mot · FX021915 · 1974-11-07 00:00:00 — av herrar och Hovhammar i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1974:150 angående riktlinjer för bostadspolitiken m. m. En målsättning för det framtida bostadsbeståndet är att detta skall tillgodose krav på utrymme och komfort i själva lägenheterna samt krav på yttre förhållanden och service. För att detta skall ske måste en del av det nuvarande fastighetsbeståndet saneras. Det omoderna och halvmoderna bostadsbeståndet kan beräknas omfatta ca 550 000 lägenheter. Dagens ägare till detta bostadsbestånd har i viss mån inte kompetens och är i vissa fall ej heller villiga att själva administrera och ombesörja en ombyggnad. För att kunna bibehålla och rent av öka takten på ombyggnadsmarknaden borde andra intressenter än dagens ägare få komma in i saneringsverksamheten. För de mindre och medelstora byggföretagen utgör saneringsverksamheten, grovt uppskattat, av omsättningen för vissa företag. Hos dessa företag finns både kompetens och vilja att fortsätta denna verksamhet. Genom det i propositionen 1974:150 upptagna markvillkoret kommer denna möjlighet att försvinna. Markvillkoret i saneringssammanhang kommer nämligen att framtvinga en försäljning av de flesta saneringsfastigheter till kommunen. Detta leder till att basen rycks undan för de flesta mindre och medelstora byggfirmorna. Denna systematiska utslagning av de mindre och medelstora företagen bör inte tolereras. Därför bör sanering av fastigheter undantagas från markvillkoret. Vid ombyggnad av flerfamiljshus får, enligt gällande praxis och formuleringar i propositionen, fastighetens ingångsvärde icke inräknas i låneunderlaget. Detta leder till oegentligheter på bostadsmarknaden. Kommunen köper upp saneringsfastigheter och överlåter sedan dessa mot en icke marknadsmässig tomträttsgäld till kommunala bostadsföretag. De kommunala bostadsföretagen slipper därmed sätta in ett större eget kapital vilket annars skulle behövt förräntas. Detta betyder att enskilda fastighetsägare eller enskilda förvaltningsbolag som vill bygga om och modernisera är tvungna att ta ut betydligt högre hyror än de kommunala bostadsföretagen. Tämligen blir situationen därför ohållbar för enskilda fastighetsägare och enskilda förvaltningsbolag. Denna slutsats stärks också av den regel som intagits i prop. 1974:150 § 48 andra stycket jordabalken och som innebär att vid prövning av fordrad hyra skall främst beaktas hyran för lägenheter i hus som förvaltas av allmännyttigt företag. Vad som är noterbart i detta sam manhang arden förutvarande grundregeln för bruksvärdesprövningen kvarstår. Det förefaller uppenbart att de grundregler för bruksvärdesprövningen som sålunda upptagits svårligen kan förenas med den föreslagna regeln i § 48 andra stycket. Risken för kollision är så mycket större om kommunerna, såsom nu sker, i allt större utsträckning lämnar direkta subventioner till de kommunala företagen. Subventioner har i praktiken givits i många olika former. Ett exempel är att ett kommunalt bostadsföretag håller en sådan hyressättning att medel till reparation och underhåll inte täcks in, att framställning sedan måste göras till kommunen om stöd och att kommunen däreftertillskjuterde medel som krävs föratt lägenheterna och fastigheten skall sättas i godtagbart skick. Helt klart är att sådana åtgärder förrycker prisbildningen. Kommunerna kan på detta sätt skapa en konstlad hyresnivå, exexempelvis inom ett område i en kommun. Därför bör det klart sägas ifrån i lagtext eller motiv att en genom kommunala subventioner åstadkommen hyresnivå inte bör bedömas såsom utgörande något riktmärkevid bruksvärdesprövningen. På vederbörande utskott torde få ankomma att utarbeta erforderlig författningstext. Med hänvisning till det anförda hemställer vi a) att det i propositionen 1974:150 föreslagna markvillkoret icke skall gälla för saneringsfastigheter som förvärvats efter 1/11 1974, b) att markvillkoret ej heller skall gälla vid ombyggnad eller förbättring av fastigheter, c) att vid ombyggnad av flerfamiljshus ett rimligt ingångsvärde får inräknas i låneunderlaget, d) att i § 48 jordabalken klart uttrycks att en genom kommunala subventioner åstadkommen hyresnivå icke skall bedömas såsom utgörande något riktmärke vid bruksvärdeprövningen vid fordrad hyra.