mot · FX021498 · 1974-01-01 00:00:00 — av m. fl. om förstatligande av läkemedelsindustrin. Den svenska läkemedelsindustrin är till största delen i privata händer. Av de sex producerande läkemedelskoncemerna drivs blott en, AB Kabi, i statlig regi. Ytterligare ett 40-tal svenska privata läkemedelstillverkare säljer sina produkter i . Därtill kommer att cirka 175 utländska tillverkare, med företag som , , och i spetsen, är verksamma här och svarar för hälften av försäljningen i . Läkemedel gäller liv och hälsa, privat företagsamhet handlar om marknad och profiter. När kapitalet tillåts dominera en sektor som läkemedelsindustrin, uppstår problem och missförhållanden av såväl medicinskt, socialt som ekonomiskt slag. Privatkapitalet jagar och inmutar marknader, och de gör det i ökad utsträckning utomlands, av skatte- och vinstskäl. De utländska läkemedelsföretagen har ökat sin andel av totalförsäljningen i . Hälften av de här i landet framställda läkemedlen försäljs utomlands, till ett värde av . Dessutom ökar den svenska exporten av läkemedel snabbare än importen. Exporten har gått upp . Även om läkemedelstillverkningen i är ^mgiven av relativt rigorösa bestämmelser och därför inte ger tillverkarna fritt spelrum, måste konkurrensen om kunderna - såväl läkare som konsumenter vara en faktor som företagen i hög grad räknar med i sin verksamhet. Forskning på ett nytt preparat, som ofta är tidsödande, kan få avbrytas därför att ett annat företag kommer ut på marknaden med ett likartat preparat, och ett passerbart men kanske inte fullt utvecklat och kontrollerat läkemedel släpps ut för att konkurrera. En inte obetydlig del, , av de höga försäljningspriserna utgjorde informationskostnader. En inte heller obetydlig del av dessa informationskostnader är konkurrenskostnader: lockande, dyrbara trycksaker till läkarkåren; annonser som utöver viss i föreskrifter bestämd sakinformation också utformas att tilltala och attrahera läkare; s. k. läkemedelskonsulenter, dvs. relativt välutbildade försäljare, vilkas antal skulle kunna reduceras avsevärt om de inte vore märkesbundna och måste tala för sitt fabrikat. Ytterligare uppgifter som visar att branschen inte är så seriös i forskningshänseende som den låter påskina är att det med viss regelbundenhet förekommer uppmärksammade fall med svåra biverkningsproblem, t. ex. olika kraftiga negativa verkningar av Entero-Vioform (fabrikat ) i och andra , samt naturligtvis neurosedynfallen () i bl. a. , , . Läkemedelsföretagen själva brukar vidare framhålla som något positivt den snabba produktomsättningen. Sortimentet på apoteken har i stort sett förnyats . Detta tyder på en viss hets i forskningsarbetet, och konsumenterna ställer sig frågan - utan att det läggs ner några miljoner på information till dem i det sammanhanget vad det är för fel på det preparat som dras in, vilka biverkningar det kan tänkas ha givit. kontrollerar regelbundet läkemedel och förskrivningen av dem. När det gäller en så stor grupp preparat som psykofarmaka, av vilka det konsumeras 2,4 miljoner tabletter i , beslöt styrelsen 1972 att lägga in vissa sådana medel under narkotikaförordningen och därmed inskränka den normala förskrivningen, och övervägs att lägga in ytterligare sömnmedel och lugnande medel under förordningen eller helt dra in dem, med hänvisning till deras kraftiga negativa biverkningar, t. ex. svåra förgiftningar vid överdosering, abstinensbesvär m. m. I dessa fall har uppenbarligen och läkemedelsföretagens forskningsinstitutioner kommit till olika resultat i vad gäller bedömningen och klassificeringen av dessa preparat och därmed också omfattningen av deras användning. Att branschforskningens egna slutsatser är gynnsammast ur företagsekonomisk synvinkel är inte överraskande. På läkemedelsmarknaden fanns 1973 cirka 2 600 s. k. farmacevtiska specialiteter, dvs. antalet läkemedel noterade i varje form och styrka som de förekommer i handeln. En rad av dessa har i detalj samma funktioner men saluförs av olika företag under olika beteckningar. Eftersom inte priskonkurrens mellan läkemedelsföretagen förekommer annat än i mycket ringa utsträckning, är existensen av samma preparat under olika namn överflödig från konsumentens synpunkt, även om det beaktas att antalet farmacevtiska specialiteter i är lågt vid en internationell jämförelse. Den bristande priskonkurrensen har gjort att priserna på läkemedel i stigit brant sedan apoteksväsendet förstatligades. Läkemedelsföretagen har kunnat göra stora prishöjningar utan att det drabbat de direkta konsumenterna, detta genom femtonkronorsreformen, varvid försäkringskassorna betalar större delen av den medicin som köps. Ytterst får således skattebetalarna stå för dessa höjningar, omvandlade i goda vinster för branschens företag. Ett förstatligande av läkemedelsindustrin framstår som klart motiverat: lägre produktpriser, inga onödiga preparatdubbleringar, bättre användning av forskningsresurserna med direkt inriktning på utveckling och kontroll samt intensivare biverkningsstudier blev några viktiga konsekvenser. Strikt medicinsk-sociala motiv skulle få styra läkemedelsplanering och produktion. Därtill kommer det moraliskt befogade i att hindra några få människor att tjäna pengar på andras sjukdom och ohälsa. Med hänvisning till det som anförts föreslås att hos regeringen begär förslag om förstatligande av läkemedelsindustrin i . (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) i