mot · FX021600 · 1974-02-05 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Majds proposition 1974:20 med förslag till ny lagstiftning om kriminalvård i anstalt m. m. 18 § i proposition 1974:20 angående lagstiftning om kriminalvård i anstalt m. m. innehåller förslag till regler om den intagnes möjlighet att på egen begäran få arbeta i enrum. gällande bestämmelse i frågan finns i 47 § andra stycket lag om behandling i fångvårdsanstalt. Detta stadgande lyder: Önskar intagen arbeta eller tillbringa fritid i enrum, må det icke vägras honom, såframt ej synnerliga skäl äro däremot. Under remissbehandlingen har 18 § kritiserats. Sålunda har hovrätten över och , socialutredningen och till vars yttrande LO anslutit sig samtliga ansett att en intagen, som vill bli placerad i enrum, skall ha rätt därtill. Hovrätten har menat att 47 § behandlingslagen i sak bör behållas oförändrad. Vi menar, i likhet med hovrätten över och , att första stycket i 18 § i sak skall överensstämma med nu gällande rätt. Enligt propositionen skall den intagne i de flesta avseenden få större personlig frihet och vidgade möjligheter att själv forma sin anstaltsvistelse. Han skall fritt kunna välja mellan arbete och studier under arbetstid, och han skall kunna deltaga i föreningsverksamhet utanför anstalten under fritid. Begränsningen av hans bestämmanderätt i vad gäller arbete i enrum är därför ett klart avsteg från en i övrigt genomförd princip. I propositionen är 18 § i stället utformad i linje med principen om prioritering av den kollektiva samvaron liksom övriga regler i 1723 §§. 17 § innehåller huvudregeln om de intagnas arbete i gemenskap och de följande paragraferna undantag härifrån. Reglerna bygger på de överväganden som gjorts av kriminalvårdsberedningen att man skall utvidga de intagnas möjligheter till gemenskap och i motsvarande mån inskränka möjligheterna att hålla dem i avskildhet från varandra. Det anmärkningsvärda är emellertid att man inte endast inskränkt möjligheten att tvångsvis hålla den intagne avskild, 1923 §§, utan även dep intagnes rätt att själv bestämma om han skall arbeta i enrum, 18 § första stycket. Man har sålunda låtit principen om prioritering av den kollektiva samvaron få företräde framför principen om vidgning av den intagnes självbestämmanderätt. Departementschefen har motiverat sitt ställningstagande för 18 § första stycket sålunda: Det finns betydande risker för att en frivillig isolering som innebär att en intagen helt avskär sig även från de kontakter och den gemenskap som ofta följer med verksamheten i en särskild arbetsmiljö kan få skadliga inverkningar för den intagne. Detta kan bl. a. vara fallet om hans begäran om enrumsarbete har sin grund i en obefogad rädsla eller psykisk obalans av annan art. I sådana fall bör man naturligtvis i görligaste mån försöka lösa den intagnes problem på andra vägar än genom att tillåta en isolering. Arbete i enrum på egen begäran bör därför tillåtas endast om beaktansvärda skäl talar härför. Ett ställningstagande av denna typ ger utan tvivel intryck av en förmyndarinställning till den intagne. Myndigheterna skulle bättre än den intagne själv kunna avgöra om hans begäran att arbeta i enrum bottnade i psykisk obalans och bättre än den intagne själv förstå om arbete i enrum kunde vara skadligt för hans psykiska hälsa. Enligt vår mening bör man betrakta det som fullt normalt att en intagen kan föredraga avskildhet framför gemenskap under arbete. I regel bör man även tilltro den intagne egen förmåga att själv bedöma om arbete i enrum kan medföra psykiska påfrestningar för honom. I princip bör den intagne ha självbestämmanderätt i denna fråga. Risken för ökad arbetsbörda för personalen bör inte få lägga hinder i vägen för realiserandet av denna rätt. Stadgandet i 18 § första stycket bör därför utformas som en huvudregel om rätt för den intagne att arbeta i enrum. Vissa undantag bör givetvis kunna ske därifrån. Läkares medverkan är inte reglerad i nu gällande behandlingslag, utan bestämmelsen därom i propositionens 18 § andra stycket är en nyhet. Enligt detta förslag skall läkare konsulteras i varje enskilt fall, i vilket intagen begärt att få arbeta i enrum. Då vi anser det fullt normalt för vissa människor att föredraga arbete i enrum framför arbete i kollektiv, anser vi att läkare behöver anlitas endast i undantagsfall. Innan man avslår en intagens begäran bör läkare konsulteras. En regel med sådant innehåll skulle ge myndigheten möjlighet till avslag i klara fall av olämplighet. Givetvis kan tveksamma fall förekomma. Om man stadgar att en rätt till arbete i enrum skall vara huvudregel, måste det inträffa att en intagen som erhållit sådant tillstånd senare visar sig inte må väl av den självpåtagna isoleringen. Därför anser vi det riktigt att föreskriva fortlöpande kontroll i likhet med propositionens andra stycke, andra meningen. Dock bör det vara tillräckligt att anbefalla läkares medverkan om någonting inträffar som ger anledning att draga in tillståndet till arbete i enrum. Under hänvisning till det anförda hemställs att beslutar att 18 § i förslaget till lag om kriminalvård i anstalt skall erhålla följande lydelse: Intagen får på egen begäran arbeta i enrum, om inga skäl talar häremot. Innan avslag ges på intagens begäran enligt första stycket, skall läkare yttra sig i frågan inom efter det att begäran framställts. Om medgivande lämnats och därefter anledning uppkommit att återkalla detta, skall likaledes läkare höras, innan återkallelse sker. H. () () 74 7010 S 1974