mot · FX021907 · 1974-11-07 00:00:00 — Enligt vår mening måste för det syfte propositionen säger sig eftersträva det väsentliga vara att anbudsvillkoret tillämpas med så få undantag som möjligt. I varje fall måste för staten i egenskap av kreditgivare kravet på konkurrensbefrämjande upphandlingsvillkor vara viktigare än frågan om vem som äger marken. Även från kommunernas synpunkt torde detta vara en riktigare prioritering. Om frågan betraktas från självstyrelsesynpunkt måste det te sig som ett mera vittgående ingripande att staten ställer krav på kostnadskrävande markköp än att kommunerna underkastas även ganska hårda krav när det gäller upphandlingsförfarandet. Risken är ju dessutom stor att byggandet stannar upp av brist på mark, en utveckling som ter sig desto sannolikare som markvillkoret inte kompletterats med nämnvärda förbättringar av kommunernas möjligheter att finansiera sina markköp. Vår slutsats är alltså att anöurfsvillkoret bör göras mera restriktivt än vad som föreslagits i propositionen och att mar/cvillkoret ter sig onödigt och från vissa synpunkter principiellt betänkligt. Vi har dessutom anledning tro att ett restriktivt tillämpat anbudsvillkor ändå kommer att leda till en väsentlig ökning av kommunernas markinnehav. Det torde nämligen vara så att de enskilda företag som har marktillgångar i stor utsträckning gjort dessa investeringar för att trygga en jämn produktion. Med ett genomfört anbudssystem omfattande all mark och alla företagsformer blir eget markinnehav inte längre vare sig någon garanti eller någon förutsättning för rätten att få bygga. Det avgörande blir i stället företagens förmåga att hävda sig vid anbudsgivningen. Rätt upplagt betyder anbudsvillkoret att byggandet anpassas till konsumenternas krav på bästa möjliga produkt till lägsta möjliga kostnader. Upphandlingsform, en beskrivning Med upphandlingsform avses sättet att bestämma vem som skall ges uppdraget att bygga. Man skiljer här mellan i princip två typer av upphandling. Den ena är s. k. egenregibyggande, dvs. byggherren svarar för husens uppförande genom eget byggbolag. Den andra formen innebär att bygguppdråget lämnas på entreprenad. Det förekommer också olika former av entreprenader. S. k. förhandlingsentreprenad innebär att byggherren gör upp med ett företag om att svara för byggandet. En annan form är att man inbjuder ett urval av företag att lämna anbud. En tredje form är att man gör en öppen inbjudan till anbudsgivning, som då gäller alla entreprenörer som är villiga att vara med. Förhandlingsentreprenaden ligger egenregibyggandet mycket nära så till vida som byggföretaget i båda fallen är skyddat från konkurrens. Dessa båda former svarade enligt byggkonkurrensutredningen för mer än hälften av bostadsproduktionen i flerfamiljshus. Entreprenörtävlingar inom en viss krets av inbjudna företag utgjorde ungefär en fjärdedel, medan den öppna anbudsformen endast omfattade av produktionen. Fördelningen på upphandlingsformer torde därefter inte ha genomgått någon större förändring. Egenregibyggandet är vanligast bland de enskilda byggföretagen. 1970 förekom öppna eller begränsade entreprenörtävlingar i enskilda företags regi motsvarande av produktionen. De kooperativa företagen bygger nästan inte alls i egen regi; för dessa är i stället förhandlingsentreprenaden den vanligaste formen. För de allmännyttiga företagen fördelar sig sättet att utse entreprenör ungefär lika mellan de fyra nämnda metoderna. Öppna anbud ger lägsta byggkostnaderna En redogörelse som utarbetades inom visade att anbudskonkurrens förekommit i fem av de sex kostnadsmässigt bästa projekten. I redogörelsen, som finns med som bilaga i byggindustrialiseringsutredningens betänkande, heter det bl. a.: Erfarenheterna för dessa 20 projekt (med förhandsbesked) belyser vikten av att konkurrensmöjligheten tas till vara vid upphandlingen och antyder vissa risker för att förhandlingsentreprenad kan verka kostnadshöjande. Detta samband mellan upphandling under anbudskonkurrens och låga byggkostnader framgår även av andra undersökningar. En undersökning av samtliga statligt belånade flerfamiljshus med en uppgiven byggkostnad under pantvärdet visar att 12 av de 15 mest fördelaktiga projekten hade föregåtts av anbudskonkurrens. Ingen enda forhandlingsentreprenad redovisades bland dessa mest fördelaktiga projekt. Andra undersökningar utförda av tekniska högskolan i har givit samma resultat. Konkurrensförhållanden och finansieringsrätt är de avgörande faktorerna för produktionskostnaderna vid byggande av småhusgrupp. Statligt belånad gruppbebyggelse, som föregåtts av anbudskonkurrens, redovisar i dessa undersökningar lägsta produktionskostnader. har mot denna bakgrund föreslagit att anbuds konkurrens i form av öppen eller inbjuden anbudsräkning borde införas som generellt villkor för erhållande av statliga bostadslån till flerfamiljshus och gruppbebyggelse av småhus. Det är därför mycket tillfredsställande att regeringen nu kommit till samma slutsats. villkor vid statlig långivning Av vad som anförts i inledningen till detta avsnitt framgår att vi förordar att krav på anbudstävling i princip skall gälla som villkor för att erhålla statliga lån för bostadsbyggande. Stor frihet bör dock lämnas kommunerna när det gäller att bestämma hur dessa tävlingar skall läggas upp. Möjligheter till dispens bör också ges. Det får vidare anses ankomma på kommunerna att svara för en sådan planering av byggandet att bästa möjliga balans mellan tillgång och efterfrågan uppnås. Utan en i den meningen fungerande marknad torde nämligen konsumenternas synpunkter, oavsett vilka konkurrensregler som uppställs, alltid komma att ges en undanskymd plats. Enligt propositionen skall markvillkoret skrivas in i lånekungörelsen, medan det däremot skall ankomma på kommunerna att bevilja dispens från kravet på anbudstävling. Med propositionens betoning på kommunalt markägande som det avgörande för goda konkurrensbetingelser är denna uppläggning logisk. Med den förutsättning vi för vår del utgått från, dvs. att det är upphandlingsformen som är det avgörande för om olika former av byggmonopol skall kunna motverkas, ter det sig naturligt att i stället förorda att anbudsvillkoret skrivs in i lånekungörelsen. Formen för anbudstävling bör kunna variera. Härvidlag kan vi dela vad som anförs i propositionen. Således bör det uppställda anbudsvillkoret anses uppfyllt vare sig tävlingen har formen av en markfördelningstävling, där vinnande deltagare också får svara för projektens förvaltning, eller om det rör sig om en tävling med mer bundna direktiv. Viktigt är emellertid att bedömningen kommer att omfatta både miljömässig och teknisk utformning och slutliga kapital- och driftkostnader. Att helt utesluta olika former av förhandlingsentreprenader ter sig inte praktiskt. En förutsättning för att erhålla statliga lån vid en ren förhandlingsentreprenad eller vid egenregibygge måste dock vara att produktionskostnaderna kan godkännas vid jämförelse med kostnaderna för jämförbara projekt. Bevisbördan bör därvid åligga lånesökanden. Om en anbudsinbjudan riktar sig till ett begränsat antal företag bör den ändå kungöras och skyldighet åvila vederbörande kommunala organ att också pröva anbud som inkommit från andra än de inbjudna. Beträffande formerna för prövning av inkomna anbud kan vi i övrigt i tillämpliga delar ansluta oss till vad som härvidlag sägs i propositionen. De regler vi här skisserat och som i hög grad sammanfaller med vad som enligt propositionen bör gälla som skall föregå markvillkorets slutliga genomförande bör kunna träda i kraft , dvs. En särskild fråga gäller frågan om upphandlingsform vid sanering. Propositionen föreslår här att initiativ till uppköp av äldre fastigheter för sanering i fortsättningen helt och hållet skall ankomma på kommunerna. Syftet synes i första hand vara att därigenom överföra det äldre fastighetsbeståndet i ägo eller att i varje fall försäkra sig om att marken överförs till tomträtt. Gentemot det sistnämnda syftet har vi i och för sig ingenting att invända. Det kan emellertid starkt ifrågasättas, om kommunerna i allmänhet har de resurser som krävs för ett övertagande av en så betydande del av denna marknad som förslaget synes förutsätta. För vår del tror vi inte det, och vi bedömer risken som stor att det föreslagna markvillkoret kommer att leda till en allvarlig uppbromsning i den viktiga saneringsverksamheten. Vi bedömer det vidare som osannolikt att anbudsgivning vid saneringsprojekt kommer att ha någon nämnvärd kostnadspressande effekt. En spärr mot s. k. lyxsanering finns för övrigt i ett annat av propositionens förslag, nämligen hyresgästernas möjligheter att motsätta sig upprustning utöver lägsta godtagbara standard. Därtill kommer kostnadskontrollen vid statlig långivning. Vad som anförts avser i första hand enstaka saneringsprojekt. Vid sanering av större områden är det rimligare att dra paralleller med nyexploatering, i synnerhet om projektet avser rivning och nybyggnad. I likhet med byggkonkurrensutredningen anser vi emellertid att ytterligare erfarenheter bör avvaktas innan ställning tas till nya upphandlingsregler vid sanering. Vi är därför inte beredda att biträda propositionen i denna del. Ordet boendedemokrati är som begrepp ganska nytt, närbesläktat med närdemokrati, arbetsdemokrati, skoldemokrati etc. Vad man närmast försöker (ånga in i uttrycket är inflytandet över den egna bostaden och i någon mån miljön i omedelbar anslutning till denna. I en vidare tolkning av kravet på inflytande över boendets villkor kommer även bebyggelseplaneringen in i bilden, t. ex. kommuninvånarnas möjligheter att påverka stadsplaneringens utformning. Den boendedemokratiska målsättningen kan allmänt sägas vara att öka de boendes inflytande över sin boendesituation. Därvid skiljer sig möjligheter och förutsättningar väsentligt, bl. a. beroende på olika besittningsformer. Den ägda bostaden ger genom besittningsformen större inflytande än det som tillkommer en hyresgäst. En viktig boendedemokratisk målsättning är därför att göra det möjligt för fler att äga sina bostäder. Valet av boendeform dikteras emellertid även av andra synpunkter, miljö, läge osv. På en marknad som erbjuder valfrihet mellan besittningsformerna kommer många att föredra att hyra sin bostad. fördelar sig i olika former egenägda bostäder och hyrda bostäder ungefär lika. En annan målsättning måste alltså vara att öka hyresgästernas inflytande över fastigheternas förvaltning och ekonomi. Detta är lika naturligt som att utveckla demokratin inom arbetslivet. Hyresgästinflytandet bör dels tillgodoses genom vidgade befogenheter för de boendes organisationer, dels genom ökat direktinflytande för enskilda och mindre kollektiv. När man preciserar en målsättning i de här nämnda termerna rör det sig i stor utsträckning om en beskrivning av olika slags förhandlingskompetens, varvid tonvikten av naturliga skäl kommer att ligga på relationerna mellan hyresgäster och fastighetsägare/förvaltare. Det finns emellertid anledning att se de boendedemokratiska strävandena också ur en annan aspekt, nämligen de möjligheter man har att med boendedemokratin som bas åstadkomma ökad gemenskap mellan de boende. I debatten brukar man ibland göra en distinktion mellan förhandlingsdemokrati, varvid man syftar på relationerna mellan ägare och nyttjare, och grannskapstanken, varvid man syftar på målsättningen att skapa kontaktanledningar mellan de boende i olika slags bostadsområden. Enligt vår mening behöver det i och för sig inte finnas någon motsättning mellan dessa båda begrepp. Snarare rör det sig om skillnaden mellan mål och medel. Viktigt från våra utgångspunkter är att medlen förökat inflytande utformas så att de utöver att stärka den enskildes demokratiska rättigheter i boendet också leder till ökad gemenskap. Detta är en särskilt angelägen målsättning för många av de nya bostadsområdena, där anonymiteten och bristen på kontakter mellan de boende är påfallande och ofta en bidragande orsak till vantrivsel och anpassningssvårigheter. Låt de boende ta över För flerfamiljshus framstår bostadsrätt i princip som den bästa upplåtelseformen. Den ger i princip de boende stora möjligheter att bestämma hur den egna lägenhetens inre miljö skall utformas. Man kan måla om och tapetsera efter behag, ändra på köksutrustningen osv., utan att behöva be någon om lov. Det är också uppenbart att bostadsrätt i jämförelse med hyresrätt får de boende att vårda både sin egen lägenhet och dess närmiljö med betydligt större omsorg och intresse. Bostadsrättsföreningarnas självkostnadsprincip gör att den boende vet att han aldrig betalar för annat än sådant som verkligen kommer honom själv till godo. Bostadsrättsformen innebär att de boende i ett hus eller ett område har rätt att besluta i vissa gemensamma angelägenheter, som de har kostnadsansvaret för dessa åtgärder. är ett instrument som lätt kan användas om man t. ex. på väg vill utsträcka de boendes möjligheter att besluta i områdets egna angelägenheter utöver vad som gäller . Föreningen kan också fungera som instrument för de boende när det gäller att bevaka områdets gemensamma intressen i förhållande till bl. a. olika kommunala instanser. Alla boende i området är medlemmar i bostadsrättföreningen och har samma demokratiska rättigheter och skyldigheter. Bostadsrättslägenheternas andel av det totala lägenhetsbeståndet i flerfamiljshus har vuxit . Det är ett av de mest glädjande inslagen i utvecklingen av den svenska bostadsförsörjningen. är av det totala bostadsbeståndet bostadsrättslägenheter. Det är framför allt HSB och och vissa kommuner som sysslar med att bilda nya bostadsrättsföreningar. Den satsning på bostadsrätt såsom upplåtelseform som vi förespråkar bör medföra att fler engagerar sig i detta arbete. a. kan det vara lämpligt för en del enskilda och allmännyttiga bostadsföretag att utveckla sina insatser på detta område. En förutsättning för att bostadsrättslägenheterna skall kunna spela en stor roll är givetvis att kraven på egna kontantinsatser hålls mycket låga. Möjligheten bör öppnas för de boende att betala sin egen kontantinsats genom ett sparande som är en del av bostadsavgiften och genom att staten med hjälp av ett förmånligt lånesystem hjälper bostadssökande att skaffa sig bostadsrättslägenheter. Denna medverkan blir särskilt viktig för att människor med små eller medelstora inkomster skall kunna skaffa sig bostäder i det äldre beståndet - utan sådant bistånd kan vi få behålla de starka tendenser till segregation som finns i nyproducerade bostadsområden. Att överföra äldre hus till bostadsrättsföreningar, som bildas av de boende, är givetvis en komplicerad operation som förutsätter fritt vald medverkan av de boende. Staten bör underlätta bildandet av sådana bostadsrättsföreningar, t. ex. med lättnader i realisationsvinstbeskattningen eller andra åtgärder som gör sådana överlåtelser ekonomiskt genomförbara. Vidare bör stat och kommun medverka till bildandet av sådana bostadsrättsföreningar genom att gå i borgen för de lån som föreningen kan behöva ta upp vid sitt bildande. Varken de allmännyttiga bostadsföretagen eller privata fastighetsägare kan naturligtvis överlämna sina fastigheter till nybildade bostadsrättsföreningar utan ekonomisk ersättning. Den nybildade bostadsrättsföreningen måste betala en skälig köpeskilling till bostadsföretaget. Det bör kunna ske genom ett långsiktigt bostadssparande, som blir en del av bostadsavgiften till den nybildade bostadsrättsföreningen. Först när sparandet uppgår till ett visst belopp övergår fastigheten i den nybildade bostadsrättsföreningens ägo, och föreningen får fortsätta att amortera sin skuld till det allmännyttiga företaget. Det är viktigt att understryka att vad vi förespråkar beträffande det befintliga bostadsbeståndet är bostadsrättsföreningar som bildas av och för dem som redan bor i ett visst hus. Kommunerna bör använda sig av den kommunala förköpsrätten och sedan, om de boende så önskar, överlåta huset på en bostadsrättsförening som bildas av dem som bor i huset. Att i stor skala överföra befintliga hyreslägenheter till nybildade bostadsrättsföreningar möter givetvis en lång rad praktiska problem som måste utredas innan verksamheten kan komma i gång i större skala. Till svårigheterna i dessa sammanhang hör den hyresutjämning som förekommer inom vissa allmännyttiga företag som använder överskott från äldre fastigheter till att hålla hyrorna nere i senare års produktion. En annan svårighet som måste få en praktisk lösning är vilka insatser som stat och kommun måste göra för att hindra att en ökad andel bostadsrättslägenheter inte medför en ökad boendesegregation. Ökat inflytande för hyresgäster 1 propositionen diskuteras frågan om hyresgästernas inflytande och en del förslag framläggs. Det anförda kännetecknas dock av betydande återhållsamhet, och de förslag som framläggs avser huvudsakligen försöksverksamhet inom vissa delar av landet. Vi instämmer i förslagen att hyresgästorganisation skall kunna påkalla åtgärder för att rusta upp lägenheter samt ta initiativ till inrättande av gemensamhetsanläggningar. Det är dock en brist att dessa möjligheter begränsas till samt Göteborgsoch Malmöområdena. Vi delar vidare departementschefens uppfattning att det är en viktig uppgift för partsorganisationema på hyresmarknaden att finna lämpliga former för samråd och information. Men boendedemokratin måste vidareutvecklas. Detta kan ske dels genom frivilliga överenskommelser mellan fastighetsägare och hyresgäster, dels genom lagstiftning om de boendes förhandlingsrätt. Utrymmet för förhandlingar mellan parterna bör vidgas. Hyresgästföreningarna bör kunna begära förhandlingar avseende höjning av standarden i enskilda lägenheter och hela fastighetsbestånd. De bör kunna gälla såväl mer begränsade detaljer som genomgripande ombyggnader. Fastighetsägare bör vidare inte tillåtas att på eget initiativ genomföra åtgärder som påtagligt förändrar en lägenhets standard utan föregående förhandling med de boende. Vi vill alltså bredda området för förhandlingar åtskilligt utöver vad som föreslås i propositionen. Reformerna får heller inte begränsas enbart till storstadsområdena. En hyresgäst skall ha rätt att på egen bekostnad göra individuella ändringar i lägenheten för att tillfredsställa personlig smak när det gäller utrustning, färgsättning och materialval. Vi kan konstatera att förslag härom läggs i propositionen i nära anslutning till vad tidigare föreslagit. Detta är värdefullt. Men hyresgästerna måste också i betydligt högre grad än nu få påverka lägenheternas underhåll. En lämplig metod härför är inrättandet av fonder för yttre och inre underhåll, motsvarande dem som finns inom bostadsrättsföreningarna. En bestämd procent av hyran bör avsättas till en reparationsfond, som är direkt knuten till den enskilda lägenheten. sedan ha möjlighet att inom vissa ramar förfoga över sin andel i fonden. Han skulle på så sätt själv kunna bestämma när och hur reparationer skall genomföras. På motsvarande sätt bör en fond avsättas för underhåll av gemensamma utrymmen och förbättringar i den yttre miljön. Beslut om hur denna fond skall användas bör fattas av hyresgästerna i enskilda hus eller mindre grupper av hus, som tillsammans bildar ett sammanhängande bostadsområde. Hur mycket pengar som skall avsättas till respektive fonder och vilka regler som bör gälla för fondernas användning bör fastställas efter förhandlingar mellan fastighetsägarna och hyresgästorganisationerna. De förslag till vidgat inflytande för hyresgästerna som behandlats i det föregående och vad som sagts om åtgärder för att stimulera bostadsrätten som besittningsform i nyproduktion och i befintliga hyreshus berör delvis komplicerade juridiska frågor. Dessa bör behandlas av en parlamentarisk utredning. En sådan utredning bör även kunna fungera som huvudman för den i propositonen föreslagna försöksverksamheten med ökat boendeinflytande vid sanering eller på annat sätt ges möjlighet att nära följa den verksamheten. Vi föreslår därför att beslutar uppdra åt Kungl. att tillsätta en sådan utredning. Det är också viktigt att man hjälper människor som söker bostad. Under bostadsbristens decennier kunde bostadsproducenter och myndigheter ta ganska lätt på den saken. De stora tätorternas bostadsförmedlingar var i huvudsak ett sätt att organisera bostadskön. De köande anvisades den bostad som enligt myndigheternas uppfattning borde passa familjens behov. På en fungerande marknad måste förmedlingsverksamheten få en helt annan inriktning. Den bör vara ett serviceorgan där den bostadssökande när han första gången söker bostad eller när han önskar byta bostad kan få en orientering om vad marknaden har att erbjuda. De kommunala bostadsförmedlingarna bördå inte uteslutande ha till uppgift att ge upplysning om de hyreslägenheter som finns utan bör vara ett informationsorgan för alla slags bostäder. Den sökande bör också kunna få alla de aktuella upplysningar om bostaden han behöver för att träffa sitt val: aktuell hyra och väntade förändringar av denna för hyreslägenheter, finansieringsvillkor och lånemöjligheter när det gäller bostadsrätter och småhus, lånemöjligheter, tillgång till social och kommersiell service i området etc. Så organiserade kommer bostadsförmedlingarna också att bli ett viktigt instrument för dem som hyr ut eller säljer bostäder. Utan att föreskriva något förmedlingstvång bör man eftersträva att praxis blir att alla lediga bostäder anmäls till förmedlingen, som också fortlöpande hålls underrättad om huruvida de bostäder som anmälts till förmedlingen uthyrts eiler försålts genom företagens egen försorg. För att underlätta denna upplysningsverksamhet bör kravet på varudeklaration av alla slags bostäder skärpas. har arbetat fram ett förslag till varudeklarationssystem som ger den bostadssökande fullgod information om den enskilda lägenheten, det hus den ligger i och dess närmaste omgivning samt bostadsområdet i dess helhet. har detta deklarationssystem inte vunnit allmän anslutning. Vi föreslår att ett system med obligatorisk varudeklaration för alla nyproducerade bostäder genomförs i enlighet med det förslag som redan arbetats fram av . I propositionen tas endast upp vissa avgränsade frågor beträffande bostadsstödet, medan grunderna för detta inte berörs i avvaktan på pågående utredningsarbete. Från vårt håll har lagts fram förslag om samlade reformer inom familjepolitiken. Barnfamiljerna har också av uttalanden från regeringen givits uppfattningen att sådana reformer skulle genomföras. Så har emellertid inte skett. I stället har barnfamiljerna fått nöja sig med en serie delbeslut och improvisationer. Genom föreliggande proposition genomförs i princip ytterligare ett av familjepolitiska kommitténs förslag. Nuvarande reduceringsfaktorer vid inkomstprövningen uppmjukas. Förslaget innebären avsevärd förbättring. De samlade marginaleffekterna i bidragssystemet är framför allt för barnfamiljerna orimligt stora. Från vårt håll har upprepade gånger framförts förslag om bl. a. mildrad avtrappning av bostadstilläggen. Vid årets riksdag har ånyo krävt en samlad familjepolitisk reform, innefattande en plan för utbyggnaden av det ekonomiska stödet till barnfamiljerna bl. a. genom indexreglering av barnbidragen och införande av vårdnadsbidrag. Motionen avslogs av med hänvisning till att familjepolitiska kommitténs förslag ännu inte slutgiltigt prövats av regeringen och i avvaktan på resultatet av det utredningsarbete som i övrigt pågår på området. Det är enligt vår mening beklagligt att utredningsarbetet inte kunnat bedrivas så att förutsättningar nu föreligger för en mer genomgripande reform av bostadsstödet. Det inkomstgraderade och bostadsanknutna stödet bör i det fortsatta utredningsarbetet vägas både mot befogade förbättringar av de allmänna barnbidragen och mot andra former av riktat familjestöd, t. ex. vårdnadsbidrag, ytterligare förlängning av föräldrapenningen och särskilt stöd till flerbarnsfamiljer.