mot · FX021694 · 1974-04-05 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1974:28 angående den statliga kulturpolitiken Maj:t har i proposition nr 28 till årets riksdag framlagt förslag till mål och riktlinjer för den statliga kulturpolitiken. Propositionen framstår som ett utomordentligt väsentligt dokument för kulturlivets framtida utveckling i vårt land. Kulturpolitiken skall, enligt propositionen, ses som en integrerad del i statens samlade politiska insatser. Den skall liksom det politiska arbetet i övrigt syfta till att skapa ett samhälle präglat av jämlikhet, solidaritet och gemenskap mellan människor och med verkliga möjligheter för alla att leva ett rikare liv. Propositionen behandlar också samspelet och ansvarsfördelningen mellan stat, landsting, kommuner och organisationsliv på kulturlivets område. Av central betydelse i det sammanhanget är den klara och entydiga markeringen av folkrörelsernas och folkbildningsorganisationernas ställning och uppgifter i svenskt kulturliv. Det framhålles att ett av syftena med kulturpolitiken, nämligen att ge människor tillfälle till personlig utveckling och socialt engagemang, i hög grad kan uppnås i organisationsarbetet. Organisationerna har också större möjligheter än kulturinstitutionerna att nå de stora, kulturellt eftersatta grupperna i samhället. I propositionen betonas vidare att organisationerna måste få möjligheter att medverka i kulturlivet på sina egna villkor. De skall ha rätt att profilera verksamheten med hänsyn till den ideologiska förankringen och de aktuella arbetsuppgifterna. Vi ansluter oss till propositionens politiska innehåll och noterar med särskild tillfredsställelse den myndighetsförklaring av folkrörelser och organisationer som propositionen uttalar. De konkreta reformförslagen står emellertid inte i överensstämmelse med de i propositionen angivna målen och ambitionerna. Visserligen förutsättes att reformerna skall genomföras successivt och att de nu föreslagna åtgärderna endast skall betraktas som en inledning till detta uppbyggnadsskede, men insatserna är i flera fall så begränsade att de framstår som en bräcklig grund för det fortsatta reformarbetet. Detta gäller särskilt insatserna för organisationslivet. De bidragshöjningar som föreslås på detta område räcker i flertalet fall inte till för att återställa ursprungsvärdet i tidigare beslutade reformer. Detta är främst en följd av att principerna för bidragsgivningen till organisationslivet i jämförelse med kulturinstitutionernas anslagsvillkor är synnerligen ogynnsammma. Medan institutionerna automatiskt kompenseras för löne- och kostnadsstegringar, får organisationerna i allmänhet vänta på uppräkning av sina anslag. Det betyder att anslagen till organisationslivet alltid tenderar att släpa efter i den allmänna kostnadsutvecklingen och att de reformer som sätts in efter med oförändrade anslag ofta inte ens räcker till för att föra upp anslagen till deras ursprungliga reella värden. Om folkrörelser och organisationer skall kunna fylla de uppgifter i svenskt kulturliv som förutsättes i propositionen om den statliga kulturpolitiken måste bidragen till det folkrörelseburna kulturarbetet ges högsta prioritet i det fortsatta reformarbetet. Det är också nödvändigt att principerna för anslagsgivningen utformas så att organisationerna, på samma sätt som kulturinstitutionerna, fortlöpande kompenseras för löne- och kostnadsstegringar. Med hänvisning till vad vi anfört hemställes att hos Kungl. Maj:t begär att det folkrörelseburna kulturarbetet ges högsta prioritet i det fortsatta reformarbetet på kulturlivets område och att bidragen, på samma sätt som anslagen till kulturinstitutionerna, automatiskt anpassas efter kostnadsutvecklingen. GOTAB 74 7403 S 1974