mot · FX02532 · 1974-01-24 00:00:00 — angående den inhemska proteinproduktionen. Enligt de mål för jordbrukspolitiken som uppställdes av riksdag skall jordbruksproduktionen ha en omfattning som anges i en viss av statsmakterna beslutad självförsörjningsgrad. Självförsörjningsgraden definieras därvid som den totala produktionen av s. k. egentliga jordbruksprodukter uttryckt i procent av den totala konsumtionen, båda angivna i energienheten kalorier. är emellertid jordbruksprodukternas energiinnehåll inte det enda relevanta måttet på deras värde som människoföda. För att födan skall vara fullvärdig måste den innehålla mycket annat, såsom protein, och vitaminer. För var och en av dessa livsnödvändiga beståndsdelar skulle man på samma sätt som för kalorier kunna beräkna en självförsörjningsgrad, vilken ej nödvändigtvis behövde visa sig vara densamma som för energi. På en punkt skulle en sådan beräkning kunna ha stor jordbrukspolitisk betydelse, och detta är fallet beträffande självförsörjningsgraden i fråga om protein. Medan födans energiinnehåll ytterst härrör från de gröna växternas assimilation av kol ur atmosfärens kolsyra med solljuset som energikälla, bildas proteinet på annat sätt. En nödvändig beståndsdel av proteinet är kväve. Detta grundämne, som är atmosfärens huvudbeståndsdel, kan emellertid ej i den form det finns i atmosfären omvandlas till protein av högre växter och djur. Däremot kan atmosfärens kväve bindas av bakterier och svampar som växer i samlevnad (symbios) med vissa högre växter. Dessa växter är framför allt vissa foderväxter, såsom vicker, lucern, lupin och klöver. Det genom symbiosen bundna kvävet övergår i protein i växten och kommer människan till godo på omvägen över utfodrad boskap (mjölk och kött). Kvävet blir också till en del kvar i jorden i assimilerbar form och tillgodogörs genom växelbruk, varvid vägen till människoföda går över spannmålsproduktionen. Genom utvecklingen i jordbruket har den inhemska proteinproduktionen delvis ersatts med import. För animalieproduktionen används i stor utsträckning foder baserat exempelvis på den tropiska sojabönan, vilken liksom våra egna foderväxter bildar protein genom symbios med bakterier. För växtodlingen ersätts växelbruket med monokulturer, där kvävet tillförs som industriellt tillverkad kvävegödsel, exempelvis s. k. Norgesalpeter. Detta kan framställas endast genom starkt energikrävande processer. På grund av denna utveckling inom lantbruket är vår självförsörjningsgrad i fråga om kväve i sådan form att det ingår i biologisk omsättning sannolikt betydligt lägre än för kalorier. Dessa förhållanden ingår bland dem som behandlas i rapporten Livsmedelsberedskap av från lantbruksekonomiska samarbetsnämndens försörjningsgrupp. Denna utredning har studerat livsmedelsförsörjningen under en tänkt avspärrningstid av . Utredningen visade att om kvävegödselindustrin på grund av brist på olja inte kan upprätthållas i full omfattning, så kan av befolkningen förses med en nedbantad kriskost. På grund av direktiven till jordbruksutredning har utredningen icke utsträckts till att omfatta beräkningar rörande den långsiktiga avvägningen mellan produktion och lagringsberedskap. Proteinfodermedel och kvävegödsel hör till de råvaror varav tillförseln till industriländerna kan komma att reduceras icke blott under en avspärrningstid av utan även under normala förhållanden på grund av det stora behovet av dessa råvaror för att minska världssvälten. En utredning av möjligheterna att förbättra vår självförsörjning med dessa råvaror är därför från såväl nationella som internationella synpunkter starkt påkallad. På grund av vår nuvarande höga näringsstandard är vårt utgångsläge för reformer på detta område gynnsamt även på konsumtionssidan. Den propaganda härvidlag bedriver för den s. k. basmaten förtjänar därvid att beaktas. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos Kungl. Maj:t anhåller om utredning angående självförsörjningsgrad beträffande protein och proteinproduktion. P.O. ()