mot · FX021271 · 1974-01-26 00:00:00 — av m. fl. Frihet, rättvisa, trygghet och oberoende för alla människor och nationer är ett övergripande mål för internationella strävanden. Gynnade av goda yttre och inre förutsättningar har vi för egen del lyckats skapa ett samhälle där utvecklingen mot materiellt välstånd kunnat gå hand i hand med fördjupad demokrati, ökad trygghet och social rättvisa för vårt folk. Med de ekonomiska och politiska möjligheter som detta medfört har vi gått in i det internationella arbetet med den föresatsen att ge vårt bidrag till internationell avspänning, till fred och försoning och inte minst till de strävanden som syftar till att utjämna klyftan mellan rika och fattiga länder. Mot den bakgrunden skall åtagande att under /75 uppnå en procent av bruttonationalprodukten i bistånd till ses. Detta svenska åtagande är förenat med insikten att själva står för huvuddelen av kostnaden för sin egen utveckling. sätter sina egna mål; de vill nå dem på egna vägar. Detta är en självklarhet men det gör inte biståndsinsatser från de rika länderna mindre angelägna. 1 årets statsverksproposition anges att enprocentsmålet kommer att uppnås under kommande budgetår. Vi förutsätter då att regeringen i vårens tilläggsproposition kommer med begäran om de ytterligare anslag som krävs för att målet skall uppnås och därjämte med förslag hur denna del av anslaget skall fördelas. Det har i debatten framskymtat kritik mot att man först fastlagt utgiftsramarna för biståndet och först därefter försökt att ge biståndet ett konkret innehåll. Mot detta kan sägas att den antagna ekonomiska målsättningen givit den svenska biståndspolitiken en stadga och en utvecklingssnabbhet som måhända annars skulle ha saknats. Det har därutöver givit en goodwill i internationellt avseende, som inte minst på lång sikt är av utomordentlig betydelse för vårt land. Men främst har den successiva ökningen av anslagen till bistånd inneburit att haft möjlighet att möta många länders önskan om svensk hjälp för en snabbare utveckling. Vi har därigenom bidragit till att skapa förutsättningar för ett mera människovärdigt liv för miljoner människor i de fattiga länderna. Det är att beklaga att Kungl. Maj:t under de år som förflutit sedan beslutet om- enprocentsmålet togs inte velat stödja kraven på en jämnare ökningstakt av anslagen. Resultatet har blivit att en betydande anslagshöjning måste göras vilket självfallet får återverkningar på budgeten i övrigt. Med ett större förutseende från regeringens sida kunde dessa svårigheter ha undvikits. Vi vet att sociala skillnader i ett samhälle skapar spänningar, som i många fall leder till svårartade konflikter. De sociala skillnader mellan världens nationer som vår värld uppvisar bär inom sig risken för våldsamma urladdningar och krigiska konflikter. En förutsättning för att vi skall kunna uppnå en fredligare värld är att spänningarna mellan folk och nationer minskas. När sålunda aktivt bistår fattiga länder och folk ligger däri också en önskan att på så sätt verksamt bidra till skapandet av en fredligare värld. Det är nödvändigt att vår biståndsverksamhet utgår från en klar uppfattning om vilken utveckling som är eftersträvansvärd. Föreställningen att icke industrialiserade så snabbt som möjligt skall förmås att efterlikna Västerlandets industristater har i många fall lett till allvarliga missförhållanden. Med ökad kraft har understrukit att i-ländernas biståndsinsatser måste anpassas till mottagarlandets egen utvecklingslinje, som direkt är anpassad till landets sociala och ekonomiska förhållanden och traditioner. Det är viktigt att är lyhört för denna debatt och berett att anpassa sin biståndsinsats efter förhållandena i varje enskilt mottagarland. I vårt eget land har vi kunnat konstatera att en maximal ekonomisk tillväxt inte nödvändigtvis är liktydig med bästa möjliga levnadsförhållanden för det stora flertalet av människor. Detsamma gäller i minst lika hög grad i . I många av de som uppvisar den snabbaste ekonomiska tillväxten kan man konstatera att levnadsförhållandena har försämrats för det stora flertalet människor. Vid satsningar i syfte att förbättra de ekonomiska förhållandena i får inte utvecklingen på det fördelningspolitiska, sociala och miljömässiga området försummas. En snabb industriell expansion är det effektivaste sättet att åstadkomma en snabb ekonomisk tillväxt. Många kan sägas ha åstadkommit en sådan utveckling bl. a. genom att dra till sig betydande utländska investeringar. I alltför många fall har dessa ökade ekonomiska resurser endast kommit en liten sektor av befolkningen till del, nämligen den del som är direkt engagerad i de nya näringarna. För den stora majoriteten av befolkningen, som är sysselsatt inom landsbygdsnäringarna, har utvecklingen inte medfört några inkomstökningar eller ens förbättrade levnadsvillkor. Ofta har i stället den inflation som tenderar att följa i den ekonomiska expansionens spår lett till kostnadsstegringar och därmed sänkt levnadsstandard. En teknisk utveckling inom jordbruket som inte paras med en socialt ansvarskännande politik kan få likartade konsekvenser genom att arrendatorer förlorar sin mark och småbrukare, som saknar ekonomiska möjligheter att tillgodogöra sig de nya tekniska möjligheterna, drabbas av sjunkande produktpriser. Problemen accentueras ytterligare i den mån utvecklingen, som ofta är fallet, koncentreras till vissa orter eller regioner, medan övriga delar av landet lämnas att stagnera. Den fördelningspolitiska aspekten måste sålunda tillmätas stor betydelse i allt utvecklingsarbete. Industrialiseringen måste utformas så att den får en maximal sysselsättningseffekt. Satsningar på kapitalintensiva verksamheter bör undvikas. I stället måste tyngdpunkten ligga på småindustri och annan arbetsintensiv industri. Moderniseringen av jordbruket måste ges hög prioritet i svensk biståndspolitik och den måste utformas så att även småjordbrukare kan tillgodogöra sig utvecklingen som arrendatorernas rätt till sitt land och till de vinster moderniseringen kan medföra måste garanteras. Jordreformer måste ses som ett avgörande led i landsbygdsutvecklingen. Vidare är det viktigt att tillmäta de regionalpolitiska aspekterna ökad betydelse med syfte att såvitt möjligt skapa garantier för att den ekonomiska utvecklingen blir jämnt fördelad över landet. Utvecklingens sociala problem har inte tillräckligt beaktats i svensk biståndspolitik. De folkomflyttningar som utgör ett av huvudproblemen i vårt land utgör också ett grundläggande problem i många utveckling. Detta påvisades med skärpa i en mängd rapporter till . Den psykologiska omställning som flyttningen från landsbygd till stad alltid innebär blir extra drastisk i många , där skillnaden i teknisk utveckling ofta kan uttryckas . Den permanenta arbetslösheten förvärrar situationen. De flesta storstäder i har jättelika slumområden, bebodda av arbetslösa eller undersysselsatta människor, som ofta brutit upp från en helt annorlunda och traditionalistisk miljö. Svensk biståndspolitik måste utformas så att dessa svårartade omställningsproblem undviks. Den snabba urbaniseringen måste begränsas och utvecklingen bringas i bättre samklang med det sociala mönster och de traditioner som finns i landsbygdssamhällena. Därför måste utvecklingsinsatserna i än högre utsträckning inriktas på landsbygdsnäringarna. Industrialisering är självfallet nödvändig, men den måste ske i decentraliserade former. En överhängande risk finns för att den ekonomiska utvecklingen i sker till priset av en svårartad miljöförstöring. kan man konstatera att de hårdast exploaterade områdena i många uppvisat betydligt svårare miljöproblem än vad som är vanligt i de industrialiserade länderna. Till det kan dessutom läggas att i-länderna har resurser att möta de miljöproblem som t. ex. industrialiseringen skapar medan saknar sådana möjligheter. Från sida har man upprepade gånger uttalat att man inte har råd att av miljöskäl avstå från en industrialisering, som man menar är en viktig förutsättning för utveckling. Det är sålunda lätt att konstatera att ekonomiska situation försvårar en långsiktig miljöpolitik. Problemet måste likväl ges stor uppmärksamhet vid utformningen av biståndspolitiken som många farhågor, för att miljöaspekten av många i-länder skall tas till intäkt för minskade biståndsinsatser, måste undanröjas. Från de rika ländernas sida likaväl som från internationella organs sida måste emellertid den utveckling stoppas som innebär att privata investerare förlägger direkt miljöfarlig verksamhet till sedan en hårdnande miljölagstiftning förhindrat samma industriverksamhet hemma. All biståndspolitik måste, för att inte oöverstigliga miljöproblem skall skapas för framtiden, vara inriktad på att samma miljökrav måste ställas på industrier i som på industrier i det egna landet. Jordbruksutvecklingen måste ske under stort ansvarstagande för de ekologiska konsekvenserna och betydande resurser måste avdelas för att motverka förgiftning av jorden, urlakning och erosion. De flesta baserar sin ekonomi på råvaruproduktion. Många av dessa råvaror är ändliga till sin karaktär. För svensk biståndspolitik måste det vara en väsentlig uppgift att medverka till att inte ekonomiskt tvång förmår att tömma sina råvarureserver och därigenom avhända sig sina resurser för framtiden. Om detta trots allt sker blir resultatet en global råvarukris. För att bidra till att underlätta ekonomiska långtidsplanering bör medverka till att ett system med fasta råvarupriser införs. Vårt bistånd till ekonomiska utveckling måste inriktas på att skapa förutsättningar för ett ökat ekonomiskt oberoende för dessa gentemot industriländerna. För att uppnå detta krävs att vi i internationella organ bl. a. arbetar för att åstadkomma lättnader i handelsutbytet, med tullpreferenser och exportstöd, och att vårt bistånd också bidrar till att skapa möjligheter för att förädla sina egna råvaror. Industriprojekt som helt eller delvis baseras på import av komponenter från i-länder bör undvikas, liksom också satsningar på en industriproduktion med ensidig exportinriktning på i-länderna. Sker de svenska satsningarna efter dessa linjer skapas förutsättningar för att procentuella andel av världshandeln stiger vilket är av utomordentlig betydelse för deras inre utveckling. Den nuvarande trenden innebärande ständigt minskad andel av världshandeln måste bringas att upphöra. Enprocentsmålet har i debatten ofta kommit att framstå som ett slutmål. Det bör sägas att det är fråga om ett etappmål. Erfarenheten visar nu att en av antagen långsiktig målsättning för framtida biståndsanslag bidrar till en önskvärd stegringstakt i det svenska biståndet. Med den vilja som finns bland alla partier för en fortsatt svensk solidaritetspolitik, bör det vara möjligt att nå en bred politisk enighet kring ett nytt långsiktigt mål vad beträffar anslagsramarna. Under alla förhållanden måste det undvikas att svenskt bistånd låses fast till att motsvara en procent av bruttonationalprodukten. När ett sådant nytt långsiktigt mål antas måste noga övervägas om inte något annat och bättre kriterium än BNP kan användas. Avgörandet i detta hänseende bör emellertid få anstå i avvaktan på resultaten från den biståndspolitiska utredningen, där förslag till principer för framtida samarbete med kommer att framläggas. Det säger sig självt att en första förutsättning för att de här angivna biståndspolitiska målen skall kunna uppnås måste medföra en stor satsning på att öka kunskaperna om de problem det här gäller. En sådan satsning på u-landsforskning bör ske i vårt eget land men framför allt bör svenska insatser i än större utsträckning kunna göras för forskningen i . Det finns anledning att här särskilt uppmärksamma de önskemål som framförts från en råd vid den senaste . Särskilt betonades i de sammanhangen från sida möjligheten av att skapa s. k. innovationscentra, bl. a. i syfte att där utveckla en teknologi, som tvingas köpa i i-länderna. Sådana innovationscentra skulle ge u-ländema möjlighet att utveckla en egen, annorlunda teknologi, bättre anpassad till förhållanden. Avsikten är att med sådana innovationscentra som bas kunna få i gång självgenererande utvecklingsprocesser i som gör dessa länder mindre beroende av i-länderna. Fördelning av ökat biståndsanslag De anslagshöjningar som regeringen avser föreslå ger möjligheter till ökade satsningar på en mängd angelägna områden. Mot bakgrund av den för många ytterst besvärliga livsmedelssituationen är det angeläget att inom både det bilaterala och multilaterala biståndets ram ytterligare öka insatserna på jordbrukssektorn. (WFP) bör få ytterligare ökat anslag. Alltfort framstår en minskning av befolkningstillväxten som angelägen. De möjligheter till ökningar inom familjeplaneringsbiståndet som den aviserade anslagsökningen möjliggör bör tillvaratas. Erfarenheterna från bl. a. har visat hur fruktansvärt hårt befolkningen drabbas under moderna krigsförhållanden. kan vi alltjämt konstatera hur den färgade befolkningen i södra utsätts för våld och övergrepp på ett sätt som inte bara strider mot en lång råd FN-resolutioner utan också innebär omänskliga förhållanden för de drabbade. De sociala befrielserörelser som kämpar mot kolonialt förtryck, mot rasförtryck och diskriminering måste, inom ramen för det aviserade förslaget till anslagshöjning, ges ett vidgat humanitärt bistånd, som bidrar till att lindra den mänskliga och sociala nöd som dessa oförrätter skapat. Viktigt är i det sammanhanget att flyktingberedningen ges parlamentarisk representation. Det är angeläget att undvika alltför stor splittring på olika program länder inom det svenska bilaterala biståndets ram. För att det svenska biståndet i ännu högre grad skall nå de allra fattigaste och där ge en lindring bör utöver det fastlagda programbiståndet en väsentlig ökning av medel för katastrofbistånd övervägas. Denna ökning är synnerligen motiverad mot bakgrund av den katastrof som drabbat många genom den långvariga torkan. Till det kan läggas de svåra förhållanden under vilka flyktingar från olika länder befinner sig. Snabb hjälp måste till för att dessa människor skall kunna ges en mera människovärdig tillvaro. Enskilda organisationer såsom Röda Korset, , missionen m. fl. svarar redan nu för värdefulla insatser i . De bör kunna påräkna ett ökat stöd. Detsamma gäller om fackliga och kooperativa organisationer, som också de på sina områden gjort och gör utomordentliga insatser. Särskilt bör den kooperativa verksamheten stödjas inom jordbruksnäringen. Inom ramen för ökat stöd åt enskilda organisationers verksamhet i bör också de internationella kvinnoorganisationerna ihågkommas. Deras insatser för kvinnans frigörelse och likaberättigande är en betydelsefull komponent i strävandena mot social rättvisa. Med det aviserade förslaget till anslagsökningar för att uppnå enprocentsmålet möjliggörs också ökade insatser på den multilaterala sidan. bör ytterligare öka sina bidrag till . Det är angeläget inte minst mot bakgrund av ständigt ökande skuldbörda, vilken medfört att stora delar av det bistånd som dessa länder nu erhåller åtgår till återbetalning av gamla skulder och betalning av räntor. är det angeläget att intensifierar de ansträngningar på det internationella planet som syftar till att ge större inflytande på IDA:s verksamhet. Bland FN-organen bör övervägas ytterligare höjning av bidragen till bl. a. () och FNs barnfond (). Ökat stöd bör ges åt sådan internationell forskning som tar upp problem kring den framtida livsmedelsförsörjningen och sysselsättningsfrågorna. Bland de organ som här bör komma i fråga kan bl. a. nämnas FNs livsmedels- och jordbruksorganisation (FAO) och Internationella arbetsorganisationen (). Mot bakgrund av erfarenheterna från bör möjligheterna att ge bidrag till forskning kring urbaniseringsproblem m. m. i uppmärksammas. av det bilaterala biståndet utgörs under innevarande budgetår av varubistånd. Vi vill förorda att denna procentandel blir vägledande när i samband med kompletteringspropositionen har att fastställa de samlade anslagen för /75. En bärande princip för varubiståndet bör vara att det skall ligga utanför de fastlagda länderramarna. a. samordnings- och effektivitetsskäl vill vi förorda att SIDA ges beredningsansvaret inte bara för programverksamheten utan också för medverkan i de internationella biståndsprogrammen. Anslagsökningen och det utvidgade beredningsansvaret motiverar en viss ökning av SIDA:s personal. Frågan om industrialisering och bidrag i dessa hänseenden har varit föremål för en utredning vars resultat redovisats i industribiståndsutredningens betänkande Industriutveckling och biståndssamarbete (SOU 1972:90). Genom stöd till strävanden att utveckla en egen industri, som i första hand avser att förädla den egna råvaran, kan vi på ett effektivt sätt bidra till ekonomiska frigörelse. Det är angeläget att det svenska industribiståndet utformas så att får ett avgörande inflytande på var och hur det svenska industribiståndet skall sättas in. Den utvidgning av investeringsgarantisystemet som utredningen förordar kan innebära en snedvridning av de privata svenska investeringarna på så sätt att länder, som i sin allmänna politik inte motsvarar de målsättningar som vägleder svensk biståndspolitik, drar till sig privata investeringar där och svenskt kapital står som garant. Skall likväl investeringsgarantisystemet utvidgas till att omfatta också andra länder än dem som är föremål för svenska biståndsaktioner av olika slag, måste säkra garantier finnas för att biståndspolitikens målsättningar inte äventyras eller beskärs. Det förefaller i stort motiverat att avvakta en ytterligare vidgning av investeringsgarantisystemet till dess att den tidigare nämnda biståndspolitiska utredningen framlagt sitt betänkande med förslag till principer för framtida samarbete med . För att de här angivna intentionerna för svensk biståndspolitik skall kunna följas upp på det praktiska planet är det angeläget att ges ökad insyn i de internationella biståndsprogrammen. Lika viktigt är att ges fortlöpande information om verksamheten i de internationella biståndsorganen. Med hänvisning till det anförda hemställer vi 1. hos Kungl. Maj:t begär att SIDA ges beredningsansvaret för medverkan i de internationella biståndsprogrammen, 2. hos Kungl. Maj:t begär att flyktingberedningen ges parlamentarisk representation, 3. uttalar att varubiståndet i största möjliga utsträckning skall läggas utanför de s. k. länderramarna, 4. uttalar att stödet till u-ländemas industrialisering skall ges en sådan utformning, att man utvecklar en arbetskraftsintensiv småindustri, inriktad på hela samhällets utveckling och på oberoende gentemot industriländerna, 5. uttalar att stödet till utvecklingen av jordbruket i måste ske under stort ansvarstagande för de ekologiska konsekvenserna och på så sätt att förgiftning av jorden, urlakning och erosion motverkas, 6. uttalar att skall ges ökad insyn i de internationella biståndsprogrammen, 7. ger Kungl. Maj:t till känna vad som i övrigt i motionen anförts. () i Glömminge () i Lane-Herrestad