mot · FX02188 · 1974-01-21 00:00:00 — av m. fl. angående de mindre och medelstora företagens avgifts- och uppgiftsskyldighet. I motionen lägger fram ett näringspolitiskt program för mindre och medelstora företag och begär att konsekvenserna för olika branscher och företagsgrupper av de ökade arbetsgivaravgifterna kartläggs företagsskatteberedningen ges i uppdrag att pröva arbetsgivaravgiftens utformning med hänsyn till konsekvenserna för mindre och/eller arbetsintensiva företag förslag om förenklad uppgiftsskyldighet för företag läggs fram för årets riksdag utredningen om företagens uppgiftsplikt ges i uppdrag att förutsättningslöst pröva frågan om ekonomisk kompensation till företag för uppgifts- och uppbördsskyldigheten. Mindre och medelstora företag i samhällsekonomin I en partimotion till föregående års riksdag sammanfattade sin grundläggande syn på de mindre och medelstora företagen på följande sätt: Det är en viktig näringspolitisk målsättning att bevara en stor och utvecklingskraftig sektor av mindre och medelstora företag. Detta kan endast ske om alla företag oavsett storlek och driftsform bereds likvärdiga arbetsmöjligheter och utvecklingschanser. Näringspolitiken får inte ensidigt inriktas på de större företagen och deras problem. Också den stora gruppen av utvecklingsbara mindre och medelstora företag måste ges möjlighet att leva vidare och uppkomsten av nya sådana företag stimuleras. Från sysselsättnings- och regional synpunkt är mindre och medelstora företag av central betydelse. I stora delar av landet är människors sysselsättningsmöjligheter och framtidsutsikter intimt förknippade med arbetsvillkoren för denna grupp av företag, och för många orter är de själva förutsättningen för att kunna leva vidare och utvecklas. Hälften av alla anställda inom näringslivet återfinns i mindre och medelstora företag. Den statliga näringspolitik, som förs gentemot dessa företag, berör därför ytterst möjligheterna att i skilda delar av landet bereda människor sysselsättning och drägliga arbetsvillkor. Utan en stor och utvecklings kraftig sektor av mindre och medelstora företag är en aktiv regionalpolitik knappast möjlig. Livskraftiga mindre och medelstora företag är nödvändiga också för att balansera den fortgående koncentrationsprocessen inom näringslivet. Därför är de senaste årens utveckling illavarslande. Sjunkande etableringsgrad samt ett ökat antal fusioner mellan å ena sidan storföretagen och en råd mindre och medelstora företag å den andra minskar förutsättningarna för en aktiv konkurrens. Vid sidan av en skärpt konkurrenslagstiftning är därför goda arbetsvillkor och utvecklingsmöjligheter för mindre och medelstora företag ett viktigt inslag i en medveten konkurrenspolitik. Mindre och medelstora företag behövs också som innovatörer, som en källa för nya produkter. Genom sin informella organisation och stora flexibilitet erbjuder de i många fall en gynnsam miljö för nyskapande. Denna utvecklingsmöjlighet inom mindre företag måste tas till vara. Som underleverantörer inom industrin är mindre och medelstora företag i det närmaste oumbärliga. Inom verkstadsindustrin t. ex. motsvarar underleveranserna 1/4 av det totala produktionsvärdet. Utan deras insatser skulle det knappast vara möjligt att ta till vara de stordriftsfördelar som kan föreligga. Mot denna bakgrund är det uppenbart att mindre och medelstora företag har en viktig roll att spela i samhällsekonomin nu och . Näringspolitiken bör präglas av detta förhållande. De mindre och medelstora företagen måste ges möjlighet att verka i en miljö och under villkor som gör det möjligt att ta till vara deras inneboende fördelar och stimulera till fortsatt utveckling. Det är en väsentlig förutsättning för ett differentierat näringsliv och en jämn sysselsättning över hela landet. Ett näringspolitiskt program för mindre och medelstora företag bör enligt mening omfatta såväl åtgärder för att skapa likartade arbetsvillkor för större och mindre företag som insatser för att åstadkomma en gynnsam och utvecklingsstimulerande miljö för mindre och medelstora företag. O Den ekonomiska politiken måste utformas så att företagens investeringsvilja stimuleras. Lönsamheten måste hållas uppe på en rimlig nivå och soliditeten i mindre företag förbättras. ° Trygghetsfonder bör inrättas för mindre och medelstora företag genom rätt till skattefria vinstavsättningar. De mindre företagen bör ges möjlighet att upprätta sådana fonder genom att avsätta en del av arbetsgivaravgiften. o En särskild bolagsform för mindre företag med begränsad personlig ekonomisk ansvarighet bör inrättas. O Uppgifts- och uppbördsskyldigheten för de mindre företagen måste lindras och frågan om ekonomisk kompensation lösas. O Konsekvenserna för de mindre företagen av övergången mot ökade arbetsgivaravgifter bör kartläggas och åtgärder vidtas för att motverka de negativa effekterna av denna utveckling på mindre och/eller arbetsintensiva företag. o Den faktiska sambeskattningen måste bort. Det är inte rimligt att man skall behöva byta företagsform bara för att få de lättnader i familjebeskattningen som andra får. o Familjeföretagens möjligheter att överleva generationsskiften måste förbättras och kapitalbeskattningen av sådana företag ges en företagsekonomiskt realistisk utformning. o Stimulansåtgärder av konjunkturpolitisk eller annan art måste utformas så att också de mindre företagen kan dra nytta av dem, t. ex. som en kombination av avdrag och bidrag. o Kapitalförsörjningen för mindre och medelstora företag måste tryggas. Medel ur AP-fonderna bör i ökad utsträckning ställas till dessa företags förfogande, bl. a. via banker och mellanhandsinstitut. Utlåningsmöjligheterna för företagarföreningarna bör vidgas. Samordningen av kreditstödet till mindre och medelstora företag måste förbättras. o Företagarföreningarna bör tillföras ytterligare resurser och utvecklas till regionala serviceorgan som kan erbjuda de mindre och medelstora företagen ett brett register av tjänster. o Förmågan till nyskapande i mindre företag bör tas till vara och produktutvecklingen stödjas och stimuleras. Företagarföreningarna bör ges möjlighet att lämna enskilda och företag produktutvecklingslån eller kreditgarantier. Många och berättigade krav ställs på företagen. De skall bereda sysselsättning åt fler genom nya satsningar och investeringar. De skall ge trygghet åt de anställda och erbjuda en god arbetsmiljö. De skall betala goda löner etc. En förutsättning för att de skall kunna uppfylla kraven är att lönsamheten ligger på en rimlig nivå. I program fastslås: En nödvändig förutsättning för trygghet i arbetet och tillräckliga investeringar är att lönsamheten inom näringslivet hålls uppe på en godtagbar nivå och att företagens soliditet tryggas. Genom ökat sparande inom företagen kan dessa lättare stå emot konjunkturkriser varvid även deras investeringsvilja stimuleras. I kombination med en rad näringspolitiska åtgärder är låg lönsamhet en bidragande orsak till låg investeringsvilja, stark inriktning på s. k. defensiva investeringar och minskade nyetableringar bland mindre och medelstora företag. Det kommer till uttryck i bl. a. metallmanufakturutredningens betänkande (SOU 1973:29), där det heter att den låga lönsamhetsnivån för många av branschens företag är ägnad att inge oro. En allmän lönsamhetsförbättring skulle göra branschen bättre att genomföra de omställningar som är nödvändiga för att bygga upp företagens konkurrenskraft. Enligt utredningens bedömningar är antalet anställda i företag med alltför låg lönsamhet ca 15 000, vilket är 1/5 av samtliga anställda inom branschen. För att nya jobb skall växa fram och nya företag etableras fordras därför en ekonomisk politik och en näringspolitik som utgår från att det skall löna sig att arbeta för såväl enskilda som företag och att enskild företagsamhet har en viktig roll att spela även i fortsättningen. har särskilt de mindre företagen befunnit sig i en pressad situation. De näringspolitiska insatserna har i hög grad gjorts utifrån de större företagens behov och förutsättningar, medan väsentliga problem för de mindre företagen t. ex. i vad gäller beskattning och kapitalförsörjning inte beaktats tillräckligt. Den rika flora av mellanhandsinstitut och bidragsformer, som tillskapats , förändrar inte nämnvärt bilden. Till den pressade situationen för de mindre företagen har bidragit att en lång rad åtgärder ofta utanför den gängse näringspolitiska ramen drabbat de mindre företagen hårdare än de större. Det rör sig ofta om åtgärder, vilkas primära syfte inte är av näringspolitisk art men som ändå har påtagliga näringspolitiska effekter. Övergången mot ökade arbetsgivaravgifter av olika slag är ett exempel. För ett litet företag med pressade marginaler och begränsade rationaliseringsmöjligheter är en skatt på arbetskraften, särskilt om den höjs med jämna mellanrum, tyngre att bära än för ett stort högmekaniserat företag. Ett annat exempel är den uppgifts- och uppbördsskyldighet, som håller på att växa många småföretagare över huvudet. Från många håll ställs krav på företagen att utan ersättning lämna uppgifter av olika slag. Många av dessa uppgifter behövs självfallet, men företagens möjligheter att ta fram dem och kostnaderna för detta måste beaktas i större utsträckning. De hårda kreditrestriktionerna 1970 verkade också klart till de mindre företagens nackdel. Det var de som fick bära den tunga bördan, medan de stora företagen hävdade sig väl i konkurrensen om begränsade krediter. De konjunkturstimulerande åtgärderna har delvis haft samma effekt. Avdragsmöjligheterna har som bl. a. undersökningar visat framför allt kunnat utnyttjas av de större företagen med god lönsamhet. På samma sätt förhåller det sig med det forskningsavdrag för industriföretag, som fattade beslut om . har en utveckling ägt rum mot ökad företagsbeskattning genom arbetsgivaravgifter av olika slag. Denna utveckling har uppenbarligen haft påtagliga strukturella och näringspolitiska konsekvenser. Som redan påpekats skiljer sig effekterna av en skatt på arbetskraften från bransch till bransch och från företagstyp till företagstyp. I särskilt hög grad har utvecklingen varit till nackdel för arbetsintensiva företag och för företag inom servicesektorn, medan den i motsvarande mån relativt sett varit till fördel för kapitalintensiva företag. De båda förra grupperna, vilka ofta sammanfaller, består dessutom till stor del av mindre företag. Deras möjligheter att möta ökade arbetsgivaravgifter med rationaliseringar är starkt begränsade. Inte heller har de några större möjligheter att kompensera sig genom höjda priser. Resultatet av omläggningen mot ett ökat inslag av arbetsgivaravgifter har därför blivit att kapitalintensiv industri relativt sett gynnats på bekostnad av arbetskraftsintensiv. En sådan effekt kan vara eftersträvansvärd i ett läge med betydande brist på arbetskraft men knappast i en situation med stora sysselsättningsproblem. Med en pågående snabb utslagning av mindre företag är det inte heller rimligt att förstärka denna utveckling genom en företagsbeskattning som särskilt drabbat de mindre företagen. En tredje aspekt är att höga avgifter på arbetskraften stimulerar företagen att gå över till mer energikrävande produktionsmetoder. Med successiva höjningar av allmänna arbetsgivaravgiften den har fyrdubblats och införandet av nya avgifter blir naturligtvis de snedvridande effekterna särskilt påtagliga. Övergången mot ökade arbetsgivaravgifter har skett utan någon närmare kartläggning eller bedömning av hur en sådan utveckling påverkar olika branscher och företagstyper. Den har också i hög grad ägt rum över huvudet på den sittande företagsskatteberedningen, i vars uppdrag bl. a. ingår att pröva arbetsgivaravgifternas roll i företagsbeskattningen. Mot den bakgrunden är det angeläget att konsekvenserna för olika branscher och företagstyper av ett ökat inslag av arbetsgivaravgifter i företagsbeskattningen klarläggs. På grundval av en sådan kartläggning bör företagsskatteberedningen ges ett direkt uppdrag att pröva arbetsgivaravgiftens utformning med hänsyn till konsekvenserna för mindre och/eller arbetsintensiva företag. En sådan prövning måste naturligtvis omfatta hela avvägningen mellan olika former för företagsbeskattning, men också frågan om differentierade arbetsgivaravgifter eller en annorlund konstruktion av avgifterna så att uttaget sker på grundval av omsättningen eller förädlingsvärdet måste prövas. Prövningen bör ske i anslutning till den samlade bedömning av avvägningen mellan skatt på olika produktionsfaktorer som begär i särskild motion. Förenklad uppgiftsskyldighet m. m. Kraven på företagen att lämna uppgifter för olika ändamål och medverka i uppbörden av t. ex. mervärdeskatt och reklamskatt har nått sådan omfattning att det är befogat att tala om blankettraseri. Det är därför inte förvånande att många företagare upplever kravet att lämna uppgifter till olika kommunala och statliga myndigheter som en växande börda. Alltmer tid måste läggas ner på att ta fram och sammanställa dessa uppgifter. Med nuvarande omfattning drabbar uppgiftsskyldigheten hårdast de mindre företagen med enkel bokföringsorganisation. För att ta fram önskade uppgifter fordras ofta extraarbete, för vilket man inte har råd att avdela eller anställa särskild personal. I stället får företagaren och hans familj avsätta en del av fritiden för ändamålet eller låta andra för företaget väsentligare uppgifter stå tillbaka. Frågan om företagens uppgifts- och uppbördsskyldighet har behandlats av vid upprepade tillfällen. 1965 konstaterade att skyldigheten att lämna en rad uppgifter till olika myndigheter medför vissa besvärligheter inte minst för de mindre företagen och att frågan därför borde bli föremål för översyn. Det dröjde innan regeringen hörsammade begäran och tillsatte utredningen om företagens uppgiftsskyldighet. Trots att utredningen nu arbetat och hållit ett stort antal sammanträden har några konkreta förslag för att lindra uppgiftsbördan för de mindre företagen ännu inte lagts fram. Det är enligt vår mening ett orimligt förhållande. Ett så förhållandevis avgränsat problem som det här rör sig om borde ha kunnat lösas som förflutit sedan begärde en översyn. I denna del måste därför utredningsarbetet bringas till ett snabbt slut och ett förslag om förenklad uppgiftsskyldighet läggas fram för årets riksdag. Enligt direktiven är utredningen förhindrad att ta upp den väsentliga frågan om ersättning för uppgifts- och uppbördsskyldigheten. En sådan begränsning av utredningsuppdraget är enligt vår mening felaktig, särskilt som möjligheterna att åstadkomma en rimlig balans mellan myndigheternas behov av uppgifter och företagens kostnader för att ta fram dem till en del sammanhänger med ersättningsfrågan. Med nuvarande ordning görs knappast en korrekt avvägning mellan nytta och kostnader. Myndigheterna har i princip endast sina egna kostnader att ta hänsyn till och behöver inte väga in företagens kostnader för att ta fram uppgifterna. Ett ersättningssystem skulle därför framtvinga en bättre avvägning mellan kostnaderna för att begära in uppgifterna och nyttan av dem. Utredningen om företagens uppgiftsskyldighet bör därför få tilläggsdirektiv att pröva frågan om ekonomisk kompensation till företagen för uppgifts- och uppbördsskyldigheten. I en gemensam motion från och begärs att investeringsbidrag skall användas som komplement till skatteavdrag för att stimulera företagens investeringar. Med hänvisning till det anförda hemställer vi att hos Kungl. Maj :t begär A. att konsekvenserna för olika branscher och företagsgrupper av de ökade arbetsgivaravgifterna kartläggs, B. att företagsskatteberedningen ges i uppdrag att pröva arbetsgivaravgiftens utformning med hänsyn till konsekvenserna för mindre och/eller arbetsintensiva företag, C. att förslag om förenklad uppgiftsskyldighet för företag föreläggs årets riksdag, D. att utredningen om företagens uppgiftsplikt ges i uppdrag att förutsättningslöst pröva frågan om ekonomisk kompensation till företag för uppgifts- och uppbördsskyldigheten. () () /ENKEL (fp) ()