mot · FX021742 · 1974-04-05 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1974:70 med förslag till abortlag m. m. Nuvarande abortlagstiftning och den tillämpning den fått är från många synpunkter olycklig. Många har från olika utgångspunkter väntat ett propositionsförslag om ny abortlagstiftning. När nu ett lagstiftningsförslag framläggs för sker det utan att frågan tagits upp i den propositionsförteckning som presenterats . Regeringen har tydligen inte velat medverka till att ge riksdagsledamöterna de bästa möjligheter att förbereda sig för att kunna ta ställning till denna viktiga fråga. Förfarandet är i det avseendet klandervärt. Ännu egendomligare är att regeringen inte funnit skäl att underställa lagrådet föreliggande lagförslag. När det gäller en så stor fråga borde lagrådsgranskning varit självklar. I propositionen föreslås att kvinnan alltid skall få abort före utgången av tolfte havandeskapsveckan, om hon själv begär det. Mellan tolfte och artonde havandeskapsveckan föreslås abort efter kuratorsutredning och i stort sett enligt nuvarande tillämpning. Förslaget innebär med andra ord att abort skall få utföras praktiskt taget utan begrängningar fram till ungefär halva havandeskapstiden! Den helt grundläggande frågan för att kunna ta ställning till när abort skall få utföras är när livet börjar från vilken tidpunkt detta liv måste skyddas. Departementschefen uttrycker som sin mening i propositionen (s. 62) att fostret under graviditeten successivt utvecklas till en livsduglig varelse, vars rätt till liv måste respekteras. I överensstämmelse med ett sådant synsätt skulle kunna sägas att då en människa på grund av ålder eller sjukdom kan fungera på ett normalt sätt, skulle hennes rättsskydd därmed minskas. Eftersom detta är orimligt, är det också orimligt att fostrets rättsskydd sätts i relation till utvecklingsgraden. Livet börjar därmed att ägget blir befruktat. Men det är också orimligt att säga att det befruktade ägget (livet) skall skyddas från den tidpunkten. Fostret kan inte tillförsäkras rättssskydd förrän man vet att fostret existerar. Men från den tidpunkt detta med säkerhet kan konstateras måste också fostret ha fullt rättsskydd. Utifrån denna grundläggande uppfattning måste sedan ställning tas till i vilka fall man kan anses ha rätt att göra avsteg från principen om fullt rättsskydd och alltså tillåta abort. Samhällets övergripande målsättning måste vara att nedbringa antalet aborter till ett minimum, det gäller såväl legala som illegala. ningen måste utgå från principen om fostrets egenvärde och att fostrets liv skall skyddas. Därav följer att abort även i fortsättningen i princip skall vara förbjuden. Abort skall endast kunna medges på grundval av indikationer. För att abort skall tillåtas fordras att någon av de fem nuvarande abortindikationerna är uppfylld. Havandeskap får avbrytas när på grund av sjukdom, kroppsfel eller svaghet hos kvinnan barnets tillkomst skulle medföra allvarlig fara för hennes liv eller hälsa (medicinsk indikation), för det andra när med hänsyn till kvinnans levandsförhållanden och omständigheterna i övrigt kan antas, att hennes kroppsliga eller själsliga krafter skulle allvarligt nedsättas genom barnets tillkomst eller vården av barnet (socialmedicinsk indikation). För det tredje tillåts abort när kvinnan blivit havande genom våldtäkt eller till följd av vissa andra brottsliga gärningar (humanitär indikation). För det fjärde när det med skäl kan antas att kvinnan eller det väntade barnets fader genom arvsanlag kommer att på avkomlingen överföra sinnessjukdom eller sinnesslöhet eller också svårartad sjukdom eller svårt lyte av annat slag (eugenisk indikation). För det femte får abort tillgripas när det med skäl kan antas att det väntade barnet på grund av skada under fosterstadiet kommer att lida av svårartad sjukdom eller svårt lyte (fosterskadeindikation). Av dessa indikationer har tydligen den socialmedicinska indikationen tillämpats som en rent social indikation och en klar majoritet av aborterna utförts av sociala skäl under rubriken förutsedd svaghet. En ny lagstiftning bör utgå från principen att abort är förbjuden och att överträdelse skall beivras. Rätt till abort skall dock föreligga i vissa fall. Därvid bör nuvarande indikationer fortsätta att gälla och tillämpas strikt, med undantag för att den socialmedicinska indikationen, som bör utgå, eller i varje fall inte kvarstå oförändrad. Om svaghet eller förutsedd svaghet skulle vara ett skäl för ingrepp enligt nuvarande lag bör detta bedömas med utgångspunkt i den medicinska indikationen om fara för kvinnans hälsa. Abort av sociala skäl bör således inte tillåtas. Därför blir samhällets ansvar gentemot dem som trots en väl fungerande preventivmedelsrådgivning blir gravida, också så mycket större. Samhället måste vara berett att på olika sätt bistå de kvinnor som har en besvärlig social situation och som blir gravida, att kunna klara upp sin situation. En fråga som i det sammanhanget bör påpekas är de obefintliga möjligheterna för kvinnor som fått abort att efteråt, när depressioner, ånger eller andra svårigheter uppstår, kunna få hjälp och rådgivning. Denna viktiga fråga förbigås i propositionen. Abortrådgivningen bör fungera väl och byggas ut så att en väl fungerande eftervård kan ges. Familjerådgivningen är också ett område som behöver resurser för att kunna fullgöra sin uppgift. Ett abortbeslut är en avvägning mellan två liv och bör inte fattas av kvinnan ensam. Vid det samråd mellan den abortsökande, läkare och kurator, som bör föregå varje abort bör faderns mening om möjligt efterhöras, och om det gäller omyndiga kvinnor, även föräldrar eller förmyndare. Läkare bör alltid ha rätten att fatta det avgörande beslutet om abort skall företas eller inte. Det bör också övervägas om inte två läkare i samråd skall utforma och underteckna skriftligt beslut om abort. Abort bör dock inte få företas mot kvinnans önskan. Kvinnan skall givetvis också ha rätt att överklaga läkares beslut hos . Sjukvårdspersonalen måste ges full rätt att avstå från deltagande i aborter. I propositionen anför departementschefen (s. 77) i denna fråga att man bör så långt det är möjligt ta hänsyn till de anställdas intressen och förutsättningar i olika avseenden. Man bör därför undvika att till abortverksamheten binda sådan personal, som av exempelvis moraliska eller religiösa skäl har svårt att acceptera sådant arbete. Detta departementschefens uttalande tyder inte på att någon ovillkorlig rätt att slippa delta i aborter skulle finnas för sjukvårdspersonalen. Denna rätt bör inskrivas i en ny lagstiftning. bör det slås fast att personalen inte skall bli på något sätt belastad på grund av sin vägran att delta i aborter, när det sedan gäller att söka till annan eller högre tjänst. Med de indikationer och en strikt tillämpning av dessa som här förordas finns inte skäl att uppställa några fasta veckogränser för när abort får utföras, men målet måste alltid vara att om abort skall tillgripas, skall den utföras i ett så tidigt skede av havandeskapet som det över huvud taget är möjligt. Framför allt är detta nödvändigt för att kvinnan inte skall tillfogas onödigt lidande. Straffbestämmelserna i angående fosterfördrivning föreslås i propositionen utgå. Dessa straffbestämmelser bör kvarstå oförändrade. Med hänvisning till vad ovan anförts hemställes att beslutar avslå Kungl. Maj.ts proposition 1974:70 med förslag till abortlag, m. m. samt att nytt förslag till abortlagstiftning förelägges med beaktande av de synpunkter som framförts i motionen. . NISSER (m) () GOTAB 74 7430 S 1974