mot · FX021767 · 1974-04-16 00:00:00 — i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1974:81 med förslag till ändrad lagstiftning om rätt att döda annans hund, m. m. 1 propositionen 1974:81 föreslås ändringar i lagen 1938:274, lagen 1943:459 jämte smärre ändringar i rennäringslagen och i lagen 1944:219 om djurskydd i syfte att ändra ansvarsfördelningen mellan myndigheter, hundägare och markägare/jakträttsinnehavare. Härvid föreslås markägares/jakträttsinnehavares möjligheter att avliva annans hund som skadar vilt eller ofredar tamdjur bli inskränkta. Vidare föreslås allmän anmälningsskyldighet till polismyndighet då lösdrivande hund som ofredar ej låter sig fångas in. Likaså föreslås sådan ändring av reglerna för avlivning av bitsk hund att yttrande från veterinär erfordras innan avlivning verkställes. Enligt min uppfattning tillgodoser den föreslagna lagstiftningen på ett bättre sätt än nu gällande lag såväl allmänna djurskyddssynpunkter som enskilda hundägarintressen. rådande förhållanden är mindre tillfredsställande även om direkta konfrontationer mellan hundägare och markägare/jakträttsinnehavare torde vara relativt sällsynta. Dock är det tyvärr vanligt att, då konfrontationer uppstår, dessa leder till bråk, osämja och svårbedömbara rättsfall när hund dödas enligt nu gällande bestämmelser. En avvägning mellan vilt vårdsintresset, sett från såväl djurskyddssynpunkt som ekonomisk synpunkt, och hundägares och markägares/jakträttsinnehavares synpunkt är ytterst angelägen att åstadkomma. Enligt min uppfattning bör i detta sammanhang samerna inte ha någon särställning; ett oavvisligt krav är likhet inför lagen så långt inte synnerliga skäl motiverar särskilda bestämmelser. Jag har inledningsvis påpekat att propositionens förslag är en förbättring mot nu gällande lag. Dock ifrågasätter jag huruvida den praktiska tillämpningen av det nya förslaget i realiteten kommer att verka. Det finns skäl att antaga att då anmälan inkommer från markägare/jaktsrättsinnehavare och till polismyndigheten rörande lösdrivande hund detta ärende dels inte i flertalet fall kan prioriteras på sådant sätt att omedelbar handläggning är möjlig, dels att polismyndigheten endast undantagsvis torde uppdraga åt anmälaren att verkställa avlivningen. Otvivelaktigt ökar anmälningsskyldigheten å ena sidan hundägarens trygghet för att hund av misstag, illvilja etc. inte avlivas utan myndighets ingripande, men å andra sidan ökar den lösdrivande hundens möjlighet att under längre tidsrymd anställa skada på det vilda. I detta sammanhang bör påpekas att problemet med lösdrivande hundar tenderar att öka i takt med ökad hundhållning inte minst i vad gäller sällskapshundar i kombination med mindre nogräknad eller kunskapsmässigt mindre väl underbyggd hundvård. Samma skäl kan åberopas i vad gäller ökad tidsåtgång mellan anmälan och verkställighet, då bitsk hund skall avlivas först efter veterinärs utlåtande. Emellertid torde nödvärnsrätten kunna åberopas om ett ingripande är nödvändigt i en aktuell situation, varför propositionens förslag till ny lagstiftning i detta avseende synes mera väl underbyggt. Enligt min uppfattning bör ytterligare utredning och prövning av den lagstiftning som propositionen föreslår i vad avser polismyndighetens tidsåtgång vid handläggning av anmälningar rörande lösdrivande hundar göras innan ett lagförslag antages. Härvid bör prövas om det inte är möjligt att mycket nära ansluta till nu gällande lag, vilken ger markägare/jakträttsinnehavare möjlighet att under vissa förutsättningar avliva lösdrivande hund. Dock bör detta ske på sådant sätt att markägaren/jakträttsinnehavaren ålägges hela bevisbördan för att eventuell avlivning varit det enda möjliga handlingssättet. Jag menar att den laga påföljd som i annat fall bör inträda i sig själv har en så stark avskräckande eller hindrande verkan att avlivning genom misstag eller illvilja kraftigt begränsas. Med stöd av det anförda hemställs att beslutar att med avslag på propositionen 1974:81 hos Kungl. Maj:t anhålla om skyndsam utredning rörande dels polismyndighetens handläggning av anmälningar om lösdrivande hund, dels renägares rätt att döda annans hund i enlighet med vad i motionen anförts. GOTAB 74 7459 S 1974