mot · FX021142 · 1974-01-26 00:00:00 — av m. fl. Det skedde särskilt en mycket kraftig centralisering av bebyggelse, näringsliv och andra verksamheter till stora tätorter, främst de tre storstadsområdena, och drabbades i första hand de s. k. skogslänen av en betydande folkutflyttning. av landets befolkning bor nu i de tre storstadslänen mot . Skogslänens befolkning utgör nu av rikets folkmängd mot . Den förda regionalpolitiken har varit för svag och har i allt väsentligt neutraliserats genom att samhällspolitiken i övrigt i så stor utsträckning varit inriktad på flyttning av arbetskraft till koncentrationsområdena i stället för att skapa nya arbetstillfällen i de sysselsättningssvaga områdena. Av särskilt stor betydelse är att samhällets bas- och serviceorganisation en alltmer centraliserad bebyggelse. Regeringspolitiken är genom den regionalpolitiska riksplanen och därtill anknutna åtgärdsprogram, som genomdrivits vid 1972 och riksdagar, alltjämt inriktad på kraftig centralisering. Det finns givetvis fördelar i viss koncentration av näringsliv och bebyggelse. Men vid vissa gränser inträder nackdelar. Det är uppenbart att centraliseringen nu gått så långt att de negativa konsekvenserna för människor och samhälle tagit överhanden. Centraliseringens negativa konsekvenser har framträtt allt tydligare från såväl miljö- och jämlikhetspolitiska som ekonomiska utgångspunkter. I storstadskoncentrationerna är det mycket svårt att skapa tillfredsställande fysiska och psykiska livsmiljöer. Samhällsbyggnads- och socialkostnaderna är där per individ höga. De uttunnade glesbygderna har fått ett ekonomiskt otillräckligt underlag för nödvändig service. De stora regionala skillnaderna i fråga om såväl service som möjligheter till sysselsättning och inkomster kan inte förenas med en jämlikhetsmålsättning. Det har genom undersökningar och i andra sammanhang framgått att det ökade storstads- och höghusboendet inte svarar mot det stora flertalet människors önskemål. Den kraftiga utflyttning, som skett från de centrala storstadskommunerna till kranskommuner men också till mindre orter, är otvivelaktigt i väsentlig mån ett bevis för detta. Antalet tomma lägenheter i höghuskoncentrationer ökar. Det är också uppenbart, att flertalet människor som genom den geografiska rörlighetspolitiken tvingats flytta till bebyggelsekoncentrationer funnit sig i åtgärden endast därför att de inte haft någon annan möjlighet till försörjning. Fortsatt centralisering, som måste medföra ökade svårigheter i de avseenden vi påtalat, kan inte bedömas som en realistisk och tillfredsställande målsättning för regionalpolitiken. Principer och handlingslinjer för regionalpolitiken har behandlats av 1972 och 1973. Höstriksdagen 1972 fattade beslut om målsättning för regionalpolitiken för tiden . Till ledning för planeringen i länen och för fördelningen av de samhälleliga resurserna har angetts ramar i form av befolkningstal för tiden t. o. m. 1980 och en plan för utveckling av den regionala strukturen har fastställts. Ett åtgärdsprogram i fråga om de regionalpolitiska medlen har beslutats delvis 1972 men främst 1973. Dessa riktlinjer ligger nu till grund för regionalpolitiken. Till grund för riksdagsbesluten låg den regionalpolitiska riksplan, som utarbetats i regeringens kansli. Det skall naturligtvis medges att regeringspolitiken i viss ökad mån innefattat åtgärder för dämpning av centraliseringsutvecklingen. Detta moment, som kan dateras i någon mån från lokaliseringsreformen 1964 men främst från riksdagsuttalandet om viss dämpning av storstadsexpansionen, har som bakgrund en allt starkare opinion mot centraliseringens negativa konsekvenser. Viss förstärkning av den decentralistiskt verkande regionalpolitiken har skett som en följd av utvecklingens nödvändighet. Men de beslut, som fattades av riksdagsmajoriteten 1972 och 1973, innebär dock att regionalpolitiken inriktats på fortsatt centralisering i ungefär samma takt som förut. De tre storstadslänen skulle enligt den beslutade målsättningen öka från av landets folkmängd 1970 till 1980. De skulle få två tredjedelar av den folkökning man då räknade med, dvs. att storstadskoncentrationen skulle fortgå i samma takt som . Skogslänen skulle minska från 1970 till 1980. Det kan emellertid redan nu vara anledning att ifrågasätta om den fortsatta centralisering som förutsatts i regeringspolitik och riksdagsbeslut över huvud taget kan förverkligas. De senaste årens befolkningsstagnation i storstadsområdena och återhämtning i vissa skogslän och motsvarande områden har naturligtvis till stor del sin förklaring i lågkonjunkturen men måste också ses som en följd av människors reaktion mot centraliseringsutvecklingen. Det alternativ till princip- och handlingsprogram som framförde på grundval av sin regionalpolitiska riksplan och som riksdagsmajoriteten avvisade var i fråga om målsättning, riktlinjer, befolkningsramar, regional struktur och åtgärdsprogram inriktat på en aktiv regionalpolitik, som skulle möjliggöra att centraliseringen i näringslivets och bebyggelsens Det skulle då vara möjligt att 1980 hålla i stort sett samma befolkningsfördelning över landet som . Vi underströk att förutsättningen för att människorna i de olika regionerna skall kunna få likvärdiga möjligheter till sysselsättning, service, god miljö och levnadsstandard är att centraliseringsutvecklingen bryts och att de regionalpolitiska strävandena konsekvent inriktas på decentralisering. Detta är en svår uppgift, främst därför att samhällets bas- och serviceorganisation, den s. k. infrastrukturen, successivt formats för en alltmer centraliserad bebyggelse. Det måste sålunda ta tid att vända utvecklingen till decentralisering. Men detta gjorde det desto angelägnare att skyndsamt fatta beslut i decentralistiskt syfte. Den regionalpolitik, som fastlades genom riksdagsbesluten och 1973, inriktad på fortsatt centralisering, måste försvåra problemen i såväl storstadsområden som glesbygder och mindre orter. Den har enligt vår bedömning en alltför låg ambitionsnivå såväl vad beträffar möjligheterna till sysselsättning och service i olika delar av landet som i fråga om möjligheterna att klara miljöproblemen, främst i storstadsområdena. En sådan regionalpolitik kan inte tillgodose kravet att de tre välfärdsfaktorerna arbete, service och god miljö - skall bli tillgängliga för alla människor. Det har också blivit alltmer uppenbart, att den inte svarar mot de önskemål som finns hos flertalet människor. Det är ett viktigt mål att människor i olika landsdelar och bebyggelsetyper skall ha likvärdiga levnadsbetingelser. För tätorter och glesbygder måste likvärdig standard eftersträvas. Detta gäller såväl sysselsättningsoch inkomstmöjligheter som möjligheter till utbildning och vård, kulturoch fritidsaktiviteter och annan service. För detta krävs att näringsliv och bebyggelse fördelas över hela landet i livskraftiga regioner och tätorter. Ett starkt centraliserat samhälle har stora regionala skillnader i sysselsättnings- och inkomstmöjligheter samt i serviceförmåner och kan inte tillgodose jämlikhetsmålsättningen. Ett mer decentraliserat samhälle ger människorna större valmöjligheter i fråga om arbetsplats och bostadsort och möjliggör att välfärd och välstånd kan fördelas så att jämlikhet uppnås mellan olika delar av landet i fråga om såväl materiell levnadsstandard som social och kulturell service. En mer decentraliserad bebyggelse ger också de bästa möjligheterna att tillvarata viktiga miljövärden. Från dessa utgångspunkter har , senast vid 1972 och riksdagar, krävt att skall fastställa som mål för regionalpolitiken att skapa förutsättningar för en så långt möjligt decentraliserad lokalisering av boplatser och arbetsplatser. Detta är förutsättningen för att en jämlikhetspolitisk målsättning skall kunna förverkligas, för att viktiga miljövärden skall kunna tillvaratas och för att samhällets resurser skall kunna utnyttjas på ett rationellt och riktigt sätt. Regionalpolitiken måste sålunda förstärkas och konsekvent inriktas på 1* 1974. I regionalpolitiska riksplan har i fem punkter angivits riktlinjer för en sådan regionalpolitik. De kan sammanfattas sålunda: Samhällets bas- och serviceorganisation måste inriktas på decentralisering av bebyggelse och näringsliv. Genom en effektivare skatteutjämning måste en förbättrad resursutjämning ske mellan kommunerna. Avvägningen mellan lokaliseringspolitiken och den arbetsmarknadspolitiska flyttningspolitiken måste ändras så att lokaliseringspolitiska åtgärder i första hand kommer till användning och flyttningspolitiska åtgärder endast i den mån lokaliseringspolitik inte är möjlig. Lokaliseringsstödet för nya arbetstillfällen i sysselsättningssvaga områden måste förstärkas och differentieras så att det kan utgå med kraftigare förstärkning i områden som främst behöver stöd. såsom i inland och motsvarande områden. Även styrningsåtgärder i form av investerings- eller etableringsavgifter eller ett system med tillståndsgivning bör prövas för att motverka ytterligare koncentration till stockningsområden och för att främja en ändamålsenligare lokalisering av olika verksamheter inom storstadsregionerna. En förändring till ett mer decentraliserat samhälle kan, främst genom att samhällsstrukturen genom den förda politiken formats för ytterligare centralisering, ske endast successivt under en följd av år. I vår regionalpolitiska riksplan har vi utgått från att centraliseringsutvecklingen skall kunna brytas . Förutsättningarna härför har ökat genom den ändrade befolkningsutveckling, som vi ovan redovisat från såväl storstadsområdena som skogslänen. Men gäller för regionalpolitiken de centralistiska riktlinjer och handlingslinjer som fastställts av riksdagsmajoriteten 1972 och 1973. Det är enligt vår mening nödvändigt att en parlamentarisk utredning inom en relativt nära framtid ges möjligheter att pröva riktlinjer och handlingslinjer för regionalpolitiken. Men tills vidare bör det få anstå med avgörande i denna fråga. Härför talar bl. a. det att två pågående utredningar, enmansutredningen om den lokaliseringspolitiska stödverksamheten och utredningen om regionalpolitiska styrmedel, enligt riksdagsberättelsen kan väntas bli färdiga med sitt arbete . Det är emellertid angeläget att utvecklingen inriktas på decentralisering. bör därför i princip uttala, att regionalpolitiken skall inriktas på decentralisering av bebyggelse och näringsliv enligt de grunder som vi anfört i motionen. Regionalpolitiken har enligt vår bedömning särskilt två huvuduppgifter, nämligen att trygga de glesbygdsområden som håller på att förlora sitt serviceunderlag och att ge storstäderna bättre möjligheter till goda livsmiljöer. De människor som skall klara de viktiga landsbygdsnäringarna måste få levnadsvillkor som är likvärdiga med dem som erbjuds i tätare bebyggelser. Det är regionalpolitikens uppgift att möjliggöra ett tillräckligt underlag av näringsliv och en tillfredsställande servicetäckning över hela landet. I stora glesbygdsområden håller tätorter, som är nödvändiga som serviceorter, på att avfolkas. Samhällets åtgärder måste inriktas på att sådana mindre och medelstora orter skall kunna fungera. Sysselsättningsmöjligheter måste genom förbättrade näringspolitiska förutsättningar och förstärkt lokaliserings- och glesbygdsstöd tillföras i väsentligt ökad utsträckning. Viktigt är härvid också att främja s. k. deltidsjordbruk, dvs. jordbruk och skogsbruk i kombination med andra sysselsättningar. Det är i lika hög grad en huvudfråga att tillfredsställande miljöer kan skapas i storstadsområden som är hårt överexploaterade. Allt fler människor finner många nuvarande storstadsmiljöer otillfredsställande som bomiljöer. Bättre storstadsmiljöer är en miljöpolitisk fråga men också en regionalpolitisk. Det är nödvändigt att genom regionalpolitiken lätta på storstadstrycket, så att även i storstäderna förutsättningar ges för en sådan utveckling att goda miljöer bevaras och nya områden utformas på ett från individens synpunkt tillfredsställande sätt och att dåliga miljöer kan förbättras. I den plan för utveckling av den regionala strukturen som antogs vid höstriksdag är fyra ortstyper angivna: storstadsområden, primära centra, regionala centra och kommuncentra. Enligt riksdagsbeslut skall de regionalpolitiska resurserna satsas framför allt på de primära centra, som fördelats med i princip ett centrum per län. Det framhölls i propositionen t. ex. att utbyggnad av mera kvalificerade samhällsfunktioner i fråga om bl. a. kommunikationer, utbildning och sjukvård skulle koncentreras till primära centra. Det framgick i olika sammanhang att en hög koncentrationsgrad skulle eftersträvas för i varje fall vissa primärcentra. Näringsliv och andra verksamheter skulle koncentreras till sådana stora centra framför allt för att kvinnor och arbetskraft med längre utbildning skulle få ökade sysselsättningsmöjligheter. Ett nöjaktigt underlag, som kunde styrka att de angivna målsättningarna skulle kräva den avsedda koncentrationen, redovisades emellertid inte. Vi fäster mycket stor vikt vid att goda arbetsmarknader med stabilitet och valmöjligheter kan skapas. De goda arbetsmarknaderna bör inte koncentreras i länen såsom avsetts i riksdagsbeslutet. Man måste inrikta sig på att skapa goda sysselsättningsmöjligheter även i mindre orter och regioner. Det skulle t. ex. bli en orimlig uppdelning av näringslivet, om man koncentrerade den arbetskraft som har längre utbildning till primärcentra. Den i riksdagsbeslutet avsedda koncentrationen i länen måste få konsekvensen att stora områden drabbas av försämrade sysselsättningsoch servicemöjligheter. Det skulle uppstå stora luckor i servicenätet. sådan koncentration kan inte förenas med den välfärds- och jämlikhetspolitiska målsättning som regionalpolitiken enligt vår mening måste ha. Det är väsentligt att främja livskraftiga länscentra, men det är lika viktigt att mindre orter och regioner kan fungera på grundval av bärande näringsliv och tillfredsställande service. Det måste vara ett grundkrav att en differentierad arbetsmarknad skall vara tillgänglig för alla. Detta måste för länet i dess helhet åstadkommas inom regioner, där olika orter kompletterar varandra. Frågan om den regionala strukturen är också av mycket stor betydelse för kommunernas möjligheter att fungera. Det var en utgångspunkt kommunreform som i stort sett kan sägas vara genomdriven, att de nya kommunerna med centralort och omland skulle vara näringsgeografiska regioner, som skulle fungera som lämpliga enheter från t. ex. arbetsmarknads-, service- och kommunikationssynpunkt. De nya kommunerna skulle vara grunden för en stabiliserad befolkningsmässig och ekonomisk utveckling. Koncentration av resurserna till primära centra, såsom avsetts i riksdagsbeslutet, måste bli till förfång för övriga kommuner och kan sätta vissa kommuners möjligheter att fortleva i fara. Regionalpolitiken måste, såsom vi understrukit, vara inriktad på att möjliggöra livskraftiga regioner och tätorter över hela landet. Nuvarande folkmängdsfördelning på olika orter kan då inte få utgöra klassificeringsgrund för den regionala strukturen. Utslagsgivande för bestämningen måste i stället vara den roll orten anses böra spela för den regionalpolitiska målsättningen. Planeringen av den regionala strukturen måste alltså bygga på en regionalpolitisk funktionsbestämning av orterna. Enligt riksdagsbeslutet gäller så som vi redovisat som målsättning för planeringen av den regionala strukturen en kraftig centralisering inom länen. På denna punkt är en omedelbar ändring angelägen. För den fortsatta planeringen av den regionala strukturen och den resurs- och funktionsfördelning, som därmed följer i länen, måste enligt vår mening gälla en regionalpolitisk funktionsbestämning av orterna enligt den målsättning vi ovan förordat för principuttalande av . Nuvarande ortsklassificering är fastställd av de centrala statsmakterna i riksdagsbeslutet . Det är vår uppfattning att det folkvalda skall svara för den regionala utvecklingsplaneringen efter riktlinjer, som fastställts av . I avvaktan på en länsdemokratireform bör det länsorgan, som har hand om planeringen, , anförtros att i samarbete med kommuner och landsting svara för den fortsatta planeringen av den regionala strukturen. Planeringen i länen i övrigt De befolkningsmålsättningar som angivits i riksdagsbeslutet för länen 1980 är riktmärken för fördelning av resurser och funktioner mellan länen, liksom de planeringstal, som länsstyrelserna anger för kommunerna, är det för fördelningen mellan kommunerna. Befolkningsramarna i riksplan har samma syfte men är i motsats till regeringspolitiken inriktade på decentralisering. I båda fallen var utgångspunkten , att landets folkmängd beräknades öka till cirka 8,5 milj., dvs. med ca 400 000 personer. De två senaste årens befolkningsutveckling med flyttningsförluster gentemot utlandet och en folkökning med endast cirka 15 000 gör det sannolikt att den beräknade befolkningssiffran inte kommer att uppnås. Det är naturligt att befolkningsmålsättningarna för länen korrigeras med hänsyn härtill i samband med pågående länsplanering 1974. Men utvecklingen måste också sägas ha givit besked om att befolkningsmålsättningen i regeringens regionalpolitik vad beträffar fördelningen mellan länen knappast kan förverkligas. Utflyttningen från storstadsområdena och en viss återhämtning i en del tidigare avfolkningslän kan, som vi framhållit, delvis ha sin förklaring i lågkonjunkturen men måste också anses bero på en växande opinion mot centraliseringsutvecklingen. i t. ex. har funnit nödvändigt att i sin planering utgå från en befolkningsutveckling i länet, som ligger i linje med vad som angivits i riksplan, och även i utgår f. n. från en betydligt lägre-planeringsnivå . Från dessa utgångspunkter måste det anses orimligt att till grund för den regionalpolitiska tillämpningen ha de på fortsatt centralisering inriktade befolkningsmålsättningar för länen, som angivits i Det principuttalande, som vi ovan förordat om att regionalpolitiken bör inriktas på decentralisering av bebyggelse och näringsliv, innefattar att till grund för resurs- och funktionsfördelning mellan länen redan nu bör läggas en befolkningsfördelning enligt riksplan, som underställdes behandling (1972:1812) och 1973 (1973:524). Den nu pågående regionala utvecklingsplaneringen, länsplanering 1974, beräknas enligt statsverkspropositionen bli avslutad . Självfallet bör denna planering inriktas på decentralisering av bebyggelse och näringsliv enligt de grunder vi angivit. Detsamma bör gälla övriga planeringar i länen, särskilt den regionala trafikplaneringen. En befolkningsmässig riksplanering för regional utveckling måste vara en ramplanering. På riksnivå skall ramar och riktlinjer för utvecklingen anges av . Den detaljerade planeringen inom dessa ramar skall ankomma på den kommunala självstyrelsens organ i län och kommuner i den ordningen att svarar för en befolkningsmässig regionplanering med ramar för kommunerna, vilka sedan har att svara för den befolkningsmässiga kommunala planeringen. Såväl från demokratisynpunkt som med hänsyn till kunskaper om förhållandena i länet har väsentligt större förutsättningar att forma en för länet god och riktig utveckling än centrala beslutsfattare. Detta bör vara självklara utgångspunkter för en strävan till en decentraliserad samhällsstyrelse. Den planering som beslutades var inte i överensstämmelse med den ovan angivna ordningen. Ortsklassificeringen i länen avgjordes i centrala instanser. Pågående länsplanering 1974 genomförs liksom tidigare länsplanering av de statliga länsstyrelserna. Detta är naturligtvis ofrånkomligt, eftersom en verklig länsdemokrati uppbyggd på ännu inte existerar. Men det är en viktig uppgift för en framtida länsdemokrati att på de grunder vi ovan förordat forma regional utveckling och struktur i det egna länet. Såsom vi framhållit är det nödvändigt att regionalpolitiken förstärks och används konsekvent för en mer decentraliserad lokalisering av näringsliv och bebyggelse. Härmed avser vi t. ex. förstärkning av lokaliseringsstöd, utbildningsstöd, sysselsättningsstöd och transporter, åtgärder för nya industricentra m. m. För sysselsättningen i skogslänen och jämförbara områden är det väsentligt att även ta till vara möjligheten av vissa nya statliga företag. Men också andra politiska åtgärdsområden måste aktiveras för den regionalpolitiska målsättning vi angivit. En primär förutsättning är att goda produktionsförutsättningar skapas i olika delar av landet. Det är härvid särskilt viktigt att så skyndsamt som möjligt inrikta trafikpolitik och kommunikationssystem på en decentraliseringsutveckling, så att avståndsproblemen kan bemästras på ett effektivt sätt. Kostnadsskillnader mellan olika delar av landet kan och måste utjämnas. Det är utöver förbättrat transportstöd och sysselsättningsstöd t. ex. viktigt att skattepolitik och kreditpolitik anpassas till ett aktivt regionalpolitisk! En aktiv näringspolitik är även i detta sammanhang ett nödvändigt instrument. Jordbruks- och skogspolitiken måste utformas med större hänsyn till en regionalpolitisk målsättning liksom också t. ex. bostadspolitiken, utbildnings- och kulturpolitiken. Väsentligt är att regionalpolitiken differentieras, så att ett förstärkt stöd "kan utgå i områden som behöver det, främst inre stödområdet och motsvarande områden. Detta har i viss utsträckning skett, genom sysselsättningsstödet och det förhöjda lokaliseringsbidrag, som gäller för det inre stödområdet. Men ytterligare sådana differentieringsåtgärder bör övervägas, t. ex. i fråga om löneskatten, som bör kunna avvecklas för det inre stödområdet, medan den bibehålles vid en reducerad nivå i det allmänna stödområdet i övrigt. Regionalpolitiken måste innefatta såväl generella som selektiva åtgärder, såsom framgått av de åtgärder vi ovan diskuterat. Det finns skäl för bedömningen att generella åtgärder som utjämnar produktionsförutsättningarna bör tillmätas ökad betydelse. Sysselsättningsstödet och transportstödet är sådana åtgärder, som visat sig ha god effekt. Den löneskattereform vi ovan diskuterat skulle ha stor betydelse i detta syfte. Vi har i det föregående utgått från att en parlamentarisk utredning inom relativt nära framtid måste tillsättas för prövning av riktlinjer och handlingslinjer för regionalpolitiken. Denna utredning måste pröva även frågan om de regionalpolitiska medlen i stort. I detta sammanhang avser vi i det följande att uppta endast ett fåtal punkter för beslut . Ett antal sådana frågor tas därutöver upp i andra motioner från vårt håll, bl. a. anslagsfrågorna för nästkommande budgetår. För femårsperioden fram t. o. m. /78 beslutade riksdag en medelsram för regionpolitiskt stöd om 2 500 milj. kronor, varvid 450 milj. beräknades för lokaliseringsbidrag/avskrivningslån, 325 milj. för utbildningsstöd, 150 milj. för sysselsättningsstöd och 1 550 milj. kronor för lokaliseringslån. Det fortsatta transportstödet lades utanför denna ram. Vi föreslog då att medelsramen för femårsperioden borde fastställas till 3 500 milj. kronor, varvid 675 milj. borde beräknas för lokaliseringsbidrag/avskrivningslån, 400 milj. för utbildningsstöd, 250 milj. för sysselsättningsstöd och 2 150 milj. kronor för lokaliseringslån. Naturligtvis kan medelsramen vidgas vid behov senare . Så blev nödvändigt under de tidigare verksamhetsperioderna för såväl femårsperioden /661969/70 som treårsperioden /71 1972/73. Men ramens omfattning i utgångsläget har avgörande betydelse för de regionalpolitiska möjligheterna och för planeringen av insatserna. Med den inriktning som vi förordat för regionalpolitiken är den beslutade medelsramen för tiden fram t. o. m. /78 otillräcklig. Vi vidhåller förslaget att ramen bör fastställas till 3 500 milj. kronor, med den fördelning vi ovan angivit. AMS har i sina petita räknat med att antalet ansökningar om lokaliseringsstöd kommer att öka väsentligt.