mot · FX021489 · 1974-01-26 00:00:00 — Motion nr 1974 Mot. av m. fl angående den framtida näringspolitiken. Det torde råda enighet om att framåtskridande och ökad välfärd måste baseras på ett effektivt näringsliv. I årets finansplan framhåller finansministern liksom tidigare t. ex. att en hög tillväxttakt tillhör huvudmålen för den ekonomiska politiken. Ett effektivt näringsliv är angeläget inte endast för produktion av de varor och tjänster, som vi behöver som konsumenter. Expansion i näringslivet är nödvändig också för att vi skall få resurser till fortsatta trygghets- och jämlikhetsreformer. Lika viktigt är det att vårt näringsliv har en konkurrenskraft, som ger det goda möjligheter att hävda sig på världsmarknaden. Detta är nödvändigt för att bytesbalansen mot utlandet skall kunna , särskilt med hänsyn till att vi måste räkna med betydande underskott i tjänsteoch transferingsbalansen. var detta ett stort problem. har vi ett kraftigt överskott i bytesbalansen. Förklaringen härtill är dels att exportkonjunkturen särskilt varit mycket god, dels att importen varit svag till följd av interna svårigheter i vår ekonomi. Men vi måste räkna med att problemen med bytesbalansen snart kan återkomma. I den aktuella situationen är det särskilt angeläget att understryka den betydelse som ett expansivt näringsliv har förvåra möjligheter att trygga sysselsättning åt alla. Den permanent höga arbetslöshet, som vi haft i vårt land under en följd av år, kan inte accepteras. Skall vi kunna klara det viktiga målet full sysselsättning, är det nödvändigt att nya arbetstillfällen kan skapas i näringslivet i väsentligt större utsträckning än vad som varit möjligt . Detta är också vad resurserna beträffar, förutsättningen för att nya arbetstillfällen skall kunna skapas i önskvärd omfattning i statens och kommunernas verksamheter. Det är näringspolitikens uppgift att främja ett effektivt och expansivt näringsliv. Men det är lika viktigt att som utgångspunkt för näringspolitiken understryka, att näringslivet skall vara underordnat samhällets välfärdsoch jämlikhetspolitiska mål. En ökad ekonomisk tillväxt måste ha syftet att den kommer alla till del. Ett företags verksamhet är inte enbart den enskilde företagarens ensak. Näringslivet har ett samhällsansvar, som måste inrymmas i en övergripande målsättning för näringspolitiken. Denna målsättnings konkreta utformning måste alltså vara en strävan till trygghet och jämlikhet. Den innefattar sålunda full sysselsättning och rättvis inkomstfördelning. Detta måste gälla alla delar av landet. denna utgångspunkt blir en aktiv regionalpolitik en del av näringspolitiken. Företagens samhällsansvar gäller också i hög grad miljöerna arbetsmiljön och omgivningsmiljön. Det är näringslivets uppgift att klara tillfredsställande miljöer på och kring arbetsplatsen. I detta avseende har stora försummelser skett under gångna årtionden. Skulden härför faller till stor del på brister i näringspolitiken. Uppgiften nu är att reparera skadorna och genom en aktiv miljöpolitik garantera tillfredsställande miljöer för framtiden. Särskild betydelse har arbetsmiljöerna. Det är en primär välfärdsmålsättning att individen skall kunna finna arbetet stimulerande och meningsfullt. Denna målsättning kräver också en utvecklad företags- eller arbetsdemokrati. Initiativ, verksamhet och ansvar Den främsta drivkraften till framsteg och framåtskridande är och måste vara de enskilda människornas vilja till initiativ, verksamhet och ansvar. Denna grundar sig på såväl individens egenintresse som hans vilja till samarbete och solidaritet. Som en förutsättning för att de enskilda människornas insatser skall kunna tillvaratas på bästa sätt gäller att näringslivet måste vara så långt möjligt decentraliserat. Det måste sålunda vara i huvudsak privat eller kooperativt och bygga på ett fritt konsumtionsval och en sammanvägning av de krafter, som konkurrens och samverkan utgör. Vår s. k. blandekonomi svarar väl mot den grundsyn vi tecknat. Den består till av privat och kooperativ företagsamhet och är alltså institutionellt uppbyggd för ett decentraliserat näringsliv. Det näringspolitiskt väsentliga måste då vara att ta till vara de drivkrafter, som biandekonomin har i den individuella viljan till initiativ, verksamhet och ansvar. Det är en väsentlig uppgift för samhället att medverka till goda grundförutsättningar för de många enskilda människornas arbete. Det betyder en styrning och korrigering av marknadshushållningen till en ramplanerad och social marknadsekonomi. I ett högt utvecklat industriland som vårt är behovet av en aktiv näringspolitik stort. har denna fråga till följd av de problem som näringslivet och samhällsekonomin ställts inför fått ökad uppmärksamhet i den politiska debatten. Den politik den socialdemokratiska regeringen fört har inte varit i god överensstämmelse med att man skall satsa på drivkrafterna i vår blandekonomi. Det dominerande i regeringens näringspolitik har varit strävan till en ökning av det statliga företagandet. Någon näringspolitisk motivering härför har inte anförts. En vidgning av det statliga företagandet, som från vissa utgångspunkter kan vara motiverad, kan givetvis inte ha någon positiv inverkan på den privata och kooperativa företagsamhet som i huvudsak är vårt arbetande näringsliv. Vissa näringspolitiska institutioner har byggts upp, som kan bli av betydelse för Men de åtgärder som vidtagits för att stimulera privat och kooperativ företagsamhet har varit av underordnad betydelse, särskilt vad beträffar de mindre företagen, och kan knappast betecknas som aktiv näringspolitik. av växande problem för näringslivet kan man dock nu konstatera en ökad näringspolitisk aktivitet från regeringen. Som positivt skall framhållas de åtgärdsprogram, som beslutats för vissa branscher. Det som därutöver inträffat är främst att man börjat tala om angelägenheten av en statlig industripolitik, t. ex. i årets statsverksproposition. Denna ökade aktivitet betecknar vi givetvis som värdefull. Då denna politik ännu inte fått några klarare konturer, skall vi här inte närmare diskutera den. Men det skall redan nu uppmärksammas, att man uppenbarligen åsyftar en mycket stark central reglering och styrning, bl. a. genom att staten i stor utsträckning skall starta nya företag och gå in som ägare i enskilda storindustrier. Ett sådant statligt direktengagemang i näringslivet är i viss mån angeläget och nödvändigt. Men en ensidig inriktning av näringspolitiken på denna linje kan inte på tillfredsställande sätt ta till vara de expansionsmöjligheter och nya produktionsidéer som finns i näringslivet. Framför allt skall uppmärksammas att regeringen i sin nya industripolitik synes förbise de mindre och medelstora företagen och de utvecklingsmöjligheter som dessa har. Alltjämt saknas alltså från statens sida en genomtänkt och utbyggd näringspolitik för biandekonomin. Vi har ovan betonat den betydelse ett effektivt och expansivt näringsliv har för möjligheterna till sysselsättning åt alla och för att resurser skall kunna skapas till fortsatta trygghets- och jämlikhetsreformer. Dessa utgångspunkter kräver särskild uppmärksamhet i det aktuella läget. Under en följd av år har vi haft en svår arbetslöshet som stannat kvar även i högkonjunkturen. Det är alltså med nuvarande utveckling fråga om en arbetslöshet av permanent karaktär. Allt tyder på att situationen, om nuvarande näringspolitik fortsätter, kommer att förvärras år för år. Den djupa konjunktursvackan 1971 och 1972 medförde den svåraste arbetslösheten . Under den högkonjunktur, som vi sedan fått, baserad i första hand på exporten, har den svåra arbetslösheten funnits i stort sett oförminskad kvar. Enligt senaste rapport är den på ifrågavarande sätt uppmätta arbetslösheten alltjämt i det närmaste 100 000 personer. Därtill kommer att även under högkonjunkturen i regel uppåt 100 000 är sysselsatta i beredskapsarbete och omskolning. Därutöver kan man räkna med att cirka 200 000 är dolt arbetslösa eller latent arbetssökande. Situationen kan nu förvärras genom oljekrisen, men detta är att betrakta som en företeelse utanför det sammanhang på , som vi här diskuterar. Den försiktiga slutsatsen torde kunna dras, att vi med nuvarande utveckling och näringspolitik har en permanent arbetslöshet på cirka 200 000. Sysselsättningstillfällena i näringslivet minskar. Det har varit fallet i jordbruk och skogsbruk. har även industrisysselsättningen minskat, med över 60 000 personer. har det också skett en kraftig nedgång i byggnadsverksamhetens sysselsättningsmöjligheter. skedde en viss nedgång också inom den privata servicesektorn. Det är självklart angeläget att näringslivets strukturomvandling och rationalisering fortsätter så att arbetskraftsbehovet för varje produktenhet minskar. Men det är fel på sysselsättnings- och näringspolitiken, om bortrationaliserade företag och arbeten inte i tillräcklig utsträckning kan ersättas med nya. Man måste som nämnts räkna med att arbetslöshetssituationen med nuvarande utveckling och politik kommer att allvarligt försvåras framöver. Det är en rimlig bedömning, att näringslivets sysselsättningsmöjligheter då kommer att minskas med 200 000 . måste vi räkna med fortsatt ökning i efterfrågan på arbete genom ökad folkmängd och genom att kvinnorna i ökad utsträckning söker sig ut på arbetsmarknaden. På dessa grunder måste bedömningen bli, att med utgångspunkt från nuvarande utvecklingstendenser och politik strävandena måste inriktas på att skapa minst 400 000 nya arbetstillfällen. klarades sysselsättningen genom att staten och främst kommunerna vidgade sina verksamheter. Den offentliga sektorn ökade sin sysselsättning med över 300 000 personer. Det finns bedömningar som visar på behov av att öka de statliga och främst de kommunala verksamheterna med sammanlagt cirka 300 000 personer även . Det behövs nya arbeten hos staten och särskilt kommunerna inom t. ex. vårdsektorn, handikappvården, utbildningen, barntillsynen och miljövården. Men det är inte möjligt att med nuvarande regeringspolitik vidga den offentliga sektorn på samma sätt som skedde . Staten och särskilt kommunerna har fått väsentligt ökade finansiella svårigheter att öka ut sin verksamhet. Expansionen har dämpats kraftigt i jämförelse med . har ökningstalen varit mycket låga, såsom senast framgår av statsverkspropositionen. Enligt långtidsbudgeten måste statens personalökning bli väsentligt lägre . För kommunerna måste situationen sägas vara ännu mer svårbemästrad. Kommunalskatten har nått en sådan höjd att på regeringens initiativ överenskommelser träffats om att hålla ytterligare höjningar tillbaka. Det måste vara balans mellan resursernas tillväxt i näringslivet och reformtakten och den offentliga sektorn. Denna balans har rubbats. Anledningen är en otillräcklig resurstillväxt i näringslivet. Detta är en av de viktigaste förklaringarna till särskilt kommunernas svåra ekonomiska situation och till svårigheterna med skattepolitiken. politik för expansion i näringslivet är sålunda nödvändig för att vi skall kunna klara sysselsättningen och de nödvändiga resurserna till fortsatta trygghetsreformer. Resurstillväxt i näringslivet är en förutsättning också för vidgad sysselsättning i den offentliga sektorn. Den svåra arbetslösheten kan inte accepteras. Den medför stora personliga och ekonomiska svårigheter för de människor som drabbas. Den innebär miljardförluster. Staten och kommunerna drabbas av ökade utgifter och minskade inkomster. Det svenska näringslivet har gjort sig känt för hög effektivitet och konkurrenskraft. Det har kunniga företagare och anställda. Till vårt näringslivs försprång har naturligtvis bidragit, att vårt Iand stod utanför de två stora världskrigen. Men utvecklingen har inte varit tillfredsställande . har det svenska näringslivet inte kunnat hålla samma utvecklingstakt som näringslivet i viktiga konkurrentländer. De två stagnationsåren 1971 och 1972 måste naturligtvis betraktas som en exceptionell företeelse orsakad av särskilda förhållanden på hemmamarknaden. Industriproduktionen sjönk 1971 och steg endast obetydligt 1972. Med konjunkturförbättringen skedde en uppgång 1973. Men med nuvarande förhållanden måste man räkna med att produktion och produktivitet i vår industri okar i långsammare takt åren framöver och att vi riskerar att sacka efter i förhållande till viktiga konkurrentländer. har antalet företagsnedläggelser och konkurser varit stort även under högkonjunkturåren. Utslagningen av företag har i huvudsak ägt rum bland de mindre och medelstora företagen, som svarar för hälften av industrisysselsättningen. De företag, som försvunnit har inte i tillräcklig utsträckning kunnat ersättas med nya. Nya produkter har inte i tillräcklig utsträckning kunnat sättas i stället för dem som slagits ut. De mindre företagens utveckling och utvidgning har hämmats. Förlorade arbetstillfällen har därmed inte i tillräcklig utsträckning kunnat ersättas med nya. Men det innebär också att utbyggnaden av industrin varit otillräcklig för den produktion, som vi behöver för export och för hemmamarknaden i konkurrens med importen. Under en följd av år har industriinvesteringarnas ökningstakt varit otillräcklig. och hade industriinvesteringarna i vårt land en hög tillväxttakt, ibland . Men har ökningstakten minskats kraftigt. Långtidsutredningarna och 1970 framhöll att industriinvesteringarna borde öka med 6 å för att konkurrenskraften skulle kunna upprätthållas. Men detta har inte kunnat förverkligas. har industriinvesteringarna ökat med i genomsnitt . har måst revidera ned prognosen för industriinvesteringarna till för tiden men framhållit att detta måste vara ett minimum. 1* 1974. Allvaret i denna utveckling fördjupas av att industriökningarna i mycket obetydlig utsträckning gäller byggnader och anläggningar, i genomsnitt . Flera år har byggnadsinvesteringarna t. o. m. minskat. De politisk-ekonomiska åtgärder i form av investeringsavdrag, som regeringen satte in 1971, har främst varit inriktade på att främja maskininvesteringarna. Byggnadsinvesteringarna har visserligen stimulerats genom att investeringsfonderna fått utnyttjas i ökad utsträckning. Men denna möjlighet har i stort sett inte stått öppen för mindre och medelstora företag, som härigenom hämmats. I konjunkturuppgången ökade industriinvesteringarna 1973 vilket dock var mindre än beräknat. är maskininvesteringarna gynnade framför byggnadsinvesteringarna, inte endast genom investeringsstödets utformning utan också genom den belastning, som löneskatten utgör på arbetskraftssidan. Denna inriktning av industriinvesteringarna innebär en satsning främst på att ersätta mänsklig arbetskraft med maskiner. Satsningen på att utvidga kapaciteten och produktionsförmågan ävensom på att stimulera nyetableringar har kommit i andra hand. Följden är dels strukturarbetslöshet, dels en produktionskapacitet som måste bedömas som otillräcklig. har utbyggnaden av den industriella och tekniska forskningen samt utvecklingsarbetet gått långsamt i vårt land. I genomsnitt har av bruttonationalprodukten gått till sådana ändamål medan motsvarande satsning i konkurrentländer som , och varit mer än dubbelt så stor. Försummelserna på detta område innebär eftersläpning i framtagande av nya produkter och produktionsprocesser. Detta har ökat arbetslösheten och fördröjt en förbättrad produktionsförmåga. En orsak till att utbyggnaden och förnyelsen av näringslivet eftersatts har otvivelaktigt varit att det brustit i den långsiktiga resurs- och reformplaneringen. Denna måste tillgodose, att det skapas samhällsekonomiskt utrymme och näringspolitiska förutsättningar för att effektivisera produktionen och förnya och bygga ut produktionsapparaten i önskvärd takt. Men resursfördelningen har kommit i otakt, särskilt . En alltför liten del av resurserna har gått till en uppbyggnad av näringslivet, särskilt till de minsta företagen och de sysselsättningssvaga områdena. Det har varit stor enighet om att ge stat och kommun nya och ökade uppgifter. Välfärdspolitiken kunde knappast ha byggts upp utan t. ex. den kraftiga kommunala expansionen. Men det finns inte någon långsiktig politisk reformplanering för en ändamålsenlig fördelning av resurserna mellan olika områden. Det är en ofrånkomlig slutsats att misslyckandena med att på erforderligt sätt stimulera fram nya och utvidgade företag och nya produkter och därmed också att stärka vårt näringslivs konkurrenskraft måste bero på fel i den ekonomiska politiken och näringspolitiken. en politisk orsak. De nödvändiga näringspolitiska förutsättningarna har inte skapats. Genomgående har regeringen satsat ensidigt på s. k. selektiva åtgärder och alltför litet på generella. Både selektiva och generella åtgärder är givetvis nödvändiga. Investeringsavdragen har varit en riktig och värdefull generell åtgärd mot sysselsättningskrisen. Den avvägning som regeringen gjort med en kraftig dominans för de selektiva åtgärderna har otvivelaktigt förlängt och fördjupat sysselsättningskrisen. Bristen på generella stimulanser, som kunnat skapa de nödvändiga näringspolitiska produktionsförutsättningarna, har givetvis ökat behovet av selektiva åtgärder. Även regeringens s. k. sysselsättningspaket års höstriksdag hade nästan uteslutande selektiv karaktär. Det underströks t. ex. i statsverkspropositionen, att sysselsättningspolitiken skall fortsätta på denna selektiva linje. Den nya industripolitik, som aviserats, skall uppenbarligen ha denna inriktning. Det är vår övertygelse att en sådan utformning av sysselsättnings- och näringspolitiken inte kan klara den expansion, som är nödvändig för att trygga sysselsättningen och skapa erforderliga resurser för angelägna reformer. Den socialdemokratiska regeringspolitiken har varit starkt kännetecknad av att man sökt konstruera ett politiskt motsatsförhållande mellan samhälle och näringsliv, mellan löntagare och företagare. Denna förlegade klasskampsinställning strider mot biandekonomin, som förutsätter samarbete. Vissa näringslivsrepresentanter har från sin sida gjort sig till tolk för en motsvarande antiinställning, som givetvis måste betecknas som felaktig. Det torde inte kunna förebringas någon som helst logisk motivering för ett motsatsförhållande mellan samhälle och näringsliv. Samarbete måste framstå som synnerligen angeläget. Biandekonomin förutsätter detta. Däremot står naturligtvis företagare och anställda som motparter till varandra vid fördelningen av produktionsresultatet. De kan i viss mån ha motsatta intressen också i fråga om andra arbetsvillkor. Men de har gemensamt intresse av att det finns så stort produktionsresultat som möjligt att fördela. Produktionsresultatet är en gemensam uppgift. Det bör höra till självklarheterna att en gemensam uppgift löses effektivast genom bästa möjliga utveckling av samarbetet och inte om samarbetsparterna ställs som politiska motståndare till varandra. I linje med detta ligger den viktiga frågan om företagsdemokratin. Naturligtvis har det dock i regeringspolitiken förekommit även moment av samarbete i förhållande till näringslivet. Annat skulle ha varit orimligt. Regeringen har hållit Harpsundskonferenser med företrädare för storföretagen eller haft andra kontakter med dem, t. ex. i . Men de mindre och medelstora företagens representanter har härvidlag i stort sett inte fått komma till tals. Det organiserade informationsutbytet mellan företag och samhälle har givetvis positivt värde, liksom det samarbete som förekommer via branschråden. Det skall också positivt noteras, att man från regeringen nu beträffande den aviserade nya industripolitiken framhåller, att det krävs samverkan mellan staten och näringslivet. Men vissa uttalanden tyder på att man härmed bl. a. avser en långtgående central detaljstyrning av investeringarna. Det är en uppgift, som inte med fördel kan av centrala instanser. Den motviktsinställning, som dock alltjämt präglar regeringens näringspolitik, betraktar vi som ett hinder för strävandena att uppnå bästa möjliga produktionsresultat. En aktiv näringspolitik måste som en grundlinje ha en klart uttalad samarbetsinställning. Detta gäller såväl samarbetet mellan samhället och näringslivet som samarbetet inom näringslivet. Med det sistnämnda avser vi dels ett organiserat samarbete mellan företag, dels en utvecklad demokrati på arbetsplatsen. Stora och små företag Från de principiella utgångspunkter vi inledningsvis angivit är det näringspolitikens uppgift att främja utveckling och tillväxt i olika storleksgrupper av företag. Den stora huvudparten av företagen är mindre och medelstora. De svarar för drygt industrisysselsatta. De mindre företagens tillväxtmöjligheter är obestridligen av stor betydelse för produktionen och den ekonomiska utvecklingen. Regeringens näringspolitik och ekonomiska politik har otvivelaktigt varit väsentligt gynnsammare för storföretagen än för de mindre företagen och familjeföretagen. Det gäller särskilt skattepolitiken och penningpolitiken. De förmåner i skattelättnader, som investeringsfonderna avser, kan i stort sett utnyttjas endast av stora företag. Med den selektiva användning som regeringen oftast tillämpat i fråga om investeringsfonderna har ett utvalt antal storföretag fått betydande fördelar. Arbetsgivaravgiften eller löneskatten har också en utformning, som drabbar de mindre företagen särskilt hårt. har de mindre företagen haft det väsentligt svårare att låna upp erforderligt kapital, särskilt långfristigt kapital. De kreditkällor som stått till buds för de mindre företagen, främst affärsbanker och sparbanker, har fått minskade finansieringsmöjligheter genom att sparandet i allt större utsträckning förts andra vägar, främst till AP-fonderna. AP-sparandet har i ytterst obetydlig utsträckning kunnat utnyttjas av mindre företag. Det gäller även i fråga om återlånesystemet. Därtill kommer att regeringen, då en stram ekonomisk politik måst tillgripas, riktat denna främst mot de kreditkällor som är av betydelse för de mindre och medelstora företagen. De särskilda låneformer och finansieringsinstitut som skapats för de mindre företagen, är obetydliga i jämförelse med de negativa konsekvenserna av regeringens allmänna politik. Man får anta att bakom regeringspolitiken ligger en föreställning, att det är till fördel att satsa i huvudsak på de stora företagen. Naturligtvis är det angeläget att ta till vara stordriftsfördelar, främst i en specialiserad och standardiserad tillverkning i långa serier. Men det finns storleksgränser för ett arbetsställe, där ytterligare stordriftsfördelar inte kan vinnas. Därefter ökar endast det som är negativt i stordriften, t. ex. byråkratin och trögrörligheten. Näringspolitiskt måste det vara lika angeläget att ta till vara de fördelar smådriften har. De mindre företagen har oftast större förmåga att anpassa sig till efterfrågeförändringar på marknaden, större möjligheter att ställa om till nya produkter och att tillgodose en lokal marknad. Till smådriftsfördelarna kan också räknas gynnsammare möjligheter att föra fram nya tekniska idéer. Därtill kommer att de mindre företagen som underleverantörer är en nödvändig komplettering till storföretagen. Man torde närmast böra räkna med att de mindre företagen från här nämnda synpunkter kommer att få ökad betydelse . Det kan generellt inte sägas, att mindre företag hävdat sig lönsamhetsmässigt sämre än större företag. I verkligheten förhåller det sig tvärtom enligt gjorda undersökningar. Därtill kommer andra väsentliga värden i småföretagandet. Det är angeläget att upprätthålla de mindre företagens position, om man vill motverka maktkoncentration i näringslivet. De mindre företageh erbjuder större möjligheter till förverkligande av företagsdemokrati och till tillfredsställelse med arbetet. Dessutom är de mindre företagens fortsatta existens och tillväxt en förutsättning för en regionalpolitisk målsättning att det skall vara en någorlunda jämn spridning av näringslivet.