mot · FX021028 · 1974-01-25 00:00:00 — av m. fl. Under det senast förflutna årtiondet har det svenska utbildningsväsendet i grunden förändrats. Den nioåriga har införts och reviderats. Den integrerade gymnasieskolan har kommit till. Vuxenutbildningen har fått en fastare struktur. Lärarutbildningen har reformerats, och den ämnesteoretiska utbildningen vid universitet och högskolor har fått en ny organisation. Omdaningen av utbildningsväsendet fortsätter. Nya reformer är att vänta, exempelvis i fråga om den eftergymnasiala utbildningen och skolans inre arbete. Ett genomgående drag i moderata samlingspartiets utbildningspolitik är kravet på kvalitet i all undervisning. Kvalitetskravet växer i takt med samhällsutvecklingen, som ställer ständigt nya fordringar på ungdomen vid utträdet i arbetslivet. Den kvantitativa expansionen av utbildningen får icke inverka menligt på undervisningens kvalitet. I skollagen fastslås att det ingår i skolans uppgifter att bibringa eleverna kunskaper. Detta ingår som ett led i strävan att nå målet ett främjande av elevernas utveckling till harmoniska människor och till dugliga och ansvarskännande samhällsmedlemmar. Skolan skall ge eleverna de kunskaper och färdigheter och den fostran i olika hänseenden som kommer att krävas av dem på arbetsmarknaden eller vid fortsatta studier. En rad vittnesmål har visat att skolan misslyckats med att upprätthålla en acceptabel standard på kunskapsresultaten. Särskilt allvarlig har situationen blivit när det gäller kommunikationsämnena främmande språk, svenska och matematik. Med kvalitet i undervisningen menar vi bl. a. att varje elev skall ges den undervisning som är anpassad efter hans förmåga och intressen utan att avkall ges på goda basfärdigheter i framför allt kommunikationsämnena. Skolans arbetsmiljö är av avgörande betydelse för undevisningens kvalitet. Skolenheternas storlek, liksom sammansättningen och storleken av elevgrupperna, spelar därvidlag en synnerligen viktig roll. Ett välutformat betygssystem ger ett mått på hur eleverna tillgodogjort sig undervisningen och utgör därigenom en kvalitetsgaranti. Tillgången på välutbildade och skickliga lärare är ett viktigt kvalitetskrav. För att bedöma undervisningens kvalitativa värde är det nödvändigt att beslutade skolreformer följs upp genom en kontinuerlig och omsorgsfull undersökning av hur skolan lyckas med att förverkliga sina mål. Resultaten av en sådan undersökning bör alltid redovisas offentligt, så att en på sakmaterial grundad bedömning kan ske av i vilken grad samhällets ekonomiska satsningar på utbildningsväsendet givit avsedd effekt. Redovisning bör också lämnas i vad avser utvecklingen av elevernas fysiska fostran. Orsakerna till den oroande kunskapssituationen återfinns i första hand i . Dess organisation och inre arbetsförhållanden har lett till att allt fler elever gått vidare till gymnasieskolan eller ut i arbetslivet med allt mindre kunskaper. Vi kan inte acceptera uppfattningen att det inte går att ställa upp en viss kunskaps- och färdighetsstandard som slutmål för skolan. Ett motsatsförhållande har ibland konstruerats mellan kunskaper och fostran till allsidig utveckling. Vi bestrider att det existerar ett sådant motsatsförhållande. Kunskaper och färdigheter utgör faktorer för självständigt tänkande och skapande och ger innehåll i begreppet allmänbildning. Kravet på en grundläggande allmänbildning förutsätter att man uppställer en viss kunskapsstandard som slutmål. I matematik, svenska och engelska måste man kräva minimifärdigheter av varje elev på varje nivå. För att praktiskt åstadkomma detta krävs en ökad flexibilitet i läroplanerna. Förmågan att tillgodogöra sig skolans undervisning varierar från elev till elev. En av skolans mest angelägna uppgifter är att så långt möjligt ta hänsyn till detta, vilket betyder att skolan skall beakta varje elevs olikartade förutsättningar och med utgångspunkt häri söka bredda och fördjupa elevens arbetsresultat. Det ingår i skolans uppgifter att för eleven klargöra målen för utbildningen. Misslyckas man med detta, kommer undervisningen att framstå som mer eller mindre utan värde. Det ändrade tillvalssystemet och avskaffandet av de praktiska linjerna i högstadiets sista årskurs har för många elever medfört stigande ovilja mot skolarbetet som helhet. Överteoretiseringen hämmar skolväsendets utveckling mot en utbildning för alla. Detta problem går inte att lösa genom att allmänt tillföra utbildningen praktiska inslag. Dessa praktiska inslag måste ha lika preciserade mål som de teoretiska studierna för att den studerande skall finna dem meningsfulla. Moderata samlingspartiet kräver därför att de praktiska tillvalsämnena skall öka i antal och att deras timantal utökas. För dem som önskar börja högre teoretiska studier bör förbättrade möjligheter till komplettering erbjudas. målsättningar för de praktiska utbildningsvägarna motverkar den status som förknippats med teoretisk utbildning och därigenom orsakat obalans inom skolväsendet och på arbetsmarknaden. De nuvarande stora undervisningsgrupperna har menligt påverkat undervisningskvaliteten och den sociala fostran. Den viktiga kontakten mellan läraren och den enskilde eleven förloras, vilket omöjliggör individualiserad undervisning. Särskilt de bästa och de svagaste eleverna missgynnas. Den lokala skolledningen bör ges möjlighet att variera gruppstorleken. Erfarenheten visar att en minskning av vissa klassers storlek leder till en minskning av utgifterna för specialundervisning och elevvård. Friställda lärare bör utnyttjas. Ökad lärartäthet ökar möjligheten till individuell undervisning. Detta stöter ej på de odelbarhetseffekter som en sänkning av elevantalet kan skapa och kan snabbt börja tillämpas i pratiken med omedelbara resultat. Till oron och vantrivseln i skolan har också avskaffandet av klassrummen bidragit. Dessa har på högstadiet ersatts av ämnesrum, mellan vilka eleverna ambulerar. Skolmedicinsk expertis har påpekat det olämpliga i att tvinga skolbarn att bära med sig sina skolböcker. Dessutom berövar detta system eleverna den hemkänsla som ett eget klassrum ger. På sina håll har klassrummen ersatts med stora studiesalar, där ofta mer än hundra elever arbetar i olika grupper och med olika lärare. Erfarenheterna av detta s. k. samskapssystem är ytterst omdiskuterade. Det är enligt vår mening nödvändigt att eftersträva en återgång till klassrumssystemet i hela . Undantag måste givetvis göras för laborativa ämnen och gymnastik. Detta innebär att man bör pröva möjligheten att införa klassrumssystemet i äldre skolor. Ett klart samband råder mellan å ena sidan skolornas storlek och å andra sidan trivsel, ordning och effektivitet. Den lilla skolan ger fördelar i form av dagligt umgänge mellan elever i skilda åldrar. I de stora skolorna ökar elevernas anonymitetskänsla och minskar skolans övervakningsmöjligheter. Detta leder till en snabb förslitning av lokaler och material och till ett socialt försämrat beteendemönster. I och med den nya läroplanen, Lgr 69, avskaffades det stora urvalet utbildningslinjer, vilket har minskat kravet på stora skolenheter. Trots detta planeras alltjämt s. k. mastodontskolor. Vi finner att erfarenheterna av stora skolor är så negativa att ett stopp för fortsatt planering av mastodontskolor är ett oeftergivligt krav. I såväl glesbygd som tätort leder nedläggning av mindre skolenheter i de flesta fall till längre resvägar för eleverna och en försämring av deras arbetsmiljö. Skiftningarna i elevernas prestationsförmåga och studieinriktning ställer höga krav på skolan för att varje elev skall uppleva sin situation som tillfredsställande. Lgr 69 rekommenderar den nivågruppering som moderata samlingspartiet förordat. Särskilt i de s. k. färdighetsämnena krävs en långt gående individualisering med hjälp av kvalificerade hjälpmedel. För att denna skall fungera på ett tillfredsställande sätt krävs nya satsningar på läromedelsområdet liksom på det organisatoriska och personella planet. För att uppnå flexibilitet i undervisningsgrupperingen bör varje elevs prestationer i ämnet vara avgörande för placeringen. Denna bör fortlöpande omprövas. Lgr 69 har ett mycket ambitiöst innehåll. Verkligheten har dock visat hur svårt det är för skolan att inom nuvarande ramar nå alla de mål som läroplanen uppställt för verksamheten. Ett rimligt krav är därför att planerna tillåts bli flexibla, så att en kontinuerlig anpassning blir möjlig med avseende på det mest angelägna målet, nämligen kunskapsinhämtandet. Större överensstämmelse måste uppnås mellan de mål som ställs upp och vad som är genomförbart. Särskilda svårigheter har uppstått i mellanstadium, där alltför många moment skall behandlas på ett begränsat schema. Det är nödvändigt att genom modifieringar av läroplanen ge bättre förutsättningar för att färdighetsträningen i kommunikationsämnena matematik, svenska och engelska skall kunna upprätthållas och baskunskaper garanteras. Det relativa betygssystemet har utgått från principer, som visat sig omöjliga att tillämpa i praktiken. Föreställningen att den enskilde elevens prestationer skulle på ett rättvist sätt kunna ställas i relation till övriga elevers prestationer har visat sig vara en fiktion. Moderata samlingspartiet har konsekvent motsatt sig det relativa betygssystemet. Partiet har hävdat att betygssättningen skall ske med utgångspunkt från klart definierade kursfordringar. Vi har också hävdat att betyg måste finnas, då de fyller viktiga funktioner när det gäller information till eleven och om eleven. Vi hälsar därför med tillfredsställelse att i direktiven för den tillsatta betygsutredningen klart utsägs dels att betyg skall finnas, dels att utredningen skall framlägga förslag om kursrelaterade betyg. Vi vill emellertid starkt understryka kravet på att utredningen arbetar skyndsamt, så att senast kan ta ställning till ett nytt och rättvist betygssystem. De teoretiska linjerna på gymnasieskolan är inte yrkesförberedande utan direkt anpassade för att ge en god grund för fortsatta studier. Av denna anledning är det viktigt att en viss minimikvalitet garanteras. Utan fasta baskunskaper klarar eleverna ej den fortsatta utbildningen vid universitet och högskolor. Målrelaterade betyg skall finnas på gymnasiet av samma självklara skäl som i . Det breda linjeutbudet i gymnasieskolan får ej innebära att några linjer blir s. k. återvändsgränder. Ett led i lösningen utgör tillkomsten av en yrkesteknisk högskola, där en påbyggnad av de praktiskt orienterade linjerna kan ske. har skolmiljön inte utgjort något problem i gymnasiet. En försämring har därvidlag skett, och denna fråga tilldrar sig ett allt större intresse, då en mängd av problem nu börjat återfinnas i gymnasiet. Ett uttryck för den allvarliga situationen kan spåras i en stor frekvens studieavbrott. Detta kan bl. a. bero på de hårda restriktioner som omöjliggör för en elev att gå om en årskurs då studieresultaten är dåliga. Ofta är det psykologiska eller taktiska faktorer som styr avbrotten, t. ex. missnöje hos elever som har hänvisats till annan studielinje än den de i första hand sökt till eller olämpliga konstruktioner av kompetensbestämmelser och intagningsregler. Studieavbrotten är inte bara socialt negativa utan innebär också ett slöseri med resurser. En utredning i kommun visade att den årliga förlusten i form av outnyttjade resurser där uppgick till . Motsvarande förhållanden torde råda i andra kommuner. En bredare undervisning är därför motiverad. För att förbättra skolmiljön föreslår vi att principen om bindande maximi- och delningstal, som gäller för klasser, bör tillämpas också i gymnasieskolan, där endast rekommendationer finns. Dessa rekommendationer har bevisligen i enstaka fall överskridits betänkligt. Även vad som tidigare i denna motion sagts om skolenheternas storlek i avsnittet om grundskola äger giltighet också för gymnasieskolan. Den förstärkning av studie- och yrkesvägledningen som föreslagits i årets statsverksproposition bör hälsas med tillfredsställelse, då den syftar till att ge eleverna grundläggande information i studievalet. Däremot kan lämpligheten av den praktiska utformningen ifrågasättas. Moderata samlingspartiet delar uppfattning att en i skolan fast anställd yrkesvalslärare skall handha studie- och yrkesvägledningen. Resultatet av den nu pågående försöksverksamheten med SYO-funktionärer bör därför redovisas. Samhällets principiella ansvar för allas utbildning motiverar ej ett skolmonopol. Statliga och kommunala bidrag till driften av grundskolor och gymnasieskolor bör därför göras oberoende av skolans huvudmannaskap. Skolor utanför det allmänna skolväsendet bör betraktas som ett värdefullt komplement, då de ofta verkat pådrivande i det pedagogiska utvecklingsarbetet och erbjudit eleverna en bättre skolmiljö än vad allmänna skolor förmått. Samma kvalitetskrav som hävdats i fråga om övrig utbildning skall också anläggas på högskoleutbildningen. Den kvantitativa utvecklingen får inte leda till att de kvalitativa målen eftersätts. Högskoleutbildningen bör i princip vara yrkesförberedande. Den skall ge de studerande goda kunskaper och färdigheter av betydelse för deras framtida yrkesverksamhet. Därvid måste nya studiebehov och krav från samhällets och näringslivets sida tillgodoses. Vidare måste högskoleutbildningen ha kontakt med forskningen. Sammankoppling av undervisning och forskning har av ålder varit de svenska universitetens kvalitativa särmärke och styrka. Den högre utbildningen vid universitet och högskolor står inför vissa omändringar. utbildningsutredning, U 68, har avgivit sitt huvudbetänkande, som är föremål för remissbehandling. U 68 har inte varit parlamentariskt sammansatt. I en motion till riksdag av herrar (), () och 'n (fp) hävdades att det av både principiella och praktiska skäl var olämpligt att en för samhället så viktig fråga bereddes utan att riksdagspartierna hade möjlighet att påverka utredningen och de förslag som skulle framläggas. Den parlamentariska referensgrupp som varit knuten till ämbetsmannautredningen U 68 har inget ansvar för de förslag som lagts fram. Vår preliminära bedömning av dessa förslag samt de synpunkter som framkommit under den hittillsvarande remissbehandlingen leder oss till slutsatsen att den fortsatta beredningen måste ske under reell parlamentarisk medverkan. Det vore enligt vår mening stötande om den återstående beredningen enbart skulle bestå i arbete inom och syfta till en proposition redan till hosten.. Vi föreslår därför att en parlamentarisk kommitté tillsätts med uppgift att på grundval av U 68 :s arbete och remissvaren framlägga förslag rörande den högre utbildningens framtida organisation, dimensionering och lokalisering. Utredningen avvisar spärrar som syftar till att garantera en kunskapsnivå hos de studerande utöver den genom behörighetsreglerna fastställ da, dvs. s. k. kvalitetsspärrar. Reglerna om allmän behörighet för antagning till högskolestudier fastställdes av vårriksdagen 1972, och den s. k. särskilda behörighet, som skall uttrycka de krav på särskilda förkunskaper som en linje inom högskoleutbildningen kan ställa, behandlas av en halvparlamentarisk kompetenskommitté, i vilken moderata samlingspartiet icke är representerat. U 68 har under hänvisning till denna kompetenskommitté ej lagt fram något förslag om hur reglerna för urvalet av studerande till högskoleutbildning skall utformas utan diskuterar endast ett urvalsförfarande enligt en schablonmässig poängberäkning, som tar hänsyn till såväl skolbetyg som arbetslivserfarenhet. Stor vikt måste därför läggas vid utformningen av de särskilda behörighetskrav som utgör den återstående kvalitetsgarantin. a. bör en generell lägsta betygsgräns sättas för de särskilda förkunskaperna. Kvotering mellan olika grupper av inträdessökande bör ske med s. k. SF-kvotering (mätning med studielämplighetsprov) och icke enligt proportionell metod. Utnyttjande av studielämplighetsprov också som individuellt urvalsinstrument bör prövas. Odefinierad och ospecificerad arbetslivserfarenhet bör inte få tillgodoräknas som förstahandsmerit. Arbetslivserfarenhet bör ha anknytning till den sökta utbildningen. Meritvärderingen vid urval till högre utbildning har efter hand förändrats i riktning mot större enhetlighet. Betygspoängen räknas sålunda som ett s. k. oviktat medelvärde vid antagningen till spärrad utbildning. Denna meritvärdering har fått den effekten att de studerande i vissa fall ägnar mindre uppmärksamhet än önskvärt åt de ämnen som är av vital betydelse för de fortsatta studierna, med ogynnsamma konsekvenser för högskolestudiernas effektivitet. Mycket talar för att man bör överväga om den enhetliga meritberäkningen verkligen är ändamålsenlig. Den har ogynnsamma styrningseffekter på valet av linje i gymnasieskolan på så sätt att man väljer den linje där man utan hänsyn till linjens utbildningsinnehåll och inriktning väntar sig att uppnå den högsta meritpoängen. Det syns därför väsentligt att urvalsgrunderna till olika utbildningsvägar i viss mån differentieras. Betygsmeritering och kompetensbestämmelser skall säkerställa att elev som påbörjar högre utbildning också har nödvändiga förutsättningar att framgångsrikt fullborda sina studier. Förstärkt studie- och yrkesvägledning Den kraftiga expansionen inom universitetssektorn har inte inriktats på näringslivets behov. Detta har lett till att arbetsmarknadsläget för de akademiskt utbildade snabbt förvärrats. Långsiktigt kräver arbetsmarknadsproblemen förändringar i universitetsutbildningens organisation, studiekursernas uppläggning, kombinationen av olika ämnen samt den totala dimensioneringen av den högre utbildningen. Vi har tidigare föreslagit hur problemen skall angripas på kort sikt för att underlätta de nyutexaminerades utträde på arbetsmarknaden. Studievägledningen spelar här en avgörande roll. måste genom kompletterande utbildning i större utsträckning beredas tillfälle att ägna sig också åt yrkesorientering. Den reform av studieordningen vid de filosofiska fakulteterna, PUKAS-reformen, som statsmakterna fattade beslut om , syftade till att ge de studerande en bättre förberedelse för arbetslivet. Reformen har blivit ett misslyckande, vilket beror på felaktig sammansättning av utbildningslinjerna i kombination med stelbenta och hårda administrativa styrningar. En omarbetning är nödvändig med beaktande av arbetsmarknadens föränderliga krav. Läraru t b ildn ingen Den viktiga roll som lärarna spelar i samhället kräver en högt kvalificerad utbildning. har en internationellt sett mycket kort utbildning av ämneslärare. När nuvarande ordning för lärarutbildning fastställdes av 1967 framförde moderata samlingspartiet att en ämnesteoretisk studietid av inte kunde anses tillräcklig för uppnående av fullgod kompetens för adjunktstjänst på gymnasiet, än mindre att två terminers studier i ett enskilt ämne skulle vara till fyllest. Vi krävde därför en studietid av för behörighet för tjänst på gymnasiestadiet, varigenom också den fördjupning i de gymnasiets läroämnen som motsvarades av två eller flera universitetsämnen skulle erhållas. vunna erfarenheter tyder på att partiets ståndpunkt var riktig. Starka skäl talar för att statsmakterna nu bör ta upp till förnyad prövning frågan om utbildningstidens längd för ämneslärare på gymnasieskolan och högstadium samt frågan om antal undervisningsämnen för dessa lärare. Det är av största vikt att lärarna regelbundet bereds tillfälle till fortbildning, så att en jämn och hög undervisningsstandard kan upprätthållas. Fortbildningen bör kunna äga rum under terminstid och med motsvarande nedskärning eller befrielse från undervisningsskyldigheten utbildningen pågår. De stora krav som ställs på ledarfunktionen i skolorna gör att en utbyggd skolledarutbildning är av mycket stor betydelse. Målet bör vara att en sådan utbildning kan anordnas för samtliga personer i arbetsledande funktioner inom skolväsendet. Med hänvisning till det anförda hemställes att hos Kungl. 1. anhåller om utredning och förslag rörande en förstärkning av de praktiska tillvalsämnena på ; 2. anhåller om åtgärder syftande till minskning av undervisnings 3. anhåller att vad i motionen anförts angående såväl skolenheternas storlek som nedläggning av mindre skolor kommer till beaktande vid det fortsatta planeringsarbetet; 4. anhåller om åtgärder syftande till mer realistiska läroplaner för i enlighet med de riktlinjer som angivits i denna motion; 5. uttalar att betygsutredningen bör arbeta så snabbt, att nästa års riksdag får ta ställning till ett nytt betygssystem; 6. anhåller om redovisning av den nu pågående försöksverksamheten med SYO-funktionärer; 7. anhåller om åtgärder, som tryggar enskilda skolors fortsatta existens och utvecklingsmöjligheter; 8. hemställer att en parlamentariskt sammansatt kommitté' tillsätts med uppdrag att handha den fortsatta beredningen av de frågor utbildningsutredning haft att behandla och att därvid framlägga förslag rörande den högre utbildningens framtida organisation, lokalisering och dimensionering; 9. anhåller att vad som i motionen anförts om reglerna för urvalet av studerande till högskoleutbildning överlämnas till kompetenskommittén för beaktande; 10. anhåller om förnyad prövning av frågan om utbildningstidens längd för ämneslärare och därmed sammanhängande frågor; 11. anhåller om utbyggnad av skolledarutbildningen. () () PER () i Gäddvik G. ()