mot · FX02436 · 1974-01-24 00:00:00 — om ändring av bestämmelserna rörande läkarkompetens. Enligt fastlagd utbildningsgång skall blivande läkare före s. k. legitimation avverka först en teoretisk läkarexamen och därefter en praktisk, på visst sätt sammansatt tjänstgöring med inlagda skriftliga prov. För att kunna självständigt utöva läkaryrket måste den legitimerade läkaren därefter förvärva antingen s. k. allmän läkarkompetens eller specialistläkarkompetens i enlighet med vad som föreskrivs i Kungl. Maj:ts kungörelse (SFS 678:72) med tillämpningsföreskrifter till lagen om behörighet att utöva läkaryrket (SFS 408:60). är avsedda att garantera tillräckliga minimikunskaper hos specialistutbildade läkare. Emellertid synes den konstruktion som ges för läkare i offentlig verksamhet till en del motverka den yttersta målsättningen för färdigutbildade läkare (specialister), dvs. tillräckliga kunskaper att kunna utöva verksamhet på läkartjänst med slutansvar. Enligt gällande sjukvårdslag är sjukvårdshuvudmännen skyldiga att efterkomma beslut beträffande läkartjänster. Enligt den nya konstruktionen för läkare i offentlig tjänst ges nu generellt sett två nivåer, nämligen dels läkare under utbildning, dels läkare med full kompetens i s. k. sluttjänster. Läkare under utbildning som utgör den nya underläkarnivån utgörs av två grupper, dels sådana som skall göra praktisk tjänstgöring 21 månader för att efter läkarexamen erhålla legitimation, dels sådana som i fortsatt vidareutbildning avser att erhålla allmänläkar- eller specialistläkarkompetens. För såväl de allmäntjänstgörande läkarna som läkarna under fortsatt vidareutbildning utformas utbildningstjänsterna som s. k. utbildningsblock som utläggs efter vad som erfordras för målsättningen för var och en. De allmäntjänstgörande läkarna som tjänstgör lägst 21 och högst 24 månader inom de medicinska verksamhetsområdena kirurgi, medicin, psykiatri och öppen vård saknar i detta sammanhang intresse. Läkarna under fortsatt utbildning, vars utbildningsproblem jag vill påtala, får utbildningsblock endast för den tid och inom de verksamhetsområden som anges för avsedd kompetens. Sjukvårdshuvudmannen är alltså skyldig att begränsa sina läkarförordnanden till de tider som anges i specialistkungörelsen med tillägg . Systemet med utbildningsblock får i praktiken en rad konsekvenser. En påbörjad specialistutbildning kan i princip icke avbrytas för övergång till annan specialistutbildning. Då fråga är om utbildningsblock och icke tjänster kan vikariat icke annat än i undantagsfall förekomma. En läkare med specialistutbildning kan icke längre finnas inom underläkarnivån och följaktligen kan en redan specia listkompetent läkare icke annat än i rena undantagsfall skaffa sig en för tänkt sluttjänst erforderlig breddning av sina kunskaper, enär han icke kan erhålla underläkarförordnanden och icke kan tjänstgöra på sluttjänst utanför specialiteten. Visst undantag gäller för forskarutbildning tills vidare. Jag vill belysa detta med följande exempel. En läkare med allmänkirurgisk specialitet behöver för att kunna verka som t. ex. överläkare vid allmänkirurgisk klinik på normallasarett skaffa sig en randerfarenhet inom t. ex. kirurgisk urologi och ortopedi. Med nuvarande utformning av specialistbestämmelserna och läkartjänstkonstruktionen är detta såvitt jag kan se så gott som helt omöjligt. Säkert är det av mig påtalade exemplet icke unikt. Systemets bristande elasticitet kan även påvisas på följande sätt. Sjukvården är stadd i fortlöpande utveckling. Nya organisationsformer, nya behandlingsnormer, nya säkerhetsföreskrifter utreds och föreslås undan för undan i en takt och ofta med sådana omfattande följdverkningar att om sjukvårdshuvudmännen accepterar dem som norm kan det ta år och decennier innan de blir en praktisk realitet inom alla sjukvårdsområden. 1 den mån sådana förändringar påverkar läkarkompetens och läkartjänststruktur är det av oerhört stor vikt att sådana förändringar icke företas förrän de praktiska förutsättningarna finns. Jag vill belysa problemet med ett praktiskt exempel från dagsdebatten. har i en av sina utredningsserier på olika grunder krävt en centralisering av all förlossningsvård i riket till i stort sett ett kvalificerat sjukhus per sjukvårdsområde. Därutöver har och i remissvar på sjukvårdshuvudmäns sjukvårdsplaner med långsiktig målhorisont uttryckt sin förvåning över att planerna innehåller någon eller några mindre förlossningsanstalter trots de centrala direktiven. I princip skulle det nu anförda kunna betraktas för vad det är, en diskussion där utbyte av erfarenheter och brytande av åsikter skall kunna föra sjukvårdsutvecklingen framåt och ur vilken sjukvårdshuvudmännen, som har det politiska ansvaret för sina väljare, skall kunna hämta erforderliga kunskaper och erfarenheter för sin planering. Men med de styrinstrument som erhållit i läkartjänstkonstruktioner och specialistbestämmelser kan den kommunala självbestämmanderätten helt sättas ur spel. I det här anförda exemplet om förlossningsvården vill jag påtala det faktum att genom gällande specialistbestämmelser och läkartjänstkonstruktionen genomför den aviserade centraliseringen på ett enkelt sätt. Det finns helt enkelt ingen möjlighet att randutbilda allmänkirurger i förlossningskonst för tjänstgöring vid mindre förlossningsanstalter förlagda till normallasarett lika litet som det finns möjligheter att fortsättningsvis förse sådana lasarett med allroundutbildade kirurger. Jag har icke avsett att här ifrågasätta den medicinska målsättningen men jag har velat med det anförda exemplet påvisa att administrativa beslut kan förhindra ofrånkomlig och nödvändig praktisk verksamhet eller påskynda en utveckling innan praktiska möjligheter finns till omställning eller tid givits att helt överväga alla praktiska konsekvenser, vilket t. ex. förekommit beträffande förlossningsvårdens organisation i . De av mig påtalade problemkomplexen om läkarutbildning och läkartjänsters anpassning till förefintlig praktisk sjukvårdsverksamhet synes mig tillräckligt allvarliga för att kräva en utredning syftande till större flexibilitet och större elasticitet när det gäller möjligheter för läkare att utöver föreskriven tjänstgöring för specialistkompetens genom randutbildning göra sig fullt kompetent att med slutansvar verka på en avsedd läkartjänst. I en sådan utredning bör även beaktas de förändringar i läkartjänststruktur som eventuellt kan bli följden. förslag till principprogram för hälso- och sjukvården inför 1980-talet synes även styrka behovet av en sådan utredning då där bl. a. presenteras en distriktsläkare med allmänläkarkompetens av större bredd än vad som finns möjligheter att erhålla. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos Kungl. Maj:t anhåller om utredning och förslag syftande till större flexibilitet och större elasticitet när det gäller möjligheter för läkare att utöver föreskriven tjänstgöring för specialistkompetens genom randutbildning göra sig fullt kompetent att med slutansvar verka på avsedd läkartjänst. GOTAB 74 5764 S 1974