mot · FX021854 · 1974-05-15 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1974:100 angående komplettering av riksstatsförslaget för /75, m. m. Den reviderade finansplanen fyller en del av de stora luckor i fråga om bedömning av och riktlinjer för den ekonomiska politiken under det närmaste året som fanns i årets statsverksproposition. 1972 framställs nu som ett högkonjunkturår med ett betydande tillskott i välfärden som följd. Det kontrasterar mot den bild som kunde hållas för trolig . Sent omsider har den högkonjunktur som var ett faktum i de flesta västeuropeiska industriländer redan i mitten av 1972 även nått . Med en annan ekonomisk politik 1973 hade uppgången kommit tidigare. Inkomstutvecklingen för såväl enskild som offentlig sektor har hållits nere som en följd av den förda ekonomiska politiken. Orsaken till den försenade uppgången har varit stagnationen av den inhemska efterfrågan. Medan 1973 blev ett utomordentligt gott exportår, låg den inhemska efterfrågan i stort sett kvar på oförändrad nivå. Först sedan de enskilda hushållens köpkraft gavs en ordentlig förstärkning kom genomslaget i konjunkturbilden. Den sänkning av mervärdeskatten som beslutat har alldeles uppenbart haft den gynnsamma effekt på efterfrågeutvecklingen och därmed på konjunkturuppgången som vi förväntade. Vi betraktar därför uppgörelsen mellan , och regeringen om den ekonomiska politiken som ett genombrott för en mer dynamisk stabi I iseri ngspol i t i k. Om vi sålunda i stort sett inte har någon annan bedömning av den ekonomiska utvecklingen än den som kommer till uttryck i den reviderade finansplanen, måste vi beklaga att regeringen även i detta dokument undviker att redovisa sin uppfattning om den ekonomiska utvecklingen på något . I själva verket saknas varje form av slutsats om ekonomins utveckling . Utifrån de antaganden om utvecklingen av export, investeringar och efterfrågan som görs i finansplanen kan inte uteslutas att konjunkturen kommer att försvagas . I regeringens finansplan sägs härom endast att förutsättningar måste skapas för att snabbt sätta in åtgärder i restriktiv eller expansiv riktning som kan bli nödvändiga för att kontrollera den samlade efterfrågans utveckling. Högkonjunkturen har redan mattats i några av de större industriländerna. I vilken grad denna avmattning får effekt på vår export och därmed på konjunkturutvecklingen i vårt land beror på hur framgångsrika dessa länder är i kampen mot inflationen. bedrivs i dessa länder en restriktiv politik för att dämpa prisstegringarna och för att uppehålla den yttre balansen. Med ett traditionellt förlopp av konjunkturcykeln skulle emellertid uppgången i den internationella konjunkturen inträffa . Det måste vara ett primärt mål för den svenska ekonomiska politiken att försöka knappa in på den långa eftersläpning i konjunkturförloppet som kommit under den utdragna svenska lågkonjunkturen för att komma i fas med en ny uppgång i den internationella konjunkturen . Regeringens underlåtenhet att presentera sin bedömning av en sannolik ekonomisk utveckling är så mycket mer anmärkningsvärd som man med stark oro kommenterar utvecklingen av underskottet i totalbudgeten. Man kan enligt vår mening inte ha någon mening om huruvida denna utveckling är ett oroande moment utan att se dess relation till konjunktursituationen. Den onekligen snabba utvecklingen av budgetunderskottet har uppkommit av svårartad lågkonjunktur. Det kan alltså inte hävdas att underbalanseringen av budgeten i något avseende förorsakat problem. Det är snarare tvärtom så att större underskott hade varit fullt försvarbara. Totalbudgeten har kommit att omfatta en allt mindre del av de totala kapitalströmmarna till och från den offentliga sektorn. Dels har omslutningen av kommunernas och landstingens budgetar för länge sedan passerat statsbudgeten, dels har tillväxten av AP-fonderna ökat kraftigt. Trots de ökande budgetunderskotten har som en följd av AP-fondernas tillväxt inbetalningarna till offentliga sektorn varit större än utbetalningarna. Först för innevarande budgetår förutses en omsvängning i detta avseende till ett mindre underskott. När regeringen ställer upp utvecklingen av underskottet i totalbudgeten som en bestämd restriktion för fortsatt reformpolitik avspeglar det därför en förlegad syn på den ekonomiska politiken. 1 vilken utsträckning den nuvarande omfattningen av budgetunderskottet utgör en restriktion eller ej kan inte bestämmas utan hänsyn till den konjunktursituation som råder vid det tillfälle då en viss reform tar resurser i anspråk. Från sida gör vi en klar skillnad mellan socialförsäkringsavgifter som är till för att finansiera angelägna reformer för löntagarkollektivet och vilka vi anslutit oss till att arbetsgivarna betalar och den allmänna arbetsgivaravgiften (löneskatten). För att finansiera en angelägen sänkning av marginalskatterna har skatteutredningens majoritet föreslagit att bl. a. den allmänna arbetsgivaravgiften (löneskatten) skall höjas från . Starka skäl talar mot en ytterligare höjning av löneskatten, främst följderna för sysselsättningen. En ytterligare höjning av löneskatten betyder att ökad sysselsättning motverkas och att utbyte av människor mot maskiner påskyndas. Om vi skall klara av att upprätthålla den fulla sysselsättningen, måste skattepolitiken utformas med hänsyn härtill. Vi anser därför att en fullständig avveckling av löneskatten bör komma i fråga. Som ersättning för det inkomstbortfall som staten därigenom i detta längre perspektiv förorsakas bör bl. a. undersökas möjligheterna att införa någon form av energi- och råvarubeskattning. Det skulle innebära både en stimulans till ökad sysselsättning och till större varsamhet med råvaror och energi. Att vi f. n. befinner oss mitt inne i en högkonjunktur framgår också av arbetsmarknadsstatistiken. med rekordartad arbetslöshet har vi nu nått ett läge med balans mellan antalet registrerade arbetslösa och lediga platser. Balanspunkten har emellertid uppstått på en högre nivå än vid tidigare högkonjunkturer. Det beror bl. a. på att de arbetslösa saknar den utbildning som erfordras för ett visst ledigförklarat arbete eller att de lediga platserna finns på annan ort än den arbetssökandes bosättningsort. Arbetsmarknadspolitiken måste därför stimulera såväl den yrkesmässiga som den geografiska rörligheten. Det är emellertid angeläget att understryka att en ökad geografisk rörlighet i arbetskraften inte får ge upphov till ensidiga flyttningsrörelser. Det är därför angeläget att påminna om de sysselsättningspolitiska mål för varje region som uttalade sig för i det regionalpolitiska handlingsprogram som antogs 1972. svarar kvinnorna för nära hälften av alla arbetslösa. I många fall saknar de arbetslösa kvinnorna yrkesutbildning och tidigare erfarenhet från arbetsmarknaden. Den kvinnliga arbetskraften är dessutom ofta mer lokalt bunden än den manliga. Den lokalt bundna andelen av de arbetslösa är stor också därför att det övervägande antalet är äldre arbetssökande. Inemot en tredjedel av alla arbetslösa är , och i det närmaste hälften är . Det ligger i sakens natur att äldre människor har svårare både att lära om till nytt arbete och att flytta till annan ort för att få nytt arbete. Trots att läget på arbetsmarknaden totalt sett förbättrats kännetecknas den således fortfarande av svåra problem för den kvinnliga och den äldre arbetskraften att få lämpligt arbete. Det största hotet mot ekonomisk stabilitet är den väldiga prisstegringstakten. Inte sedan Koreakrisen har vi i vårt land registrerat en så hög prisstegringstakt. I låg den genomsnittliga inflationstakten på , i något lägre och i på bortåt . med bräckliga ekonomier drabbas fruktansvärt hårt prisstegringar på förekommer. I jämförelse härmed var prisstegringen i vårt land låg. kan emellertid den internationella inflationen slå igenom med full kraft hos oss. Regeringens förutsägelse om en prisstegringstakt på 9 torde tyvärr vara en underskattning. 11 är sannolikt ett mera realistiskt antagande. En viktig orsak till den nuvarande inflationsvågen är de mycket snabbt stigande råvarupriserna. Mellan steg t. ex. priset på koppar från . per ton, på zink från . Vetepriset har stigit . Till detta har de plötsliga och våldsamma höjningarna på oljepriserna kommit. Inom loppet av steg vårt importpris på råolja med . Det är givet att prisstegringar av denna storleksordning får ett oerhört genomslag. Verkningarna kan bli drastiska. En inflation av nuvarande storleksordning leder till allvarliga störningar i världshandeln, bl. a. genom att skapa osäkerhet och desorientering i den ekonomiska verksamheten. Det gäller särskilt när inflationstakten varierar mellan olika länder. Ett redan vacklande internationellt valutasystem utsätts för än hårdare påfrestningar. Om inte de , kan följden lätt bli minskad världshandel och hög arbetslöshet. Inflationsförväntningarna leder också till spekulation av olika slag. Inför kommande prisstegringar på råvaror passar man t. ex. på att köpa så mycket som möjligt till dagens priser. En sådan lageruppbyggnad pressar i sin tur upp efterfrågan och därmed priserna. Det är också ett känt faktum att inflationen drabbar orättvist och godtyckligt. Inkomster och förmögenheter blir ännu mer ojämnt fördelade. De som för sin existens är beroende av sociala bidrag finner att värdet av dem holkas ur. Och småspararna brandskattas. Med 7 procents inflation halveras köpkraften av varje krona . Att bekämpa inflationen med priskontroll, löneregleringar och andra selektiva ingrepp i ekonomin leder ofelbart till ökning av den statliga byråkratin. En av många risker med en sådan utveckling är att prissystemet sätts ur spel. Det är viktigt, om marknadsekonomin skall fungera, att prisförändringar som avspeglar förändringar i tillgång och efterfrågan tillåts slå igenom. På det sättet kan teknologi och konsumtionsmönster förändras i önskvärd riktning. När t. ex. oljan blir dyrare tvingar det oss att hushålla bättre med den och ta bättre vara på andra energiformer. Sådana förändringar i de relativa priserna är ett viktigt inslag i en fungerande marknadsekonomi. Men med en effektiv konkurrens motsvaras ofta prishöjningar på ett håll av prissänkningar, eller i varje fall oförändrade priser, på andra håll. När konkurrensen sätts ur spel, så att man konkurrerar med andra medel än priset, eller när staten detaljreglerar priserna, är däremot risken stor att pri serna blir trögrörliga nedåt. Följden blir högre total prisnivå. Det är ett av skälen varför så hårt driver kravet på skärpt lagstiftning mot monopol och karteller och motsätter sig omfattande statlig centralstyrning. Inflationen måste bekämpas på alla fronter. Sparsamhet med energi och råvaror är nödvändig av många skäl, men den får gynnsamma effekter också på prisnivån genom att efterfrågan sjunker. Om industrin kan påskynda sin omläggning till mera energisnåla produktionsmetoder får därför detta betydelse för prisutvecklingen. Och om konsumenterna får möjlighet att pressa sin energiförbrukning, t. ex. för bostadsuppvärmning, förbättras hushållens ekonomi. En politik som syftar till att motverka inflation måste emellertid kompletteras med åtgärder som syftar till att lindra skadeverkningarna av de prisstegringar som ändå inträffar. Det är, som tidigare framhållits, i första hand låginkomsttagare och småsparare som drabbas av inflationen. En inflationsbekämpande politik är därför i hög grad socialt betingad. har föreslagit att skatteskalorna skall inflationsskyddas. Det innebär en garanti för att inte skatteandelen ökar när lönerna höjs för att kompensera redan inträffade prisstegringar. Ett skattesystem utan inflationsskydd kommer sålunda att aktivt bidra till fortsatt inflation, eftersom bruttolöneökningarna måste täcka även högre procentuell beskattning. Småspararna får uppleva att deras med möda undansatta medel förlorat en stor del av sitt värde när pengarna skall användas. För deras del är det angeläget att tillhandahålla sparkonton som inflationsskyddas. Genom ett tillägg till bankräntan som motsvarar genomsnittlig prisstegringstakt kan sparkapitalets köpkraft bevaras. Det bör ankomma på staten att hålla småspararna skadeslösa genom att tillhandahålla en sådan kompensation. Inflationsskyddade sparkonton bör lämpligen kompletteras med värdefasta obligationer. urholkas småspararnas kapital också genom ett alltför lågt sparavdrag vid inkomsttaxeringen. Inkomst av kapital beskattas redan då den överstiger . för ensamstående och . Storleken på sparavdraget har inte förändrats . Vi anser att bör höja avdraget till . för varje inkomsttagare. Sparande i stället för skatter Regeringen föreslår i propositionen 1974:125 att företag som för uppvisar vinster . skall avsätta härav till en arbetsmiljöfond som får disponeras för vissa typer av investeringar, såvida en majoritet av löntagarnas representanter i företagsnämnden ger sitt godkännande. Det överensstämmer väl med förslag som lagts fram i rapporten arbetsmiljö av en arbetsgrupp inom . Att förslaget förs fram nu synes i första hand vara motiverat av den kraftiga förbättringen av vinstutvecklingen i främst de större exportföretagen. Det måste anses vara till gagn för hela ekonomin att företagens lönsamhet förbättras. Den är ett bevis för att vår industri kunnat hävda sig i den internationella konkurrensen och därmed ge ökad trygghet för de anställda. Det kan emellertid inte förnekas att så kraftigt stigande vinster, som vissa exportföretag kunnat redovisa för det senaste verksamhetsåret, kan utgöra en risk för den ekonomiska stabiliteten. De utgör ett incitament till snabbare löneglidning som förrycker resultaten i avtalsuppgörelserna, och de kan ytterligare snedvrida en redan förut ojämn förmögenhetsfördelning. Att i ett sådant läge temporärt suga upp övervinsterna kan vara en lämplig stabiliserande åtgärd. Förslaget med arbetsmiljöfonder är därför i nuvarande läge välmotiverat. Avsättning av företagens vinster till arbetsmiljöfonder föreslås bli en engångsåtgärd. Det är emellertid angeläget att alla löntagare ges rätt att kontinuerligt få del av förmögenhetsökningen i samhället. Ett system där löntagarna får andel i företagens vinster skulle också ha löst problemet med exceptionella vinster av den typ som förekommer i främst exportföretagen . Ett andelssystem kan utformas på flera olika sätt. Från sida har vi varit angelägna understryka att systemet skall vara lagfäst. Det skall vidare ge löntagarna andelar i själva ägandet. har emellertid avvisat förslag om en offentlig utredning om dessa frågor. Senast skedde det med hänvisning till att ett visst utredningsarbete pågår, bl. a. inom LO. Vi kan inte se att detta skulle vara något hinder för en offentlig utredning. I utredningen skulle givetvis också ingå representanter för organisationerna på arbetsmarknaden. Det är naturligt att denna fråga som har ett klart samband med den långsiktiga kampen mot inflationen också tas upp i den nu aktuella diskussionen om åtgärder mot inflationen. En framgångsrik kamp mot inflationen förutsätter att enskilda konsumenter och småsparare såväl som företag och organisationerna på arbetsmarknaden hyser förtroende för den ekonomiska politik som förs. Förväntningar om hög prisstegringstakt föder kompensationskrav och spekulationsefterfrågan, som i sin tur leder till ännu högre priser. Det ligger i alla parters intresse att komma bort från en situation där nominellt höga lönelyft snabbt äts upp av stigande priser och skatter. Men en avtalsrörelse som ger löntagarna den reala inkomstförbättring som samhällsekonomin tål kan inte föras utan att de avtalsslutande parterna har kännedom om huvuddragen i den skatte- och fördelningspolitik som statsmakterna avser föra . Det är i detta syfte som föreslagit att de politiska partierna och arbetsmarknadens parter före avtalsrörelsen borde komma samman för gemensamt informationsutbyte. Det är därför glädjande att regeringen i kompletteringspropositionen aviserat sådana överläggningar. En huvuduppgift för dessa samtal bör vara att gemensamt diskutera åtgärder mot inflationen. Det syfte som ligger bakom förslag om stabiliseringspolitiska konferenser är emellertid inte uppfyllt enbart med den typ av improviserade samtal som regeringen nu inleder med organisationerna och de politiska partierna. Vi menar att dessa konferenser bör bli ett återkommande inslag i stabiliseringspolitiken. Konferenserna bör därför till sitt förfogande ha ett permanent sekretariat bestående av kvalificerade experter på ekonomi och arbetsmarknad. Detta sekretariat bör i sin tur inlemmas i arbetet på en utbyggd ekonomisk långtidsplanering. Vi har från utvecklat dessa synpunkter i separata motioner till årets riksdag (1974:1193 och 1974:1197). Regeringen lämnar i propositionen ett besked som djupt beklagar. Där meddelas nämligen att regeringen inte har för avsikt att stå fast vid löftet från en enhällig riksdag att ge en procent av bruttonationalprodukten till u-landsbistånd. Vi kan för vår del inte befria oss från intrycket att det socialdemokratiska partiet, och andra partier som kan komma att bryta löftet, tar lättare på löften givna till utsatta människor utanför vårt land än på löften givna till människor innanför vårt lands gränser. Sveket blir så mycket mer beklämmande som FN alldeles beslutat inrätta en fond för att bistå de hårdast drabbade länderna. Detta beslut har biträtts av . motion yrkar därför att de 500 milj. kr. som fattas för att vårt u-landsbistånd skall nå upp till det uppställda målet anslås för att i första hand tillföras den fonden. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att uttalar att den ekonomiska politiken bör inriktas på en effektiv bekämpning av inflationen, i syfte att säkra inte minst vanliga inkomsttagares standard, 2. att hos Kungl. Maj:t begär att förslag framläggs om åtgärder för att skydda småspararna mot inflationen, 3. att hos Kungl. Maj:t begär att skatteutredningen i tilläggsdirektiv ges i uppdrag att framlägga förslag till inflationsskydd i skattesystemet. 4. att som sin mening uttalar vad som i övrigt anförts i motionen beträffande inriktningen av den ekonomiska politiken. /ENKEL (fp) GOTAB 74 7681 S 1974