mot · FX021333 · 1974-01-26 00:00:00 — angående den framtida sjukvården. Sjukvårdens nuvarande omfattning och inriktning skedde en dryg tiodubbling av de totala sjukvårdskostnaderna; dessa steg från 720 milj. kr. 1950 till 9 000 milj. kr. var utbyggnadstakten mycket hög inom sjukvården - väsentligt högre än inom andra samhällssektorer. Fr. o. m. 1970/71 har denna utveckling brutits, och ökningstakten är väsentligt lägre än . Det totala antalet vårdplatser inom sjukvården uppgår till ca 135 000. har i genomsnitt drygt 1 000 vårdplatser tillkommit . Denna ökning ligger emellertid praktiskt taget uteslutande inom långtidsvården - i första hand den somatiska långtidsvården - medan flertalet egentliga specialiteter har fått vidkännas en minskning av antalet vårdplatser. Några fullständiga uppgifter över förhållandet mellan efterfrågan på sjukvård av olika slag och platstillgången inom sjukvårdens olika grenar kan inte åstadkommas, men det är väl känt att speciella balansproblem råder inom olika sektorer, t. ex. inom gynekologin och den psykiska åldringsvården (de s. k. senil-demens-fallen). I genomsnitt var av det totala antalet vårdplatser vid landets sjukvårdsinrättningar icke utnyttjade. Detta berodde på olika orsaker - patientbrist, personalbrist, ombyggnad av lokaler, semesterstängning m. m. Också härvidlag fanns stora variationer mellan olika delar av sjukvården. Den lägsta utnyttjandegraden uppvisade således ögonklinikerna, de gynekologiska avdelningarna, barnklinikerna samt öron-, näs-och halsklinikerna. Betydande säsongmässiga variationer föreligger också i detta avseende; som exempel kan nämnas att vid en vårdplatsinventering visade det sig att av det totala antalet fastställda vårdplatser då var belagda. I samband med denna ökning av antalet vårdplatser har också en ökning av antalet läkartjänster skett. har dock alltjämt jämfört med andra västländer låg läkartäthet. Dessutom råder speciella bristsituationer inom vissa läkarkategorier, t. ex. psykiatrin. Ett stort antal av de fastställda läkartjänsterna är också vakanta. Av totalt ca 8 300 läkartjänster var ca 1 000 genomsnittligt obesatta, medan ca 850 uppehölls av medicine kandidater eller andra personer utan svensk läkarlegitimation. Utnyttjandet av befintliga läkare är långt ifrån optimalt. ter sig jourläkarsystemet. Det innebär att läkare efter en natts jourtjänst fullgör sina vanliga sysslor inom sjukvården . I en artikel i framhölls att trötthet till följd av jourtjänstgöring ofta är en bidragande orsak till handlingar eller yttranden som framkallar anmälan till medicinalväsendets ansvarsnämnd. Det nuvarande joursystemet innebär en orimlig belastning på de enskilda läkarna och utgör en fara för patienterna och bör därför ses över så att inte läkare på grund av tjänstgöringssystemet tvingas utföra sitt ansvarsfulla arbete i uttröttat tillstånd. Väntetiderna inom sjukvården har länge utgjort ett problem. uppgick den genomsnittliga väntetiden för besök på öppenvårdsklinik . Denna genomsnittliga väntetid ökade 1970 , och 1971 var den genomsnittliga väntetiden för icke akuta öppenvårdsbesök hela . Det har alltså skett en drastisk ökning av väntetiderna inom den öppna sjukvården. Också vid provinsial- och distriktsläkarmottagningarna har väntetiderna ökat mycket starkt; har en dryg tredubbling av den genomsnittliga väntetiden här ägt rum. Väntetiderna varierar inom olika delar av sjukvården. Särskilt allvarliga är problemen vid ögonklinikerna med i genomsnitt 165 dagars väntetid, vid de gynekologiska klinikerna med i genomsnitt 116 dagars väntetid, vid de medicinska klinikerna med i genomsnitt 81 dagars väntetid och vid de psykiatriska klinikerna med i genomsnitt 69 dagars väntetid. har man i allmänhet utgått från att den ökade satsningen på öppenvården och den ökade utbildningen av läkare skulle bidra till att eliminera eller i varje fall minska de långa väntetiderna. Så har uppenbarligen ännu inte skett. Situationen förvärras ytterligare av att man inom den öppna sjukvården i många fall kräver remiss för att alls få beställa tid, och på vissa håll, t. ex. inom några ögonkliniker, är väntetiderna nu så långa att man över huvud taget inte tar emot tidsbeställningar. De långa och ständigt ökande väntetiderna medför alltså stora sociala, ekonomiska och mänskliga problem. Många människor kommer under behandling . Mortaliteten (vid t. ex. galloperationer) är högre än vad den skulle ha varit utan de långa väntetiderna. Väntetiderna minskar också möjligheterna att organisera en rationell förebyggande vård, som t. ex. de gynekologiska hälsokontrollerna. Systemet med förtur vid vissa kliniker kan bidra till en godtycklig behandling av de enskilda patienterna. Det är uppenbart att organisationen av den nuvarande sjukvården i flera avseenden bidrar till att försvåra för den enskilde att få en relevant vård. Det gäller både möjligheten att alls komma i kontakt med sjukvården och möjligheten att därefter någotsånär snabbt komma under behandling. Grundkrav på samhällets sjukvård Sjukvården skall vara anpassad efter de individuella behoven så att var och en får den vård och omsorg som han eller hon behöver. Sjukvården skall ha en medicinskt tillfredsställande kvalitet. Vänte- och vårdtiderna inom sjukvården skall i minsta möjliga utsträckning inskränka på individens möjligheter till förvärvsarbete och fritidssysselsättning. Den personliga integriteten skall bevaras också inom sjukvården. Människan får inte bara bli ett föremål för vård. Den som önskar bör t. ex. ha rätt till det mått av enskildhet som ett enskilt rum skänker. Som framgått av det anförda föreligger alltså en betydande diskrepans mellan resurser och efterfrågan inom sjukvården. Av flera skäl finns det anledning att tro att denna diskrepans kommer att bestå. Sjukvårdshuvudmännen (landsting och kommuner) har att räkna med att skatteunderlaget i fortsättningen kommer att stiga svagare än . Genom en överenskommelse med statsmakterna skall kommunalskatterna i huvudsak hållas oförändrade. Den medicinskt-tekniska utvecklingen ger ständigt ökade möjligheter att rädda människoliv och att bota eller i varje fall mildra allvarliga sjukdomstillstånd. kommer antalet åldringar att vara relativt sett större . Sjukvården i välfärdssamhället kännetecknas således av att ökade krav på sjukvården tillsammans med ökade medicinska kunskaper och därmed ökade botemöjligheter måste ställas mot den relativt svagare resursökningen. I ett uppmärksammat anförande framhöll direktör, , att vi nu är nära den gräns där samhället inte har råd att ställa alla medicinska möjligheter till alla behövandes förfogande. I det läget måste utnyttjandet av sjukvårdsresurserna styras av bestämda värderingar. Samhället måste ta ansvar för den samlade sjukvårdssituationen i landet och försäkra sig om att en prioritering kommer till stånd på politiska grunder. Den aktuella sjukvårdssituationen kan förbättras genom ett flertal åtgärder. Sjukvården kan således organiseras i en nivåuppdelning där så stor del av vården som möjligt förläggs till mindre och därmed fler enheter (decentraliserad sjukvård eller närsjukvård). Man kan organisera sorteringscentraler (s. k. jourcentraler) med ständig bemanning, dit vem som helst kan ringa som blivit i akut behov av sjukvård eller social hjälp men där man också kan få anvisning till vilken klinik eller vilken mottagning man i forsta hand bör vända sig och vilka väntetider som där gäller. Fler ordinarie läkartjänster, i forsta hand biträdande överläkartjänster och specialistunderläkartjänster, bör inrättas. Läkarhus och flerläkarstationer både i offentlig och privat regi bör understödjas. Ökad medicinsk information bör lämnas till patienterna. Sjukvården och socialvården bör samordnas i former som möjliggör bevarandet av någotsånär små enheter. Även om konkreta åtgärder av det slag som här har nämnts i många fall kan förbättra den svåra sjukvårdssituationen, är det ändå osannolikt att situationen på ett radikalt sätt skulle förbättras, om inte ökade resurser ställs till sjukvårdens förfogande. De totala sjuk- och hälsovårdsinsatserna uppgår till av bruttonationalprodukten. läggs en stor del av de nya resurserna på den öppna vården för att därigenom avlasta den slutna vården. Prioriteringen av öppenvården, psykiatrin och långtidsvården har varit en riktig satsning. Det är uppenbart att en utbyggnad av öppenvården på lång sikt innebär en ökad belastning även på den slutna vården. I utredning om hälsooch sjukvården framhävs att det endast är en gradskillnad mellan öppen och sluten vård. Med hänsyn till de nya vårdmöjligheter som åstadkoms genom de ökade medicinska kunskaperna är det dessutom väsentligt att ökade resurser ges till den slutna sjukvården för att alla svårt sjuka skall fl bästa möjliga vård och största möjliga personliga integritet skall säkerställas. Det är i längden oförsvarligt att allvarligt sjuka människor icke kan fl adekvat vlrd eller flr vänta på att fl det. För att säkra den nödvändiga utbyggnaden av den framtida sjukvården måste i en samlad bedömning ta ansvaret för att tillräckliga resurser ställs till sjukvårdshuvudmännens förfogande. Staten måste ta sin del av ansvaret och sin del av kostnaderna för sjukvården. bör därför nu av Kungl. Maj:t begära förslag om förändrad kostnadsfördelning mellan staten och kommunerna i vad gäller sjukvården. Med anledning härav hemställes 1. att hos Kungl. hemställer att ett samlat program för den fortsatta utbyggnaden av hälso- och sjukvården framlägges för , 2. att hos Kungl. hemställer om en översyn av det nuvarande jourläkarsystemet, 3. att hos Kungl. hemställer om förslag till system för statsbidrag till de kommunala sjukvårdshuvudmännen, 4. att beslutar överlämna motionen till utredningen om kostnadsfördelningen mellan staten och kommunerna.