mot · FX02277 · 1974-01-22 00:00:00 — om ändring av bestämmelserna angående bärgning till sjöss av herrelöst gods. Bestämmelser om bärgning av fartygsvrak och annat av ägaren övergivet gods pä, i eller vid sjön återfinns i flera olika författningar. De skilda bestämmelserna har bl. a. till syfte att säkerställa framkomligheten i farleder, att tillgodose miljöintressen samt att tillförsäkra ägaren till godset och bärgaren deras respektive rätt. Genom kungörelsen (1951:321) om undanröjande av för sjöfarten eller fisket hinderliga vrak m. m. har bemyndigats att undanröja fartyg m. m. som sjunkit i allmän farled eller på allmänt fiskevatten och som är till hinder för sjöfarten eller för fiske av betydenhet. Även i lokala hamnordningar och kanalreglementen finns föreskrifter om rätt för respektive förvaltning att bortforsla vrak m. m.som hindrar sjöfarten. Allmänt gäller att den som förfogar över vattenområde kan hos domstol eller överexekutor begära beslut om handräckning för undanröjande av vrak. Enligt lagen (1942:350) om fornminnen har riksantikvarien rätt att låta undersöka och bärga skeppsvrak med kringliggande föremål om kan antas ha förflutit sedan skeppet blev vrak (9 a-b §§). Miljöskyddskraven i samband med fartygsvrak tillgodoses f. n. bl. a. genom nedskräpningsförbudet i naturvårdslagen (1964:822), vilket främst får anses tillämpligt på mindre båtar. Har nedskräpning skett, äger hälsovårdsnämnden vid vite förelägga den ansvarige att iordningsställa platsen (23-24, 39 §§). Vidare kan med stöd av sin allmänna befogenhet att förelägga vite för upprätthållande av ordning och säkerhet ingripa för att undanröja vrak, t. ex. då olja läcker ut. Behovet av utvidgade rättigheter och skyldigheter för myndigheterna att undanröja övergivna fartyg även i fall då dessa ej hindrar sjöfarten eller fisket togs upp i motioner till och i en skrivelse från JO till Kungl. tillsattes en utredning för att se över och i erforderlig utsträckning komplettera bestämmelserna om åtgärder i fråga om övergivna fartyg m. m. 1 syfte att säkerställa ägarens och bärgarens rätt stadgas i lagen (1918:163) med vissa bestämmelser om sjöfynd att utförd bärgning av övergivet fartyg eller skeppsvrak eller till fartyg hörande redskap eller gods, såväl från botten, på vattnet eller på strand, skall anmälas till polisen eller tullförvaltningen. skall efter besiktning av fyndet kungöra bärgningen med föreläggande för ägaren till det bärgade godset att anmäla sig hos tullförvaltningen (3 §). Kommer ägaren inom föreskriven tid och visar sin rätt för han tillbaka godset mot det att han till bärgaren utbetalar dennes kostnader samt bärgarlön vars storlek i händelse av tvist bestämmes av domstol. Kommer ej ägaren, skall strandfynd (gods drivet å strand) tillfalla kronan efter avdrag av bärgarens kostnader och bärgarlön, men annat fynd (upptaget från botten eller anträffat flytande på vattnet) skall tillfalla bärgaren (4 §). Förfarandet vid bärgning av herrelöst gods är vidare reglerat genom Kungl. Maj:ts beslut (SFS 1841:44 s. 2), vari föreskrivs att den som först hos anmäler avsikt att bärga sjunket gods som av sin ägare övergivits skall ha rätt att fortfara därmed utan intrång av andra som för bestämmas till högst (förlängning kan även komma i fråga). Den ovan nämnda utredningen angående åtgärder mot övergivna fartyg m. m. (K 1970:43) skall enligt planerna ha avslutat sitt arbete under första halvåret 1974.1 enlighet med sina direktiv tar emellertid utredningen inte upp de administrativa och rättsliga problem som möter enskilda bärgare eller sportdykare, som önskar bärga sjunket, herrelöst gods. Utredningen ägnar sig uteslutande åt de miljö- och sjötrafikproblem som fartygsvrak o. d. kan skapa. Bestämmelserna kungörelse synes emellertid så vagt utformade att svårigheter uppstår om tillämpningen. 1 stort sett synes kungörelsen tolkas så att är handläggande myndighet under själva bärgningen medan tullförvaltningen, sedan bärgningen avslutats, tar över ärendet och slutligt avgör vem som äger rätt till det bärgade godset. Osäkerheten i de många bestämmelsernas tillämpning har skapat problem för både myndigheter och enskilda bärgare. Rimligt vore att handläggningen av dessa frågor överfördes till en och samma myndighet, som hade att besluta dels om fredning, dels om rätten till bärgat gods, med möjlighet för bärgaren att besvära sig antingen på administrativ väg eller genom domstolsförfarande. Den myndighet som här bör ligga närmast till hands vore enligt min mening polisen, som har ansvaret för hittegodsärenden. Att sjöfyndsärenden handlagts av torde sammanhänga med att denna myndighet ansetts ha en extra stor erfarenhet av förhållandena på sjön. Den ökade polisverksamheten till sjöss har emellertid numera givit polisen all den erfarenhet som krävs för att de i motionen nämnda frågorna på ett tillfredsställande sätt skall kunna handhas av polisväsendet. Det är självfallet angeläget att vid ändring av nu gällande bestämmelser hänsyn tas till motsvarande bestämmelser i övriga nordiska länder så att största möjliga likformighet i dessa hänseenden uppnås mellan alla de nordiska länderna. Med hänvisning till det sagda hemställer jag att hos Kungl. Maj:t begär att en utredning tillsätts med uppgift att utreda och inkomma med förslag till ändrade be stämmelser angående administrativa och rättsliga problem i samband med bärgning till sjöss av herrelöst gods i enlighet med vad i motionen anförts.