mot · FX02201 · 1974-01-18 00:00:00 — angående behandlingen av judarna i . Judarnas situation i fortsätter att vara mycket oroande. Visserligen har omkring 80 000 judar fått tillstånd att lämna landet, vilket är glädjande. Utvandringen är dock i huvudsak begränsad till vissa republiker, medan det är praktiskt taget omöjligt att få visum i de områden där den överväldigande majoriteten av judarna bor. har trakasserierna mot dem som ansöker om utresetillstånd ökat och är ofta mycket grymma. Också den antisemitiska kampanjen i har ökat i omfattning. Kampen mot judisk kultur och judiska språk fortsätter. Nya rättegångar mot judar avser att avskräcka andra judar från att ge uttryck åt sin övertygelse och ansöka om utresetillstånd. Som rapportör för har jag sökt samla in så mycket informationer som möjligt om judarnas läge i . Efter hearings i , läsning av dokument av skilda slag och möten med experter på frågan i har jag försökt sammanfatta utvecklingen 1973. Rapporten behandlades av i . Rapporten återfinns som bilaga till denna motion. Jag hänvisar till denna bilaga. Rapportens slutsats är att den internationella opinionen är utomordentligt viktig för att stödja judarna i . Därför är det naturligt att också den svenska uttalar sitt stöd bl. a. för principen om att människor skall ha rätt att lämna också sitt eget land. Denna rättighet är inskriven både i FN- och Europakonventionerna om mänskliga rättigheter. bör också uttala sin oro och starka kritik mot den antisemitiska kampanj som pågår och har förstärkts i . Ett sådant uttalande kan lämpligen göras i form av den skrivning som utskottet gör vid sin behandling av denna motion. Om senare ansluter sig till utskottets betänkande, har man i praktiken gjort ett uttalande som om det inte väjer för bestämda och preciserade omdömen innebär ett led i en internationell opinionsbildning i frågan. att måtte uttala sin oro och kritik över behandlingen av den judiska befolkningsgruppen i . 1* 1974. Rapport till om judarna i . Denna rapport är en följd av ett beslut om att åter pröva de judiska befolkningsgruppernas situation i . rapporter (den senaste lades fram ) har blivit inaktuella genom den senaste tidens händelser. Som rapportör har jag gått igenom en mängd handlingar (dokument och petitioner, brev, rättegångsprotokoll, rapporter, pressutdrag, översatta från ryska tidningar, etc.). Jag har också mött många judiska immigranter, både i och , och haft intervjuer med omkring 40 av dem. Valet av intervjuade personer gav en bred täckning av åsikter, bakgrund och problem: f. d. fångar, familjer till fångar som fortfarande satt internerade, författare, ingenjörer, läkare, konstnärer, arbetare från olika delar av , medlemmar av splittrade familjer, aktivister som försökt få utresevisum samt människor som inte hade någon svårighet alls att erhålla utresevisum. Samtalen var mycket öppna och ingående. Jag har också i träffat experter på de sovjetiska judarnas situation. De flesta som intervjuades kände till att tidigare agerat för att stödja dem. De bad att sådana aktioner nu skulle fullföljas och var övertygade om att det är tack vare trycket från världsopinionen som utresetillstånd till vissa länder över huvud taget är möjligt, att portarna öppnats på glänt. De är också övertygade att svårigheterna för dem som vill ge sig i väg och för dem som vill stanna skulle kunna minskas. Den senaste rapporten i ämnet som framlades för av kom vid som skulle visa sig vara något av en vändpunkt för de sovjetiska judarna. Emigrationen var då endast obetydlig. Mellan 1968 och tilläts inte mer än sammanlagt ungefär 4 000 judar att lämna . Pittermans rapport kom också efter den första Leningradrättegången då en grupp judar dömdes av en sovjetisk domstol till mycket hårda fängelsestraff. Två fick ursprungligen dödsstraff. Deras domar mildrades dock senare tack vare en världsomfattande proteststorm av dittills okänd styrka. Internationella organisationer och politiska partier (bl. a. några västeuropeiska kommunistpartier), regeringar och kända personligheter förenades i indignation över domarna. Denna kritik var hård men skedde i en positiv anda. Den krävde en fullständig tillämpning av den sovjetiska konstitutionen, av de konventioner och överenskommelser som anslutit sig till samt * Översättning från engelskan av . hänsyn till de utfästelser som olika sovjetledare gjort i ett antal officiella uttalanden . Det skulle också bli allt tydligare att en avspänning i och världen endast kan helt uppnås genom respekt för de mänskliga rättigheterna såsom de formulerats i internationella konventioner. Det är svårt att med säkerhet fastställa vilka orsaker som åstadkom en viss förändring i den sovjetiska politiken gentemot judarna. Varje analys måste med nödvändighet baseras både på kända fakta och spekulation. Ändå är det tydligt att den judiska emigrationen från klart ändrats åtminstone vad beträffar antalet utresetillstånd. Det finns inga officiellt publicerade siffror på denna emigration varken i eller . De följande siffrorna, som grundas på den information som jag fått genom olika publikationer och intervjuer, tycks emellertid mycket nära överensstämma med verkligheten: 1968mars 1971 ca 4 000 mars 1971december 1971 13 000 1973 (till november) 28 000 Sammanlagt ca 76 000 Dessa siffror överensstämmer med dem som publicerats av den österrikiska regeringen i samband med krisen om Schönau-lägret (som en följd av en terroristattack mot en grupp judar, som skulle transiteras genom ). Att redan 76 000 judar kunnat nå den nation, som de valt till sitt hemland, är en positiv utveckling som bör tjäna som en uppmuntran för de organisationer och enskilda som satsat stora ansträngningar på att uppnå denna förändring. Det framhöll också premiärminister i det tal hon höll inför den i : Om fler kan komma ut så är jag glad att säga att det antagligen till stor del beror på den attityd som denna församling intagit till problemet i fråga. Dessa ansträngningar är ett svar på den beslutsamhet och det mod, som visas av judar inom . De mängder av petitioner och öppna protestbrev som de skickat till officiella personer och institutioner i och utomlands, de demonstrationer, hunger- och sittstrejker som de genomfört har tillsammans oupphörligt påmint världsopinionen om deras belägenhet. På detta sätt lyckades judarna i inte längre The Jews of Silence att inom lagens råmärken och med stor värdighet begära respekt för de rättigheter de har garanterats i lagen. icke-medlemsstater har bedömt det som nödvändigt att framlägga en ny rapport om detta problem därför att den utveckling, som beskrivs ovan, visserligen kan synas positiv men ändå tenderar att skapa en illusion av att de sovjetiska judarnas problem redan har lösts eller är på väg att lösas. Det är långt ifrån fallet. Situationen för judarna i i många hänseenden är lika allvarlig och oroande som . Först bör noteras att den aktuella emigrationen sker genom medveten politisk styrning från myndigheterna och är begränsad till judar, som bor i vissa bestämda delar av . Majoriteten av de judar som tillåts lämna landet kommer från områden som endast har en liten minoritet av den judiska befolkningen i . De flesta av de 33,5 miljoner judarna i hindras från att begära emigrationstillstånd genom metoder som diskuteras nedan. De mer liberala republikerna är de baltiska staterna (i huvudsak och ), de områden som tidigare hört till , , och och som införlivats med efter , samt och . Av den totala judiska befolkningen i t. ex. har nu emigrerat till . I är motsvarande siffra . I de inre delarna av och i de republiker som tillhört är det däremot oftast omöjligt att få tillstånd. I Republiken (RSFSR) har judar kunnat lämna landet. I östra är motsvarande siffra men i västra har mör än av den judiska befolkningen fått utresetillstånd. Man kan spekulera om orsakerna till dessa väldiga regionala skillnader, som tycks bestå . Den tragiska slutsats man kan dra av statistiken är att emigrationen under de senaste två och ett halvt åren endast i mycket ringa utsträckning ändrat framtidsutsikterna för den stora majoriteten av den judiska befolkningsgrupp som inte lever i geografiska periferi. gör myndigheterna stora ansträngningar för att begränsa önskan och möjligheten att emigrera till dessa speciella områden och att hindra smittan att sprida sig till resten av . b) Trakasserier och förföljelser Myndigheterna vidtar olika åtgärder för att befrämja denna återhållandets politik. Samtliga syftar till att avskräcka judar från att ansöka om emigrationstillstånd. Främst använder man olika slags trakasserier mot de judar som redan tagit detta steg. Mot dem förs en ständig kampanj. Hårdheten i de aktioner som görs varierar även inom det gamla , dvs. Ju längre man kommer från stora centra som t. ex. , , och , desto hårdare blir i regel förföljelserna mot dem som begär visum. Det bör understrykas att fortsätter att tillåta endast ett slags emigration: den som faller under kategorin återförening av familjemedlemmar. Därför måste var och en som önskar emigrera först bli inbjuden av en släkting utomlands, vanligtvis i . Detta görs genom ett dokument som kallas visov, en s. k. familjeinbjudan. Utan denna godtas ingen ansökan. De visovs som sänts per post från utlandet behålls ofta av myndigheterna och delas inte ut , vilket är en kränkning av de internationella post överenskommelserna. Man känner till fall där 56 visovs har måst avsändas innan något av dem nått adressaten. I vissa städer utdelas över huvud taget inga visovs genom postverket. När en visov en gång nått adressaten måste han börja samla ihop en serie intyg, vart och ett nödvändigt för att han senare skall kunna inge en ansökan och de flesta enbart avsedda som hinder. Två av dessa dokument förtjänar särskild uppmärksamhet. Varje sökande behöver en "kharakteristika. Det är ett dokument, som utfärdas av arbetsplatsen (en fabrik, en vetenskaplig institution, en skola etc.) och som intygar sökandens karaktär samt rymmer hans överordnades omdömen. Utfärdandet av detta dokument föregås ofta av ett stormöte med alla arbetarna, en sorts folkdomstol, där den sökande anklagas och slutligen ofta fördöms som förrädare mot fosterlandet och sina vänner. Detta dokument utfärdas sedan vanligen med ett omnämnande av att den sökande önskar utvandra till . När det gäller beviljande av ett utresevisum har erfarenheten visat att det inte gör någon som helst skillnad vilken beskrivning av vederbörandes karaktär som ges i den. Metoden avser uppenbarligen att verka avskräckande genom att tvinga den sökande till en konfrontation med hans närmaste omgivning. Ett annat nödvändigt dokument är ett godkännande från familjen. Varje sökande måste lämna ett skriftligt bevis på att hans föräldrar (eller farföräldrar) godkänner att han reser. Detta är fallet även om den sökande själv är familjeöverhuvud. Flera svåra situationer kan uppstå genom detta krav. Det finns sökande, som måste leta reda på fäder vilka för 10 eller lämnade sina hustrur, gifte om sig och aldrig hörts av. Ändå måste deras tillstånd inhämtas. Detta öppnar naturligtvis möjligheter för alla slags påtryckningar. De föräldrar, som själva inte vill lämna , kan genom olika hotelser bli tvingade att neka ge det begärda tillståndet annars kommer de i sin tur i konflikt med myndigheterna. Det finns flera fall som liknar det följande. En man som levt ensam med sitt barn och skild från sin hustru och mor, blev fråntagen sina rättigheter som far av en rysk domstol. hans hustrus begäran endast därför att både fadern och barnet hade bett att få utvandra till . Domstolen fastställde att han genom att önska föra ut sitt barn ur hade visat att han var olämplig som far (Tiomkinfallet 1973). Den 15-åriga dottern togs ifrån honom och hålls nu i ett läger från hemstaden. När en sökande en gång lämnar in dessa och andra handlingar (omkring ett dussin sammanlagt) till OVIR (för visumansökningar) märker han ofta en omedelbar förändring i sin arbetssituation. Den kan ta sig uttryck i att han tvingas byta arbete. I vissa fall har chefer för statliga laboratorier blivit degraderade till tekniker på sitt eget laboratorium, professorer har blivit bibliotekarier etc. I många fall har de helt enkelt blivit avskedade. Det finns åtskilliga som begärt emigrationstillstånd för ett eller och som inte haft arbete. Några universitetsprofessorer förtjänar sitt levebröd som nattvakter, andra är bärare, några gör tillfälliga översättningar etc. vetenskapsakademi har gått så långt att den förklarat att inget vetenskapligt arbete, som gjorts av en blivande emigrant, kan publiceras (och tidigare arbeten kan inte ens tryckas om). Hans namn eller verk får inte refereras till i andra vetenskapliga publikationer. Utöver de ekonomiska svårigheterna för en sökande kan hans situation bli ännu svårare. Det finns en lag i om arbetsplikt (den s. k. lagen om parasitism, utfärdad genom dekret av Högsta presidium ). Enligt den kan varje person, som befinns vara utan arbete, åtalas och dömas till straffarbete. De flesta som avskedats kan inte få annat arbete eftersom få vill anställa en man som lämnat in ansökan om utresevisum. Och om det blivit inskrivet i en persons arbetsbok att han ansökt om att få emigrera till kan han inte få något som helst arbete. Dessa människor lever alltså under ständigt hot att arresteras och är helt utlämnade åt den lokala polisens godtycke. Universitetstuderande som ansöker om visum blir vanligtvis relegerade. Detsamma gäller barn till sökande. De tvingas avbryta sina studier när deras föräldrar begär visum. Går de i småskola eller läroverk föreläser läraren ibland i klassen om deras föräldrars förbrytelse och uppmanar kamraterna att hålla sig borta från barnet till en förrädare. har myndigheterna tillgripit även en annan metod: tvångsinskrivning till armén av sökande (huvudsakligen vetenskapsmän) och deras barn. Praxis är nämligen att ingen som varit i krigsmakten kan lämna landet som därpå följer. Skälet sägs vara förvärvade kunskaper om militära hemligheter. Denna metod resulterar i att det blir praktiskt taget omöjligt att lämna landet. Människor kan bli inskrivna i armén för att göra det möjligt för myndigheterna att tillämpa denna 5-årsregel. Pensionärer, som ansöker om visum, mister ofta sin pension; alla sådana rättigheter går förlorade vid emigration. Tre män som utmärkt sig såsom överstar i och lämnat armén har förlorat de pensionsförmåner som hört till deras rang. De har sedan blivit erbjudna att återfå fullständiga pensionsrättigheter om de drar tillbaka sina ansökningar om visum, vilket de dock vägrat att göra. De åtgärder, som beskrivs ovan, vidtas mot en mycket stor del av de sökande. Vissa ytterligare former av trakasserier begränsas i regel till dem som är kända som aktivister, dvs. de som länge har förnekats rätten att emigrera och som gjort sin kamp offentlig genom petitioner, intervjuer med utländska tidningsmän osv. Många av dessa aktivister har fått sina telefoner avstängda, en åtgärd som använts . (Den gjordes laglig genom ett beslut av det .) Deras våningar undersöks gång på gång av polisen. Många är ständigt skuggade och blir ofta arresterade, vanligtvis för perioder på . Medan de är i fängelse är de speciellt illa behandlade. En av aktivisterna har på så sätt blivit arresterad 23 gånger . Den svåraste formen av förföljelse arresteringar, rättegångar och långvariga fängelsestraff kommer att diskuteras längre fram. Trakasserierna avser att skrämma potentiella sökande genom att statuera exempel. Dessa kunde lättare uthärdas om man var säker på ett positivt svar, att visum till slut skulle beviljas. Detta är dock inte fallet. Myndigheterna ligger på en mängd ansökningar under nästan obegränsad tid utan något som helst svar. fortsätter trakasserierna mot personen i fråga på sätt som beskrivits ovan. De flesta sökande lämnas i denna osäkerhet med föga hopp om att deras situation skall utvecklas i ena eller andra riktningen. Vad händer då med dem, som får ett regelrätt avslag? Vanligen är avslaget inte på något sätt motiverat, och personen i fråga kan inte få någon som helts förklaring till varför svaret blivit negativt. När en förklaring givs (aldrig skriftligt) kan den få vilken formulering som helst. Den vanligaste är kunskap om statshemligheter, behov av en persons begåvning, statsintressen etc. Kunskap om statshemligheter. Denna formulering brukas mycket lösligt och kan avse nästan vilken person som helst i vilket yrke som helst. Den har använts om lärare i filosofi vid , om journalister som skriver i litterära tidskrifter, om en specialist på sovjetisk konstitutionell rätt och om en gammal skomakare som bodde i en stad belägen nära en militär anläggning. Denna sekretesslag kunde ha använts i överensstämmelse med vissa bestämda kriterier, eftersom varje person i som har tillgång till något hemligt måste skriva på en sekretessförbindelse (tysthetslöfte), vilken kan vara av olika typ beroende på betydelsen av de hemligheter det gäller. Ändå har många av dem, som får avslag på grund av s. k. kunskap om hemligheter, aldrig skrivit under någon sådan förbindelse. I andra fall förklaras helt enkelt alla invånarna i en viss stad tillhöra denna kategori. "Behov av en persons begåvning. Denna regel har tillämpats på personer som avskedats från sina jobb och som arbetat med någon okvalificerad sysselsättning eller varit helt arbetslösa. Denna vaga formulering kan naturligtvis användas helt godtyckligt från myndigheternas sida. Man kan urskilja en viss tendens i avslagspolitiken. Avslagen är vanligare i små städer än i större centra och i det gamla än i periferi. Denna politik siktar också ofta in sig på vissa yrkesgrupper: vetenskapsmän, tidningsmän, konstnärer etc. Deras öde påverkar andras vilja att ansöka om utresevisum. På så sätt blir behandlingen av några få en effektiv, avhållande faktor för många latenta sökande. Ett annat resultat av den ofta godtyckliga avslagspolitiken är tragedierna med splittrade familjer. Jag hade tillfälle att tala med medlemmar i åtta sådana familjer. Män som hade varit tvungna att lämna sina hustrur för att undvika att bli arresterade. Föräldrar som sett en statstjänsteman ta ifrån ett av deras barn hans visum när de stod i begrepp att passera gränsen. I vissa fall har familjerna gått med på att skiljas åt därför att de försäkrats av myndigheterna att detta läge endast skulle vara tillfälligt och att de andra familjemedlemmarna snart skulle få tillstånd att komma efter. Dessa löften har dock ofta brutits. Dessa åtta personer försåg författaren med en lista på mer än 60 sådana splittrade familjer. De gällde oftast föräldrar som blivit tvungna att lämna kvar sina barn eller män som skilts från sina hustrur. Det batteri av åtgärder, som var avsett att kväva önskan hos en minoritet att begära sina rättigheter, blev mindre framgångsrik än myndigheterna hade hoppats. skärpte de politiken med en ny åtgärd som är känd som utbildningsskatten. Ett dekret daterat införde ett nytt system av avgifter som lades på dem, som önskade lämna landet. Denna lag hemlighölls till att börja med men tillämpades från . Den offentliggjordes inte förrän . Enligt lydelsen i denna lag så varierade de pålagda skatterna (, vilket motsvarar 15-20 årslöner). Det skäl, som angavs, var att en stat har rätt att återkräva de kostnader den investerat i utbildningen av sina medborgare. Olika officiella talesmän åberopade som ett försvar för denna lag :s resolutioner som åsyftade att minska intelligensflykten från underutvecklade till mer utvecklade länder. Att ett sådant argument skulle tillämpas på emigrationen från till understryker bara att den verkliga orsaken till denna lag var att bygga upp en oöverstiglig barriär för en stor del av de potentiella emigranterna. Utbildningsskatten orsakade utbredd kritik över en stor del av världen. Den började med en vädjan till från vetenskapsmän och politiker i de flesta länder. Den kulminerade i en direkt lagstiftning i , som ville åstadkomma avskaffandet av denna lag. * Vissa vetenskapliga institutioner i och bestämde att göra avskaffandet av lagen till ett villkor för vidare samarbete med sovjetiska vetenskapsmän. Resultatet av denna protest var ett tillfälligt upphävande av bestämmelserna 532533. har utkrävandet av denna skatt stoppats. Medan utbildningsskatten tillämpades resulterade den i att några hundratals människor betalade sin tribut. Det var i huvudsak de som var jämförelsevis lågt beskattade och som kunde erhålla de nödvändiga summorna genom att sälja sina ägodelar, genom att låna stora summor och genom vänners generositet. Två punkter bör särskilt påpekas: o Skatten var ingalunda ett sätt att genom pengar förvärva ett utresevisum. I motsats till vad vissa tror var betalningen av skatten i sig själv inte nog för att få visum. Endast de som redan hade fått visum dvs. de som hade gått igenom hela den procedur som beskrivs ovan och som till slut fått ett positivt svar kunde därefter få betala skatten. Inga andra hade rätt att emigrera oberoende av om de fått fram pengarna eller ej. o Utbildningsskatten har inte avskaffats. Även om den inte tillämpas just nu är den fortfarande i kraft och kan bölja nyttjas vilket ögonblick som helst. Aktuella artiklar (Litaraturnaya Gazeta 7.11.73) tycks visa att denna risk existerar. e) Rättegångarna och fångarna Ett särskilt problem och otvivelaktigt det mest tragiska är rättegångarna mot judar och situationen för fångarna. Detta är antagligen den grymmaste formen av förföljelse och terror och överträffar vida de tidigare beskrivna metoderna. Rättegångar mot personer som önskar lämna och emigrera till har alltid hållits. har 58 judar dömts för påstådda brott. De flesta av dem var aktivister, som energiskt sökt tillstånd att resa till det land de ansåg vara sitt eget. 37 är fortfarande i fängelse medan 21 frigivits efter att ha avtjänat sina straff. (Det bör noteras att alla de frigivna fångarna tilläts fara till nästan efter sin frigivning vilket gör deras fängelsestraff ännu mer *115 medlemmar av den i intog en mycket bestämd ståndpunkt i frågan i deklaration nr 18, , dokument 3197. Jag hade tillfälle att 1973 möta två av dessa frigivna fångar. Det mest anmärkningsvärda försöket (dock på intet sätt det första) att hindra emigration genom rättegångar var Leningradrättegången . En grupp judiska kvinnor och män, alla kända som aktivister, blev arresterade för avsikt att kapa ett plan och dömdes till mycket hårda straff på upp till femton års fängelse. En annan grupp, arresterad av samma skäl och , dömdes till något kortare fängelsestraff. Utan tvekan drog de fördel av den våg av indignation som svepte fram över världen efter den första rättegången. Det stora antalet rättegångar, knappheten på bevis och domarnas hårdhet var alla avsedda att tjäna som en varning för potentiella emigranter. Som sådan misslyckades den. Man kan även dra den slutsatsen att mycket av den fortsatta emigrationen på ett sätt var ett resultat av denna rättegång, eftersom denna tydligt tycktes bevisa för många judar att de inte hade någon framtid i . Sedan den dagen tillgrep de sovjetiska myndigheterna en annan typ av rättegångar. De flesta, som ägt rum , har försiggått i mindre och relativt avlägsna städer, som Vinitza, Rostov, Samarkand, , Sverdlovsk etc. Dessa städer kännetecknas av att de har jämförelsevis liten judisk befolkning, de bevakas inte av utländska tidningskorrespondenter och nyheter från dem är mycket svåra att komma över. De lokala myndigheterna, bland dem säkerhetspolisen (KGB), har här större makt. Deras möjligheter att arbeta självständigt är också större liksom bruket av metoder, som man skulle ogilla i . I dessa städer, var än myndigheterna bestämmer sig för att statuera ett exempel, arresterar de en medlem ur den judiska befolkningsgruppen. För det mesta är det en aktivist eller någon som man förmodar har sympatier i den riktningen. Anklagelsen har föga betydelse. Rättegången äger praktiskt taget alltid rum helt inför lyckta dörrar.