mervärdeskatten till längst . Skälet härtill är att det finns risk för en uppbromsning av den ekonomiska aktiviteten i på grund av såväl externa som interna förhållanden. Genom att tidpunkten för ett återställande av mervärdeskatten till den tidigare nivån förskjuts, ges höstriksdagen möjlighet att överväga när den temporära sänkningen skall upphöra. Därmed skapas större konjunkturpolitisk handlingsfrihet. Vi kräver också ett program mot inflationen. Det bör utarbetas i samverkan mellan regeringen, oppositionen, parterna på arbetsmarknaden och näringslivet. För att komma till rätta med inflationen fordras rimligare marginalskatter, varigenom skattesystemets kostnadsdrivande verkan kan begränsas. Kostnadssänkande investeringar och en prispressande konkurrens måste stimuleras. Genom en aktiv valutapolitik kan utlandets prisstegringar förhindras få fullt genomslag i . En central uppgift för den ekonomiska politiken är att åstadkomma en ökning av näringslivets investeringar. Det är nödvändigt med hänsyn till såväl den framtida välfärdsutvecklingen som sysselsättningen. I vad gäller den ekonomiska politiken på konstateras att det finns ett betydande utrymme för både skattesänkningar och angelägna reformer . Den ekonomiska politiken måste utformas med hänsyn inte bara till balansen mellan statens inkomster och utgifter utan även till det mycket stora finansiella sparande som äger rum främst i AP-fonden. Att en skatteomläggning från och en pensionsreform helt skall finansieras genom höjda skatter och avgifter avvisas. Det konjunkturläge som kan förutses motiverar emellertid att ett slopande av socialförsäkringsavgiften för de anställda förverkligas genom en motsvarande höjning av arbetsgivarnas socialförsäkringsavgift i enlighet med skatteutredningens förslag. Redan allmänna skatteberedningen förordade en sådan omläggning. De av pensionsålderskommittén föreslagna förbättringarna av pensionärernas villkor, vilka avsetts träda i kraft , medför en kostnad som motsvarar av socialförsäkringsavgiften. Den sammanlagda erforderliga socialförsäkringsavgiftshöjningen skulle därmed uppgå till . Vi begär att en skattesänkningsplan skall utarbetas, innebärande bl. a. en indexreglering av skatteskalorna. Marginalskatten bör stegvis justeras ned så att den i normala inkomstlägen inte överstiger . För att öka möjligheterna till skattesänkningar krävs också tillsättandet av en parlamentarisk besparingsutredning med uppgift att se över gjorda utgiftsåtaganden liksom att undersöka möjligheterna till besparingar och rationaliseringar. 1973 blev för ytterligare ett i raden av samhällsekonomiskt dåliga år. reviderade finansplan förutsågs en tillväxt av bruttonationalprodukten på inte . I de preliminära beräkningar rörande utfallet som redovisades i årets finansplan, var finansministern tvungen att skriva ned tillväxten till . När nationalbudgeten nu föreligger kan vi konstatera att bruttonationalproduktens tillväxt, på sedvanligt sätt mätt från användningssidan, stannar vid . Den dåliga tillväxt som den vanliga redovisningsmetodiken ger vid handen har föranlett finansministern att i finansplanen ta upp den något högre tillväxtsiffra som erhålls om bruttonationalprodukten i stället beräknas från produktionssidan. Vi utesluter naturligtvis i och för sig inte att metoden för beräkning av bruttonationalprodukten från användningssidan kan behöva justeras och finner det värdefullt att denna fråga skall utredas. Innan resultatet av en sådan utredning föreligger bör emellertid, bl. a. med tanke på behovet av kontinuitet i det statistiska materialet, beräkningarna av försörjningsbalansen liksom tidigare utgå från användningssidan. Oberoende av vilka beräkningsmetoder som används står det klart att den svenska ekonomin inte heller 1973 arbetade vid full kapacitet. 1973 var liksom större delen av 1972 inom hela OECD-området ett utpräglat högkonjunkturår, kännetecknat av en mycket snabb produktionstillväxt. Bruttonationalprodukten ökade med i genomsnitt i Västeu I och var ökningen inte mindre än , och i uppgick den till . kom alltså den svenska ekonomin också att präglas av en väsentligt lägre tillväxt än genomsnittet i jämförbara länder. Den långsamma välfärdstillväxten i är en följd av den förda ekonomiska politiken. Ingenting i vår ekonomiska struktur hindrar att håller jämna steg med omvärlden. Den ekonomiska politiken har alltså medverkat till en betydande välfärdsförlust för det svenska folkhushållet jämfört med vad vi skulle kunnat uppnå med ett bättre kapacitetsutnyttjande och därigenom en tillväxttakt i paritet med det västeuropeiska genomsnittet. I tabell 1 redovisas den genomsnittliga västeuropeiska tillväxten med tillväxten i . Hade den svenska ekonomin utvecklats i samma takt som genomsnittet för , hade detta inneburit att de samlade resurserna hade varit uppemot 20 miljarder större än som är fallet. Det är denna välfärdsförlust som är priset för den ekonomiska politik som regeringen fört. finansplan förutsågs en ökning av den privata konsumtionen med . Vi ifrågasatte i vår motion 1973:241 denna bedömning. Där anförde vi bl. Förutsättningen för konsumtionsprognosen är att prisuppgången stannar vid , vilket vore lägre än . Att det skulle lyckas bättre för regeringen att hålla priserna under kontroll under en uppåtgående konjunktur, som förutses, än under det ur konjunktursynpunkt dämpade förefaller mindre troligt. Därtill kommer det genomslag på priserna som höjningen av löneskatten kommer att medföra. Det är sålunda inte osannolikt, att hushållens reala, disponibla inkomster kommer att öka mindre än som förutses i finansplanen och att detta skulle hålla tillbaks konsumtionsutvecklingen och också verka dämpande på den totala tillväxttakten. Prisuppgången kan nu beräknas till mot förutsatta . De disponibla inkomsterna ökade visserligen i stället för som förutsatts, men detta räckte inte för att förhindra en långsammare ökning av de reala, disponibla inkomsterna än vad man räknade med finansplan. Därtill kom att hushållssparande! återigen enligt statistiken ökade markant. Uppgången i den privata konsumtionen stannade vid . Som vi i tidigare motioner om den ekonomiska politiken anfört, fritar inte en högst oväntad ökning av hushållens sparkvot regeringen från ansvaret för en otillräcklig efterfrågeutveckling. Till den del som den registrerade ökningen i hushållssparande! inte sammanhänger med brister i statistiken sparandet räknas fram som en restpost torde den till betydande del sammanhänga med den osäkerhet som stora medborgargrupper upplevt inför den ekonomiska utvecklingen. I en lågkonjunktur är sparandet alltid för högt jämfört med efterfrågan. Konjunkturpolitikens uppgift är just att i ett svagt konjunkturläge genom stimulansåtgärder åstadkomma den erforderliga efterfrågan. Också investeringarna utvecklades svagare än förutsett. finansplan antogs att bruttoinvesteringarna skulle öka . tillgänglig statistik pekar i stället på en minskning . Häri inkluderas därvid inte lagerinvesteringarna, som också negativt påverkat efterfrågan. Näringslivets investeringar ökade med mot förutsedda . Endast industriinvesteringarna ökade med prognostiserade , vilket väsentligen torde sammanhänga med den goda exportkonjunkturen. Som en följd av den stagneradeefterfrågeutvecklingen blev också 1973 ett från sysselsättningssynpunkt dåligt år. Den genomsnittliga arbetslösheten var endast obetydligt lägre än . Först kunde en förbättring registreras. Det kan sålunda återigen konstateras att den ekonomiska politiken inte varit tillräckligt expansiv. De stimulansåtgärder som sattes in kom för sent och var otillräckliga. Förklaringen härtill synes vara att regeringen också hade en alltför optimistisk bedömning av de ekonomiska utsikterna. I vår motion 1973:241 med anledning av finansplan delade vi inte denna optimism. Enligt vår uppfattning är åtgärder ägnade att förbättra näringslivets investeringsmöjligheter och att stimulera den privata konsumtionen nödvändiga för att vårt lands ekonomiska kapacitet skall utnyttjas. Huruvida budgetunderskottet därmed ökar eller minskar är i sammanhanget irrelevant. Utvecklingen skulle ha tett sig än mörkare, om regeringens kalkyl i fråga om utrikeshandeln hade realiserats. Man räknade finansplan med ett överskott i bytesbalansen på mindre än 600 milj. kr. Det skulle motsvara av bruttonationalprodukten. I själva verket kom bytesbalansöverskottet att uppgå till hela 4 950 milj. kr. eller till av bruttonationalprodukten. Exportefterfrågan kom alltså också att utgöra det mest expansiva momentet i vår ekonomi. Den inhemska efterfrågan minskade , och utan den stimulans som den internationella högkonjunkturen utgjort skulle också den totala efterfrågan ha minskat. Ett stort bytesbalansöverskott är i för sig ingenting att eftersträva. Den långsammare ökningen av importen jämfört med exporten under senare år är att betrakta som utslag av en alltför restriktiv ekonomisk politik. Priset är, som ovan anförts, en betydande välfärdsförlust till följd av en stagnerad ekonomisk utveckling. Det kan naturligtvis i och för sig anföras att det, med tanke på OAPEC-ländernas begränsning av oljeproduktionen och de därefter snabbt stigande oljepriserna, var tur att bytesbalansöverskottet var så stort och att valutareserven var så välfylld. Att framställa den stora valutareserven som frukten av ekonomiskt och politiskt förutseende vore dock helt orimligt. I vad gäller prisutvecklingen kan konstateras att denna i löpt långsammare än i många jämförbara länder. Delvis sammanhänger detta med den stagnerade efterfrågeutvecklingen och inte minst med den vikande inhemska efterfrågan. Delvis sammanhänger det också med det prisstopp på s. k. baslivsmedel som rått och för vilket jordbrukarna erhållit kompensation via statsbudgeten. En bild av den faktiska prisutvecklingen inom denna sektor erhålls, om priserna på prisstoppade livsmedel justeras upp med hänsyn till subventioneringen av livsmedelskonsumtionen. 1973 gick nettoprisindex upp ; 1974 var uppgången . Uppgången i nettoprisindex är sålunda icke obetydligt snabbare än för konsumentprisindex, särskilt gäller detta senare delen av 1973. Klart är att man inte kan komma till rätta med inflationen vare sig genom prisstopp eller genom att subventionera priserna. Prisstopp skapar ett uppdämt behov av prisstegringar som förr eller senare måste komma till uttryck. Subventioner leder till ökade skatteutgifter för den enskilde. Den allmänna bedömningen av den ekonomiska politiken måste alltså bli att den, med utgångspunkt i en orealistisk, alltför optimistisk bedömning av de ekonomiska utsikterna, inte var tillräckligt expansiv. Det är svårt att komma ifrån intrycket att ett otidsenligt sätt att betrakta den statliga budgetpolitiken därvid spelat in. Vi återkommer nedan till detta problem. Fördubblingen av sysselsättningsskatten, den s. k. arbetsgivaravgiften, vid årets början var en från sysselsättningspolitisk synpunkt klart olämpligt åtgärd. Det finns också anledning att peka på skattesystemets roll i sammanhanget. Genom de höga marginalskatterna förtärs erhållna löneförbättringar ofta helt av skatter och stigande priser. Det är självklart att detta verkar dämpande på efterfrågeutvecklingen. Enligt vår uppfattning har det slutligen också varit en brist i den ekonomiska politiken att de stimulansåtgärder som ändå vidtagits nästan helt inriktats på selektiva åtgärder i stället för på att åstadkomma en generell stimulans. Årets finansplan tillkom i ett läge, då betydande osäkerhet rådde om den ekonomiska utvecklingen till följd av OAPEC-ländernas politiskt betingade beslut att begränsa oljeproduktionen. En rad beredskapsåtgärder vidtogs. Bensin och olja ransonerades för att möjliggöra en prioritering i fråga om förbrukningen och därigenom så långt som möjligt undvika driftinskränkningar och permitteringar. Regeringen fann det mot denna bakgrund inte meningsfullt att i finansplanen redovisa några närmare kalkyler rörande den sannolika utveckligen . Moderata samlingspartiet menade i sin motion med anledning av finansplanen (1974:932) att osäkerheten rörande de ekonomiska förhållandena överdrevs. Vår bedömning var att utbudet på oljemarknaden kommer att normaliseras om än vid en icke obetydligt högre prisnivå . Vi ansåg att på en rad centrala punkter tämligen säkra uttalanden kunde göras om utveckligen . Mot denna bakgrund rekommenderade vi bl. a. att åtgärder skulle sättas in för att stimulera efterfrågan för att därigenom en depressiv utveckling till följd av de högre oljepriserna skulle kunna undvikas. Sålunda krävde vi en sänkning av den direkta skatten eller av mervärdeskatten. anslöt sig också regeringen till uppfattningen att stimulansåtgärder var erforderliga och presenterade i samband med allmänpolitiska debatt ett åtgärdspaket. En stimulans av storleksordningen . bedömdes därvid som lämplig. Inför risken av ett allvarligt voteringsnederlag i medverkade sedermera regeringen i en kompromiss, som innebar att regeringspaktetet kompletterades med en tidsbegränsad, treprocentig sänkning av mervärdeskatten. Stimulansens omfattning kom därigenom att utvidgas till ca . Moderata samlingspartiet anslöt sig för sin del inte till denna kompromiss. I vad gällde stimulansens storlek anslöt emellertid denna närmast till vad vi själva föreslog i vår motion. Däremot ansåg vi beträffande sänkningen av mervärdeskatten att denna borde göras större och förordade en femprocentig sänkning. Vi ansåg det vidare fel att i förväg och utan att avvakta den fortsatta konjunkturutvecklingen fastställa en tidpunkt för en återgång till den högre mervärdeskattenivån. Vi avvisade regeringens förslag om en ökad skattesubventionering av livsmedel, vilket enligt vår uppfattning knappast kunde betraktas som en konjunkturpolitisk åtgärd utan i stället var att se som en stadigvarande ökning av de offentliga utgifterna, som inte skulle vara till förmån vare sig för konsumenterna eller för jordbruket. Det kan konstateras att den uppgång i den svenska konjunkturen som började förmärkas har fortsatt med bl. a. en viss förbättring av situationen på arbetsmarknaden som följd. Den period av otillräcklig tillgång på petroleumprodukter som uppkom genom OAPEC-ländernas aktioner fick inte så lång varaktighet att det omedelbara konjunkturmönstret ändrades. Genom att ovannämnda stimulansåtgärder sattes in, var det möjligt att kompensera det efterfrågebortfall som annars skulle ha blivit följden av de stigande oljeoch bensinpriserna, och redan förväntningar om sådana åtgärder fick på ett tidigt stadium en expansiv verkan. Genom de åtgärder som oppositionen drev fram får det expansiva inslaget i den ekonomiska politiken , med den förhållandevis goda exportkonjunktur vi fortfarande har, anses väl avvägt. Det är därvid värt att notera att den stimulans som åstadkommes genom den offentliga sektorns utgifts- och inkomstpolitik är större än och väsentligt större än under lågkonjunkturåren 1971 och 1972. Det finansiella sparandet inom den konsoliderade offentliga sektorn uppgår till blott . mot 7,2 miljarder och nästan 8 miljarder ( i löpande priser). Vad beträffar statens utgifter och inkomster kan man räkna med ett negativt finansiellt sparande av storleksordningen . och finns det anledning att befara en nedgång i den internationella konjunkturen och som en följd därav en dämpning av exportefterfrågan. I en rad länder har den ekonomiska politiken lagts om i restriktiv riktning, främst i avsikt att dämpa den snabba inflationen. För räknar man med en halvering av bruttonationalproduktens tillväxt jämfört med och för hela OECD-området en än större nedgång. Vid sidan av de effekter på den svenska ekonomin som kan följa härav finns det risk för en vikande privat konsumtion. Det av fattade beslutet att mervärdeskatten åter skall höjas till från kommer självfallet att medverka härtill. Till detta kommer ytterligare den minskning av hushållens köpkraft som är en automatisk följd av det svenska systemet för avtal och löneförhöjningar. Löneökningen inträffar som regel , medan prisstegringarna sker kontinuerligt. När avtalen blir klara och de nya lönerna betalas ut innebär detta en icke obetydlig köpkraftsförstärkning i förhållande till tidigare. Under den därpå följande tiden minskar emellertid fortlöpande den reala köpkraften till följd av penningvärdeförsämringen. Ju snabbare inflationen fortskrider, desto stör/e blir också nedgången i den reala köpkraften under årets senare del jämfört med den förra. I den reviderade finansplanen förutses en ökning av bruttonationalprodukten på . Det är lika mycket som den sammanlagda produktionsökningen . Utan en hög konjunkturberedskap finns det anledning befara att prognosen avseende bruttonationalproduktens utveckling inte kommer att realiseras. Ln av förutsättningarna för den antagna ökningen av bruttonationalprodukten är att den privata konsumtionen skall öka . Detta förutsätter i sin tur att prisuppgången inte överstiger . Det finns emellertid en betydande risk för att det inte kommer att stanna vid detta. Om priserna stiger mer, betyder detta en långsammare ökning av hushållens reala, disponibla inkomster och följaktligen av deras konsumtion. Enligt vår uppfattning borde dessa förhållanden leda till slutsatsen att man måste hålla dörren öppen för fortsatta stimulansåtgärder . Att mervärdeskatten automatiskt skall höjas från kan utifrån ett sådant perspektiv inte vara rimligt. Riktigare vore att tidpunkten för en höjning förskjuts, så att höstriksdagen finge möjlighet att, om konjunkturläget så kräver, ta ställning till frågan om en ytterligare förlängning av mervärdeskattereduktionen. Vi bedömer det som inte osannolikt att man därvid skulle komma fram till att någon höjning av mervärdeskatten inte bör komma till stånd förrän . I den reviderade finansplanen förutses en fortsatt ökning av efterfrågan på arbetskraft. Vi delar denna bedömning åtminstone i vad gäller de tre första kvartalen . Parallellt härmed kommer arbetslösheten att sjunka. Det finns emellertid anledning att understryka konstaterandet i den reviderade finansplanen att trots att arbetslösheten minskat påtagligt är antalet arbetslösa i absoluta tal fortfarande relativt högt. var sålunda antalet arbetslöshetsanmälda enligt statistik fortfarande ca 58 000 personer. Den totala arbetslösheten, inkl. beredskapsarbeten, omskolning o. s. v., uppgick till ca 160 000 personer. Med utgångspunkt i arbetslöshetsstatistik överstiger den totala arbetslösheten 180 000 personer. Ser man till balansen mellan antalet anmälda arbetslösa och antalet lediga platser kan konstateras att det går nära nog exakt en arbetslös per ledig plats. Härav kan man emellertid inte sluta sig till att vi egentligen inte har någon arbetslöshet. Jämfört med förhållandena är en arbetslös per ledig plats långt ifrån något tecken på en god arbetsmarknadssituation, såsom framgår av tabell2. Antalet lediga platser per arbetslös enligt statistik Tvärtom motsvarar den situation, där antalet arbetslösa är lika stort som antalet ledga platser, förhållandena under lågkonjunkturen 1967-1968. Endast i förhållande till situationen är det en fråga om någon påtaglig förbättring. Enligt finansministern beror det höga arbetslöshetstalet på den starka tillströmningen till arbetsmarknaden av nya grupper. Delvis torde detta vara sant. Det är emellertid också fråga om att nya grupper drabbats av arbetslöshet. Framför allt gäller detta tjänstemän och akademiker. I vad gäller investeringsutvecklingen finns det anledning att peka på det ganska anmärkningsvärda förhållandet att bruttoinvesteringarna liksom inte beräknas öka alls. Orsaken härtill är naturligtvis tillbakagången i fråga om bostadsinvesteringarna och som en följd härav också i fråga om de kommunala investeringarna. Det är enligt vår bedömning en för den ekonomiska politiken central uppgift att underlätta att de på grund av minskat bostadsbyggande friställda investeringsresurserna kommer andra sektorer inom vår ekonomi till del. Främst gäller det därvid att söka åstadkomma en ytterligare ökning av näringslivsinvesteringarna, vilka är av vital betydelse för den framtida välståndsutvecklingen. Det är ur åtminstone tre aspekter väsentligt att en ökning av näringslivets investeringar kommer till stånd. Det är för det första nödvändigt med tanke på den framtida sysselsättningen. har investeringsverksamheten främst inriktats på att åstadkomma en kostnadssänkande rationalisering av produktionen för att de stigande arbetskraftskostnaderna därigenom skall balanseras. Investeringarna har inte i tillräcklig utsträckning inriktats på att åstadkomma en utvidgning av produktionsapparaten. Följden har blivit att den arbetskraft som blivit överflödig på grund av rationaliseringarna har haft svårt att finna nya arbeten. Produktionen har klarats med en minskad insats av arbetskraft. Detta är emellertid enligt vår uppfattning inte någon lagbunden, ofrånkomlig utveckling. Den är i stället följden av den förda ekonomiska politiken, som inte möjliggjort den efterf rågeökning som är förutsättningen för en ökad produktion. Därvid har inte minst den stigande arbetsgivaravgiften spelat in. Vi delar alltså inte uppfattningen att en snabb utbyggnad av den offentliga sektorn är en förutsättning för att sysselsättningen skall . Det är inte förenat med några avgörande svårigheter att i stället stimulera fram den för full sysselsättning erforderliga efterfrågan på arbetskraft inom det privata näringslivet. Det är i sammanhanget värt att erinra om att ett långtidsutredning centralt problem var bristen på arbetskraft inte hur sysselsättningen skulle . Kan inte inom industrin de internationellt sett mycket höga produktivitetsökningstal uppnås som antagits i våra kalkyler måste den nödvändiga industriproduktionen åstadkommas genom en högre sysselsättning än vi förutsatt. I ett sådant fall måste arbetskraftsanspråken från den offentliga sektorn beskäras ytterligare, hette det bl. Hade långtidsutrednings prognoser rörande främst den privata konsumtionens utveckling realiserats, hade vi sannolikt inte haft någon debatt om sysselsättningsproblemen . För det andra är en utbyggd industriproduktion inom såväl exportindustrin som den importkonkurrerande industrin erforderlig för att vi på något skall klara de påfrestningar på bytesbalansen som de höjda oljepriserna orsakat. Den i den reviderade finansplanen förutsedda försämringen av bytesbalansen 1974 i förhållande till 1973 med ca . är nästan helt att hänföra till den fördyrade importen av olja och bensin. Den exportökning som alltså kommer att bli nödvändig förutsätter en utbyggnad av exportindustrins kapacitet. För det tredje är fortsatta investeringar i syfte att rationalisera produktionen och därigenom sänka produktionskostnaderna en viktig punkt i ett program mot inflationen.