mot · FX021907 · 1974-11-07 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1974:150 angående riktlinjer för bostadspolitiken m. m. Sammanfattning av motionens innehåll Byggandets omfattning och inriktning (s. 5) Det stora antalet omoderna bostäder som fortfarande finns och trångboddheten i många av de moderna lägenheterna motiverar ett fortsatt högt bostadsbyggande. Slutsatsen av att vi har många outhyrda lägenheter måste bli att bostadsproducenter och myndigheter bör visa ökad lyhördhet för konsumenternas krav på kvalitet och miljö. För att inte de ekonomiska svårigheter många kommuner drabbats av till följd av ett utbrett hyresmotstånd i vissa områden skall leda till en kraftig nedgång i byggandet och risker för en ny bristsituation bör beslut nu fattas om fasta avskrivningsregler för de s. k. hyresförlustlånen. Inga sådana lån bör dock utgå för hus som påbörjas efter . Förbättrad boendemiljö (s. 8) Krav på bättre boendemiljö riktar sig i första hand till kommuner och producenter. Erfarenheterna av de nya stadsdelarnas problem bör gås igenom systematiskt och de hinder för en riktig miljöplanering som finns i lånebestämmelser och andra regleringar undanröjs. Ett huvudkrav för bättre boendemiljö är att planering och produktion sker i sådana former som garanterar ökat inflytande från bostadskonsumentema. Propositionens förslag att strypa enskilda initiativ på saneringsområdet och vissa försämringar av lånevillkoren för ombyggnad kan betyda att sanerings verksam heten bromsas. Dessa hinder bör undanröjas. Det särskilda anslag som finns för förbättringar av lekmiljön bör behållas. Det nya anslag för miljöförbättringar i områden med hyresmotstånd som föreslås i propositionen bör utgå därutöver och regler om samråd med de boende om medlens användning föreskrivas. C. Bostadsfinansiering (s. 10) Det föreslagna lånesystemet, som i sin grundkonstruktion bygger på tidigare initiativ från folkpartihåll, accepteras med vissa förändringar. Underlaget för statlig belåning bör beräknas på det s. k. pantvärdet, dvs. husets faktiska belåningsvärde. Om detta inte sker minskar värdet av den utlovade räntegarantin. Småhuskostnaden blir i vissa fall dyrare per kvadratmeter i förhållande till vad som redovisats i propositionen. I motionen anfört exempel visar att räntekostnaden blir mot förespeglade 6. Gränsen för statligt lån till enskilt byggda flerfamiljshus bör höjas till för att skapa mer likvärdiga konkurrensbetingelser mellan olika företagsformer. De som köper äldre hus i syfte att modernisera dessa bör med vissa begränsningar fä statliga lån också för inköpskostnaden, inte som enligt propositionen endast för ombyggnadskostnaderna. Detta är ett sätt att underlätta sanering av förslummade fastigheter. Frågan om annan fördelning mellan bottenlån och statliga lån bör utredas. En ökad andel lån som bygger på statsobligationer skulle underlätta bostadsbyggandets kreditförsörjning. bör beställa ett förslag från regeringen som går ut på att minimera effekterna av de höjda taxeringsvärdena. Detta kräver både en höjning av det s. k. grundavdraget och en justering av nuvarande skattegränser. Konkurrens på byggmarknaden (s. 19) Propositionens förslag att statliga lån endast skall kunna utgå på mark som tillhandahållits av kommunerna är ingen garanti för ökad konkurrens i byggandet. Det väsentliga är i vilka former beslut om vem som skall ges bygguppdraget fattas. På den punkten är propositionens formuleringar svävande. Därför föreslås att krav på s. k. anbudskonkurrens skall föreskrivas (i bostadslånekungörelsen) som villkor för statliga lån. Kravet bör gälla alla företagsformer och byggande på både privat och mark. Dispenser från denna regel bör ges med stor restriktivitet. Med den skärpning av anbudsviWkoret som föreslås i motionen blir det s. k. mor/cvillkoret överflödigt. Propositionens förslag att markvillkoret också skall gälla vid sanering innebär att initiativet när det gäller saneringsverksamheten helt skall övertas av kommunerna. Få, om ens någon kommun, har resurser för detta. Förslaget skulle om det genomfördes leda till en kraftig uppbromsning av pågående saneringsprogram. Därför yrkas i motionen avslag på propositionens förslag i denna del. Demokrati i boendet (s. 23) Målsättningen för demokratireformer inom boendet skall vara att öka den enskildes inflytande på sina boendevillkor och skapa ökad gemenskap mellan de boende. Människornas möjligheter att äga sina bostäder måste öka. Detta motiverar ett omfattande egnahemsbyggande. Dessutom bör en ökad satsning på bostadsrätter göras, både i nyproduktionen och genom att hyresgäster som så önskar ges möjligheter att överta förvaltningsansvaret för sina hus. Stat och kommun bör stödja dessa strävanden genom finansiella åtgärder och genom utnyttjandet av förköpslagen. Hyresgästernas möjligheter till inflytande över fastigheternas förvaltning och ekonomi bör öka. Till varje lägenhet knutna reparationsfonder av samma slag som finns i bostadsrätter bör ställas till hyresgästernas förfogande. Motsvarande fonder för gemensamma åtgärder bör stå till förfogande för mindre hyresgästkollektiv. Hyresgäströrelsens kompetensområde bör utvidgas. Försöksverksamheten med ökat inflytande för de boende vid sanering bör inte som enligt propositionens förslag begränsas till storstadsområdena. En parlamentarisk utredning bör tillsättas för att utarbeta förslag till ökat hyresgästinflytande och även ha till uppgift att föreslå åtgärder som är ägnade att stimulera en stor satsning på bostadsrätter i befintlig bebyggelse och i nyproduktionen. Den obligatoriska varudeklaration av bostäder som länge krävts måste nu genomföras. De kommunala bostadsförmedlingarna bör omvandlas till serviceorgan där de som söker bostad kan få allsidiga upplysningar om hela bostadsutbudet när det gäller såväl småhus och hyreslägenheter som bostadsrätter. Information skall kunna ges om priser, kvaliteter, miljöbetingelser etc. F. Bostadstillägg (s. 28) Kravet på en samlad familjepolitisk reform understryks liksom behovet av en mer genomgripande reform av bostadsstödet. En snabbt genomförd översyn av bostadstilläggen måste göras. Bostadstilläggen till pensionärer måste förbättras, bl. a. till följd av förändringarna i fastighetstaxeringen. De måste också anpassas i förhållande till de statskommunala bostadstilläggen till låginkomsttagare. 1 * 1974. G. Energifrågor (s. 30) Ett program för energibesparande åtgärder bör föreläggas nästa års riksdag. Programmet bör bl. a. omfatta följande insatser: 1. skärpning av normer och riktlinjer för isolering och värmekontroll av bostäder, 2. tioårsprogram för tilläggsisolering av det äldre fastighetsbeståndet, 3. översyn av lånebestämmelsema i syfte att främja energisnålt byggande, 4. övergång till individuell mätning och debitering av kostnader för el, varmvatten och där så är möjligt värme, 5. bred försöksverksamhet med byggande av energisnåla småhus och flerfamiljshus, 6. statligt stöd till utveckling av värmeväxlare, värmepumpar och andra tekniska system som främjar energihushållning. Många av de problem som dominerade när senast tog ställning till allmänna riktlinjer för bostadspolitiken är inte lika angelägna , nya frågor har kommit i förgrunden. Trångboddheten i dåligt utrustade bostäder är ännu ett faktum för många boende, men i långt mindre utsträckning . Den under stora delar av efterkrigstiden förlamande bostadsbristen har förbytts i problemet med för många tomma lägenheter. Boendekostnaderna upplevs fortfarande som höga av många, men trots en väsentligt förbättrad boendestandard har bostadens andel i de flesta människors hushål Isbudget kunnat hållas på en så gott som oförändrad nivå. Kritiken mot bostadspolitiken koncentreras nu mera än tidigare på brister i miljön när det gäller tillgång till social och kommersiell service, kommunikationer, sociala aktiviteter, bostadsområdenas yttre gestaltning etc. Att konsumenternas kritik utgår från andra och i vissa avseenden objektivt bättre förutsättningar när det gäller både bostädernas tekniska standard och den enskildes ekonomiska förhållanden är dock ingen anledning att ta mindre allvarligt på den. Här som på andra områden måste kraven på samhällets insatser - och samhället har och bör ha ett betydande inflytande över boendets villkor - bedömas med utgångspunkt i de resurser i olika avseenden som står till förfogande. har vi råd att nå upp till den målsättning som länge väglett svensk bostadspolitik, nämligen att ge alla människor oberoende av inkomster tillgång till en god bostad. vet vi också tillräckligt mycket om de nya bostadsområdenas problem för att kunna undvika de många misstag som gjorts under de senaste årtiondenas storexploateringshausse. Vi vet också att människorna ställer krav på ökat inflytande i planeringsprocessen och på den egna boensesituationen. Vi vet dessutom att många misslyckanden inom bostadspolitiken hade kunnat undvikas om detta inflytande inte stängts ute på det sätt som varit karakteristiskt för efterkrigstidens bristmarknad på bostadsområdet. Dessa erfarenheter måste tas till vara i den nya bostadspolitiken. Staten, som den viktiga långivaren, och kommunerna, som ansvariga för bebyggelseplaneringen, måste inrikta sina ansträngningar på att undvika en ny bristsituation. De regler som byggföretagen måste underkasta sig på en marknad där samhällets organ har ett viktigt ansvar för den sociala kvaliteten får inte utformas så att de stänger ute impulser från den enskilda konsumenten. De boende och deras organisationer måste få en starkare ställning. Från liberala utgångspunkter är det ett primärt krav att bostadspolitiken har valfriheten som mål. Olika människor har olika krav på boendet; samma människa har skiftande anspråk under olika skeden av sitt liv. Den anpassning av byggandet som detta kräver kan aldrig bli verklighet om samhällsinsatserna på boendets område utgår från att centrala myndighetsbeslut eller producentintressen är viktigare än konsumentens önskningar. Att ta hänsyn till detta innebär en i viktiga avseenden annorlunda bostadspolitik än den som förts. A. Byggandeis omfattning och inriktning Trots avsevärda förbättringar i boendestandarden , närmare en fjärdedel av samtliga bostäder har byggts uner det senaste årtiondet, har ännu över 300 000 hushåll inget eget WC, nästan lika många hushåll har inte centralvärme. Många, som enligt gängse normer bor modernt, har otillräcklig utrymmesstandard. Enligt folk- och bostadsräkning var av hushållen trångbodda enligt den norm som säger att det inte bör finnas mer än två boende per rum - kök och vardagsrum oräknade. En viktig bostadspolitisk målsättning måste vara att förnya det omoderna bostadsbeståndet - genom rivning och nybyggnad eller genom ombyggnad - och att avskaffa trångboddheten. I vilken takt detta skall ske måste bestämmas med hänsyn till det kapitalutrymme som kommer att stå till förfogande för bostadsändamål och av konsumenteras efterfrågan. Denna bestäms i sin tur av prisförhållandena, vilka förutom av de faktiska produktions- och driftkostnaderna även påverkas av förekommande subventioner. I propositionen avvisas tanken på tidsmässigt bundna om- och nybyggnadsprogram. Som motiv anges svårigheterna att göra säkra bedömningar av alla de faktorer som påverkar bostadsefterfrågan, varvid framför allt nämns omfattningen av den inrikes omflyttningen, immigrationen och hushållsbildningen. Propositionen redovisar boende- och bostadsfinansierings utredningarnas bedömning att det finns behov av ett nytillskott på 70000-80 000 lägenheter men avstår alltså från att ange dessa eller andra siffror som mål för byggandets omfattning. Vi delar departementschefens uppfattning att ökad tonvikt nu måste läggas på byggandets kvalitet men anser inte att detta får hindra att statsmakterna också för den framförliggande tioårsperioden anger vissa kvantitativa mål. En sådan målsättning kan komma att behöva revideras med hänsyn till efterfrågeutvecklingen. Den betydelse en kvantitativ målsättning kan ha för att motverka vad också departementschefen uppfattar som en risk, nämligen att nya bristfenomen kan uppträda på bostadsmarknaden, bör dock inte underskattas. En viktig fråga är härvid de finansiella problem som många kommuner drabbats av till följd av det hyresmotstånd som uppträtt i vissa av de nya bostadsområdena. Av boende- och bostadsfinansieringsutredningarnas gemensamma betänkande (SOU 1974:57) framgår att det totala antalet outhyrda lägenheter var 23 av produktionen 1967-1973. Av nedanstående tabell, hämtad ur betänkandet, framgår utvecklingen . Färdig- Procentuell andel outhyrda lägenheter Av utredningen framgår också att det i första hand är de allmännyttiga företagen som drabbats av uthyrningssvårigheter, medan andelen tomma lägenheter i förhållande till färdigställandet var betydligt lägre i enskilt och kooperativt byggda flerfamiljshus. Beträffande situationen för bostadsrättslägenhetema tillfogas att avsättningsproblemen där har en annan karaktär. Sedan de kooperativa lägenheterna en gång avyttrats, registreras de bara undantagsvis på nytt som osålda. Avsättningssvårigheterna drabbar här de enskilda bostadsrättshavarna. En betydande variation finns också mellan olika orter i landet. är hårdast drabbat och hade vid undersökningstillfället av sin produktion outhyrd. För var siffran och för . För övriga kommunblock över 70 000 invånare noterades outhyrda lägenheter och för återstående kommunblock . Det säger sig självt att de ekonomiska problem som många kommuner drabbats av på grund av hyresmotståndet kan göra dem överdrivet forsiktiga när det gäller de framtida bostadsbyggnadsprogrammen. Nedgången i nyproduktionen har redan varit betydande, och om denna trend håller i sig är riskerna för en ny bristsituation stor. Detta ter sig desto allvarligare som det sannolikt går att hävda att hyresmotståndet snarare har med de utbjudna lägenheternas miljömässiga kvalitet att göra än med att bostadsutbudet totalt sett skulle vara för stort. Den viktigaste slutsatsen av den uppkomna situationen måste alltså bli att bostadsbyggandet mera än tidigare bör ske i former som garanterar ökad lyhördhet för konsumenternas krav när det t. ex. gäller hustyper och miljö. Detta talar enligt vår mening mot ett permanent system för ersättning till företagen för uppkomna hyresförluster. Däremot anser vi det viktigt att kommunernas akuta finansieringsproblem får en definitiv lösning och att statsmakternas medverkan häri fastställs . De hyresförlustlån som utgår har endast provisorisk karaktär. Lånen kan utgå till alla slags företag och är ränte- och amorteringsfria . Därefter betalas ränta och amortering i form av annuiteter. Regeringen har fått bemyndigande att efter prövning medge att delar av lånen avskrivs. Systemet infördes och avsåg då hyresförluster 1971-1973. har det förlängts att omfatta även 1974. Enligt vår mening finns det ingen anledning att bevilja förlustlån för ytterligare årgångar av flerfamiljshus, dvs. för hus som påbörjas efter . Däremot finns det skäl för statsmakterna att nu ta ställning till fasta regler för avskrivning av redan utgivna lån. Avskrivningsreglerna bör enligt vår mening vara generella, dvs. lika för alla låntagare. Som utgångspunkt för bedömningen av hur stor del av lånen som skall avskrivas kan tas de bestämmelser som fanns bostadslånekungörelse men som upphörde att gälla 1968. Enligt 33 § i denna kungörelse skulle staten stå för av förlusterna såvida dessa förelegat och inte kunde anses bero på försummelser i förvaltningen eller omotiverat låg hyressättning. Resterande förutsattes falla på bostadsföretagens ägare dvs., i de fastigheter som lånekungörelsen avsåg, kommunerna. Om denna bestämmelse appliceras på nu utgående förlustlån, som ju kan utgå till alla företagsformer, bör motsvarande kostnadsfördelning gälla också mellan staten och enskilda eller kooperativa företag. Utöver villkoret att förlusterna inte skall anses bero på försummelser i förvaltningen bör den lånesökande ha visat att han på olika sätt försökt dämpa förlusterna, t. ex. genom miljöförbättringar och en anpassning av hyressättningen. Beträffande den del av lånen som enligt här skisserad modell inte efterskänks bör en längsta amorteringstid fastställas. Inom denna ram bör det ankomma på Kungl. Maj:t att bestämma lånets löptid i det enskilda fallet, varvid hänsyn får tas till den lånesökandes likviditetssituation. Lånebestämmelserna bör också innehålla regler för efter färdigstäl landet som ersättning för hyresförluster bör utgå. Vi föreslår att uppdrar åt Kungl. Maj:t att framlägga förslag enligt dessa riktlinjer . Det är främst de nya stadsdelarna som har kritiserats för brister i boendemiljön. Det bör nu vara möjligt att metodiskt kartlägga dessa brister och dra lärdom av dem. Problemen kan inte lösas genom att vi slutar bygga nya bostadsområden. Det skulle bädda för nya bostadskriser. Vad som krävs är ökad lyhördhet för de boendes krav. Viktigt är att i betydligt större omfattning än blanda olika hustyper och besittningsformer för att därigenom öka valfriheten och motverka segregation. Det är nödvändigt att se till att bostadsområdena får tillgång till grönområden i omedelbar närhet. Möjligheterna att behålla naturmark i direkt anslutning till bostäderna måste tas till vara. Det kan vara både billigare och trivsammare med en skogsdunge i stället för en jättelik gräsmatta. De nya bostadsområdena måste i takt med inflyttningen få tillgång till barnstugor, skolor, social, kulturell och komersiell service. Nya områden borde aldrig tillåtas fä etiketten underförsörjda på sig. Det medverkar till att områdets rykte blir dåligt, vilket i sin tur minskar de boendes intresse för det och leder till segregation och ytterligare försämrade förutsättningar. Ett område måste vid den första inflyttningen vara så färdigt att de boende inte drabbas av byggande, transporter, brist på vägar, promenadoch cykelvägar. Det är inte sällan barnen som kommer i kläm i de dåliga bostadsmiljöerna. Bristen på lekplatser eller felaktiga lekplatser, bristen på stimulerande omgivningar och störande biltrafik har negativa sociala verkningar. Till kravet på en god boendemiljö hör också en utbyggd barntillsynsverksamhet som medför att alla föräldrar, som eftersträvar plats för sina barn på daghem, också kan få det. Detta underlättas om man redan från början försöker se till att de nya områdena får en mer allsidig befolkningssammansättning. Befintliga bostadsområden måste systematiskt gås igenom och planer upprättas och genomföras, så att barnens miljö blir tillfredsställande och bristen på daghemsplatser avskaffas. I propositionen föreslås att anslår medel i syfte att förbättra boendemiljön, främst i områden där det föreligger svårigheter att hyra ut lägenheter. Statsbidrag är här motiverade. Medlen skall kunna utnyttjas för bl. a. förbättring av trafiksäkerhetsförhållanden, barnens lekmiljöer, anordnande av gemensamhetslokaler och konstnärlig utsmyckning. Bidragen bör utgå med så litet som möjligt av centrala direktiv och normer. Hyresgästerna bör själva få medverka vid ansökningar om medel och vid beslut om användning av dem. beslutade om särskilda insatser för en barnvänlig boendemiljö och anslog 30 milj. kr. för detta ändamål. Departementschefen meddelar nu att ytterligare 15 milj. kr. skall anslås på tilläggsstat för denna verksamhet. Han betraktar detta som en övergångsåtgärd. Vi anser att detta anslag bör fortsätta att utgå. Enligt vår mening finns behov av båda dessa och anslag för miljöförbättringar i övrigt. Totalt bör för dessa ändamål reserveras 50 milj. kr. Till de speciella problemen i nya bostadsområden hör att det dröjer innan de boende lär känna varandra och kan uppleva hemkänsla. Detta motiverar att samhället gör särskilda insatser för att underlätta för de nyinflyttade att finna sig till rätta i den nya miljön. Inte minst den stora andelen invandrare i nya stadsdelar understryker detta. Tillskapandet av lokaler, i vilka de boende i ett område kan träffas, är viktigt för den sociala samvaron i ett bostadsområde. En metod är att stimulera bildandet av aktiveringsgrupper för nya bostadsområden. I en sådan grupp bör ingå representanter för berörda kommunala nämnder, bostadsförvaltare, hyresgästförening, bildningsförbund och ideella organisationer. Syftet bör vara att under inflyttningsskedet initiera sociala kontakter mellan hyresgästerna, ta till vara förslag om trivselfrämjande åtgärder, stimulera fritidsaktiviteter etc. Det är viktigt att nya stadsbyggnadslösningar prövas. Lånebestämmelser och konkurrensregler får inte utformas så att innovationer förhindras. Anbudsvillkoren bör få en sådan utformning att de medger experimentbyggande. Lånebestämmelserna måste också utformas så att de leder till ett mer konsumentanpassat boende. Vissa av dessa problem belyses närmare i en annan motion från . Miljön i del äldre bostadsbeståndet Miljöproblem förekommer i stor utsträckning även i det äldre bostadsbeståndet. Privatbilismens våldsamma expansion har skapat svåra buller- och föroreningsproblem. trodde man fortfarande att det var möjligt att göra om städerna efter bilismens krav. Tack vare andra värderingar av äldre bostadsområden, bättre finansiella förutsättningar för sanering och hyresregleringens avskaffande har rivningsvågen nu börjat avta. Det är viktigt att denna utveckling inte bryts. Under avsnittet om finansiering har vi föreslagit åtgärder för vidgat låneunderlag vid ombyggnad. I avsnittet om konkurrens har vi pekat på riskerna för avbrott i saneringsverksamheten till följd av propositionens förslag att strypa privata initiativ inom saneringsområdet. I en enskild motion från folkpartihåll påtalas de försämringar i möjligheterna att finansiera restaurering av byggnader med kulturminnesvärden som propositionen innebär. Här vill vi framhålla vikten av att saneringsarbetena genomförs i samverkan med de boende. Dessa måste självfallet få möjlighet till information och samråd innan arbetena sätts i gång. Saneringen måste bedrivas med stor respekt för befintliga miljövärden, vilket talar för mindre stelbenta normer för ombyggnadsarbeten. Hyresgästerna bör, i enlighet med propositionens förslag, få rätt att säga nej till sanering utöver lägsta godtagbara standard inte bara i storstadsområdena. Vanvård av fastigheter är en form av miljöförstöring. Lagstiftningen om tvångsförvaltning av bostadsfastigheter är alltför mild. Ingrepp kan göras bara vid mycket allvarliga fall av uppenbar vanvård. Lagstiftningen bör skärpas så att hyresvärdar får en positiv skyldighet att sköta sina hus bra annars bör de löpa risken att fråntas förvaltningen av dem. De synpunkter vi här framfört berör i huvudsak kommunerna och byggföretagen, men de bör även beaktas vid utformningen av lånebestämmelser, konkurrensregler och i den pågående utredningen om lagstiftning när det gäller tvångsförvaltning m. m. En avgörande synpunkt när det gäller boendets finansiering måste vara kravet på valfrihet mellan olika sätt att bo och målsättningen att ge alla oberoende av inkomst tillgång till en bra bostad i en bra miljö. Med denna utgångspunkt anser vi det nödvändigt med regler mot oskäliga hyror, socialt motiverade subventioner och ett lånesystem som hindrar att de höga kapitalkostnader som drabbar nybyggda hus helt och hållet slår igenom i boendekostnaderna. Viktigt är också att kan föra en rörlig kreditpolitik utan att de tillfälliga eller långvariga räntehöjningar som detta kan motivera drabbar de boende i form av höjda hyror, bostadsrättsavgifter eller egnahemskostnader. är det angeläget att de stödåtgärder och de lånekonstruktioner som väljs för att dessa syften skall nås bygger på förutsättningen att bostadskostnaderna ges hög angelägenhetsgrad i hushållens budget. Alltför generösa kostnadsvillkor på bostadsområdet kan lätt leda till en överkonsumtion och ställa högre kapitalanspråk från bostadssektorn än vad samhällsekonomin tillåter.