mot · FX021261 · 1974-01-26 00:00:00 — av i m. fl. angående det brottsförebyggande rådets verksamhet, m. m. 1 varje demokrati är respekten för lagen en grundval för samvaron människor emellan. Utan trygghet till liv och lem är inget samhälle ett gott samhälle. De äldre personer som ibland känner rädsla när de skall ge sig ut på en gata har samma rätt som andra att uppleva trygghet mot överfall och trakasserier. De som ådrar sig skador på grund av brott har rätt att ställa krav på staten att de skall hållas skadeslösa. Att skydda människor mot brott och mot brottets verkningar är centrala uppgifter för vårt rättsväsen. Men rättstryggheten handlar också om hur människor behandlas av domstolar och förvaltningsmyndigheter, vare sig de är åtalade eller kommer i kontakt med sådana institutioner av andra skäl. Att det svenska rättsväsendet på den punkten är väl utvecklat i jämförelse med många andra länder hindrar inte att det finns brister. har länge krävt reformer för att ytterligare förbättra rättstryggheten. Rättstrygghet, rättsskydd och återanpassning av den brottslige är delarna i den liberala treklang som bygger upp rättssäkerheten i vårt samhälle. Alla delarna är lika nödvändiga. Man måste också kräva att åtgärder som innebär ingrepp i individens integritet står i rimlig proportion till hans samhällsfarlighet och vårdbehov. En reform, som länge diskuterats, är att domstolarna endast skulle ta ställning till skuldfrågan vid brottslighet, medan att särskilt organ med starkt inslag av behandlingsexpertis hade att besluta om behandlingens utformning och innehåll. Detta förslag bör nu bli föremål för utredning. För ingripanden på socialvårdsområdet blir mönstret mera komplicerat. Det gäller här problemet om de s. k. administrativa frihetsberövandena eller utformningen av proceduren kring de former av samhällsingripanden med mer eller mindre uttalande inslag av tvång, som erfordras t. ex. inom mentalsjukvården. Beslut om tvångsåtgärder med anledning av vårdbehov bör ej kunna fattas utan medverkan av jurister, åtminstone när fråga är om långvarig frihetsförlust. Från folkpartihåll har tidigare framhållits värdet av ett klarare markerat partsförhållande i sådana fall. Förfarandet borde i högre grad byggas upp som ett domstolsförfarande med möjligheter till direkta förhandlingar mellan parterna eller deras representanter inför ett från den sociala utrednings- och vårdapparaten så långt möjligt fristående organ, som hade att i princip avgöra om tvångsingripanden skulle få komma i fråga eller icke. ning och verkställighet skulle enligt dessa tankegångar liksom vara en socialvårdens angelägenhet. a. länsrätterna inrättats. Det finns anledning att återkomma till organisationen av dessa sedan ytterligare erfarenheter vunnits. Vidare har socialutredningen i uppdrag att pröva frågorna om frihet och tvång inom socialvården liksom utformningen i lag av de principer som bör vara gällande. Det är hög tid att ett betänkande i dessa frågor blir föremål för remissbehandling. Orsakerna till den ökande brottsligheten är många och svåra att precisera. Det är orimligt att tro att det i det långa perspektivet skulle kunna lyckas att enbart genom kriminalrättsliga ingripanden dirigera människor till bättre laglydnad. Även om brottsligheten inte huvudsakligen låter sig förklaras av miljöfaktorer har brister i den sociala miljön sannolikt stort förklaringsvärde när det gäller avvikande beteende över huvud taget. Besvärliga uppväxtförhållanden, svårigheter att tillgodose materiella behov, avsaknad av arbete och bostad framstår alltfort som exempel på omständigheter som medverkar till en social missanpassning som i sin tur lätt kan leda till brottsligt beteende. Sådana förhållanden måste föranleda politiskt agerande för radikala samhällsförändringar utifrån samma grundläggande syn på människans förmåga att utvecklas positivt under goda omständigheter som alltid har präglat liberalismens sociala reformarbete. Vi föreslog att en parlamentarisk beredning skulle tillsättas för att få till stånd en genomgång och totalbedömning av samhällets brottsförebyggande åtgärder samt utforma förslag till förstärkning av dessa. Riksdagsmajoriteten avslog emellertid vårt förslag . Utskottsmajoritetens talesman argumenterade främst emot förslaget om en parlamentarisk utredning. Detta hindrade emellertid inte justitieministern att föreslå att en utredningsman tillkallades för att lägga fram förslag till uppgifter för och organisation av ett centralt råd för samordning av samhällets insatser mot brott. Rådet har trätt i funktion som en statlig kommitté. I årets statsverksproposition föreslås att rådet skall ombildas till en särskild myndighet. Rådet skall ha till uppgift att närmast under Kungl. samordna samhällets och enskildas insatser mot brott. Rådet skall vidare genom utredningar och initiativ medverka i det kriminalpolitiska utvecklingsarbetet. Det är enligt vår mening osäkert om detta är den bästa konstruktionen. Vissa av de uppgifter som blir anförtrodda rådet bör i stället handhas av regeringen. Särskilt gäller detta samordningen mellan olika myndigheter. Vi vill erinra om att en av grundtankarna bakom departementsreform var att en av departementens huvuduppgifter skall vara planering och samordning. Vi anser sålunda att ytterligare överväganden bör komma till stånd om det brottsförebyggande rådets konstruktion. Med hänvisning till det anförda hemställes att hos Kungl. 1. som sin mening uttalar att brottsförebyggande rådet bör i avvaktan på förnyad prövning av frågan om dess konstruktion t. v. fortsätta sin verksamhet som kommitté, 2. anhåller om en förutsättningslös utredning av förslaget att domstolarna i brottmål endast tar ställning till skuldfrågan medan ett särskilt organ med starkt inslag av behandlingsexpertis beslutar om behandlingens utformning. HANS () i