mot · FX021708 · 1974-04-05 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Majrts proposition 1974:28 angående den statliga kulturpolitiken. Museernas och kulturminnesvårdens framtid har utretts under mer än ett årtionde, bl. a. av antikvarieutredningen (SOU 1965:10) och MUS 65 (SOU 1972:45, 1973:5). Flera andra utredningar har berört samma område. Som följd härav har med hänvisning till kommande utredningsförslag statliga insatser till förstärkning av museerna och kulturminnesvården i stort sett uteblivit. Trots de stagnerande statliga insatserna har museerna och kulturminnesvården genomgått en vitalisering. Till stor del beror detta på att primärkommuner och landsting ökat sina insatser och att , som innehar beslutanderätten enligt kulturminnesvårdens speciallagstiftning, i ökad utsträckning delegerat ansvar till landsantikvarierna. Även i ärenden där man av formella skäl inte kunnat delegera de slutliga besluten har ämbetet regelmässigt följt de förslag som landsantikvarierna framlagt vid förhandsberedningen på nivå. Denna delegering har nödvändiggjorts av det ökade trycket på kulturminnesvården genom den intensifierade samhällsplaneringen och kommunernas ökade ansvar för denna, som förskjutit kulturminnesvårdens insatser från granskning i efterhand av färdiga planer till underhandssamråd med kommuner och planförfattare innan planarbetet inletts. En viktig följd av delegeringen har blivit en allt starkare lokal förankring av och lokalt inflytande på kulturminnesvårdens bedömningar. har vidare ett rutinmässigt samarbete vuxit fram mellan landsantikvarierna och länsstyrelsernas plan- och naturvårdsenheter. Det har haft till följd att länsmuseernas tjänstemän rutinmässigt deltar i länsstyrelsernas beslutsberedning och bereder ärendena ur antikvarisk synpunkt. Landsantikvarierna/länsmuseerna fungerar genom denna framvuxna ordning som regionala expertorgan åt såväl som och kommunerna. resurser för information och fältinsatser möjliggör också en effektiv upplysning till fastighetsägare och allmänhet. Propositionens förslag innebär dels att mister sina regionala organ, dels att vissa beslut decentraliseras till länsstyrelserna, medan andra vilka skall närmare utredas förbehålls ämbetets avgörande. Det dualistiska i denna organisationsbild är starkt framträdande. På det regionala planet delas ansvaret mellan en tjänsteman på , som har det formella ansvaret, och som i princip förväntas fortsätta sin nuvarande verksamhet fastän berövat den formella befogenheten. Härigenom förskjuts kulturminnesvårdens insatser åter till en formell granskning i efterhand. Härtill kommer en drastisk minskning av antalet deltagande i beslutsberedningen en enda tjänsteman skall överta det ansvar som länsmuseerna/landsantikvariekontoren och haft för kulturminnesvården. De organisatoriska förändringar i kulturminnesvårdens organisation, som föreslås i propositionen, framstår därför som mindra väl avvägda. Den mest konsekventa och effektivaste lösningen är enligt vår mening i stället att bibehålla och bygga ut den nuvarande landsantikvarieorganisationen. Bristerna i denna är dels att statsbidraget till länsmuseerna är otillräckligt för den personalstyrka som är nödvändig, dels att formerna för samarbetet mellan riksantikvarieämbetet-länsmuseet-länsstyrelsen inte är reglerade. Det torde emellertid inte föreligga några formella svårigheter att till statsbidragen för länsmuseernas museala och kulturminnesvårdande verksamhet knyta villkor som tillförsäkrar såväl som en fast medverkan av länsmuseernas tjänstemän i samhällsplaneringen. Detta har framhållits i flera remissvar över MUS 65:s förslag. Landsantikvarien skulle liksom vägdirektören och länsbostadsdirektören kunna ges ställning av föredragande inom sitt område inom . Detta innebär visserligen ett avsteg från den strävan till uppbyggnad av regionala myndigheter som propositionen i enlighet med MUS 65:s intentioner vill uppnå, men kulturminnesvårdens speciella karaktär med dess behov av förankring hos kommuner, i hembygdsrörelsen och hos den breda allmänheten gör den nuvarande organisationsformen till ett överlägset alternativ. Om landsantikvariens/funktioner regleras i instruktion och statsbidragskungörelsen till länsmuseerna skulle det också innebära att decentraliseringen av beslut enligt kulturminnesvårdens speciallagstiftning skulle kunna genomföras, utan att man riskerar en försvagning av beslutsunderlaget. Genom vårt förslag skulle man också frigöra resurser för en snabbare ökning av statsbidraget till länsmuseerna och därigenom snabbt nå en reell förstärkning av kulturminnesvården. Nuvarande statsbidrag till landsantikvarieorganisationen/länsmuseerna föreslås i propositionen ersatt av ett nytt bidrag. Om storleken på detta sägs emellertid inte något i propositionen. Att man inte jämställer länsmuseerna med de regionala teater- och musikinstitutionerna och föreslår samma statsbidragskonstruktion som för dessa har skapat en betydande oro bland länsmuseernas huvudmän. Vi finner det väsentligt att i samband med kulturpropositionen uttalar att statsbidraget till länsmuseerna bör ges samma konstruktion som bidraget till de regionala teater- och musikinstitutionerna med ett tilläggsbidrag som motsvarar den grundläggande kulturminnesvårdande insatsen. Endast då kan man säkerställa att länsmuseerna blir i stånd att axla det huvudansvar för utställningar och museiundervisning som förutses i propositionen. Årets statsverksproposition innebar en kraftig nedbantning av saneringsutredningens förslag till stödåtgärder för bevarande av kulturhistoriskt värdefulla byggnadsmiljöer. Detta har orsakat en betydande oro, inte minst därför att den oväntade nedskärningen av förslagen sammanfaller med en stark åtstramning av möjligheterna att bedriva vårdarbeten inom kulturminnesvården såsom beredskapsarbeten. Så sent som /72 uppgick den totala volymen av sådana beredskapsarbeten till ca ., varav statsbidrag utgick med . Under det senaste budgetåret har AMS:s handläggning av dessa ärenden förändrats, och detta har medfört att kostnaden för den viktigaste sektorn byggnader i eller enskild ägo har minskat med över 2/3, i statsbidrag räknat ännu mer. Att byggnadsvärden befinner sig i en krissituation är särskilt anmärkningsvärt med tanke på dels det svenska deltagandet i Europeiska , dels den omfattande planeringen av bevaringsinsatser inom ramen för den fysiska riksplaneringen. Kulturminnesvårdens trovärdighet kommer här genom de uteblivna statsbidragen i tvivelsmål. Inget av dessa problem beaktas i propositionen. Departementschefen konstaterar endast att den anslagsmässiga utvecklingen av stödet från arbetsmarknadsverket är av stor betydelse för kulturminnesvården. lämnas också flertalet av MUS 65:s förslag till förbättringar inom byggnadsminnesvården utan åtgärd. Detta gäller såväl lagstiftning som organisatoriska åtgärder. Anledningen till nedskärningen av beredskapsarbetena är att de hittillsvarande bidragsnormerna saknat stöd i gällande författning för AMS. För finns heller ingen författning som anger riktlinjer för bidragsgivning inom kulturminnesvården. AMS saknar därför formella möjligheter att, som tidigare skedde, anvisa högre bidragsprocent än till sedvanliga statskommunala och enskilda beredskapsarbeten, dvs. Inom kulturminnesvården innebär detta att flertalet företag blir ekonomiskt outförbara för huvudmannen, som också i inköp-, underhåll, öppethållande m. m. ådrar sig avsevärda förpliktelser. förekom därför bidrag på ända upp till 75 eller , beroende på skälighetsprövning. En återgång till tidigare normer för bidragsgivningen är inte möjlig utan en statsbidragskungörelse för disposition av anslaget för vård av fornlämningar och kulturhistoriskt värdefulla byggnader. Detta innebär i sin tur att ämbetet måste få egna medel för byggnadsvård av minst den storleksordning som MUS 65 föreslagit, ., och att en statsbidragskungörelse utfärdas som kar, ligga till grund också för AMS:s bidragsgivning. På så sätt blir behandlingen av beredskapsarbeten inom kulturminnesvården ensartad med den som gäller samlingslokaler, skolbyggnader, reningsverk m. m., där statsbidragskungörelserna för vederbörande centrala ämbetsverk ligger till grund för statsbidragens storlek även då AMS av sysselsättningsskäl går in i projekten. Ett annat väsentligt problem inom byggnadsminnesvården ville MUS 65 lösa genom inrättande av en fastighetsfond vid . Denna skulle möjliggöra överförandet av kulturhistoriskt värdefulla byggnader till ämbetets förvaltning. I förslaget ingick också inrättande av en särskild fastighetsbyrå med en förvaltnings- och en vårdavdelning, som skulle kunna bistå hela landet med expertis för utbildning, projektering och kontroll av byggnadsvårdsarbeten. Dessa frågor behandlas inte i propositionen utan hänskjuts till den föreslagna organisationskommittén. Enligt vår mening är det angeläget att MUS:s förslag på dessa punkter genomförs. Detsamma gäller de föreslagna förändringarna av byggnadsminneslagen, med införande av listningsförfarande och decentralisering av byggnadsminnesförklaringarna till länsplanet. I betänkandet om kulturminnesvården framhåller MUS bl. a., att utvecklingen inom byggnadsverksamheten resulterat i en rad brister på restaureringsområdet beroende på att de traditionella materialen ersatts med nya, att arbetsmetoderna förändrats och att utbildningen av fackmän inte ger tillräckliga kunskaper i äldre teknik. För att återvinna vissa delar av redan förlorad materialkännedom erfordras en forskning med tillgång till laboratorieresurser för materialprovning och hantverksteknik för restaureringsändamål. De påtalade bristerna inom området är omfattande och behovet av i praktiken omsättbara sakkunniga anvisningar och råd om hur de gamla byggnaderna lämpligen bör vårdas är stort. har beslutat att lån för upprustning av kulturhistoriskt värdefull bostadsbebyggelse ställs till förfogande under de kommande budgetåren. Dessa lån utgör ett positivt tillskott till byggnadsvården, men behovet av resurser till utarbetande av råd och anvisningar om lämpliga material och metoder har inte heller här beaktats. Görs icke betydande satsningar kommer samhället att medverka direkt till en omfattande kulturell och ekonomisk kapitalförstöring. Det är självklart att denna verksamhet bör bedrivas vid , vilket som central myndighet för vården av landets byggnadsmonument vunnit och vinner betydande erfarenheter inom detta område. Inom monumentvården finns huvuddelen av alla de problem samlade som man ställs inför vid vården av enklare byggnader. Genom brist på medel har emellertid de erfarenheter som gjorts inom detta område inte kunnat tas till vara och erforderligt utvecklingsarbete inte kunnat komma till stånd i nämnvärd omfattning. För nästa budgetår bör därför ställa . till förfogande för utarbetande av råd och anvisningar och för utvecklingsarbete rörande vård av äldre byggnader och miljöer. Med hänvisning till vad som anförts hemställer vi att beslutar 1. att uttala att nuvarande landsantikvarieorganisation skall bibehållas och att formerna för samarbetet mellan och landsantikvarien regleras i enlighet med vad som anförts i motionen, 2. att ge Kungl. Maj:t till känna vad som anförts i motionen om statsbidraget till länsmuseerna, 3. att höja anslaget för vård av fornlämningar och kulturhistoriskt värdefulla byggnader . samt i anslutning härtill hos Kungl. Maj:t begära att en särskild statsbidragskungörelse utarbetas, 4. att en särskild fastighetsfond och fastighetsavdelning inrättas vid för förvaltning av kulturhistoriskt värdefulla byggnader, 5. att uttala att beslut rörande byggnadsminnesförklaringar bör decentraliseras tilli länsstyrelserna, 6. att anvisa . till för utarbetande av råd och anvisningar och för utvecklingsarbete rörande vård av äldre byggnader och miljöer. () () () () () () () ()