mot · FX02916 · 1974-01-24 00:00:00 — av m. fl. Samhällets bostadspolitik berör alla människor, bostaden är ett livsvärde. Hyreskostnaden, tryggheten i boendet, bostadsmiljön, allt är viktiga och centrala frågor som direkt relateras till politiska beslut och politiska åtgärder. Bostadsfrågan står för många människor i centrum för det politiska intresset. Oklarheterna är många, frågetecknen hopar sig. Det är så mycket mer beklagligt som samhällsinsatserna för att förbättra människors bostadsstandard varit betydande och genomförts med stort engagemang. Bostadspolitiken har gått snett, det vet alla människor. Kostnaderna har rusat i höjden. Bostadsmiljön har försämrats. Efterfrågan på småhus kan inte tillgodoses, och står 10 000-tals hyreslägenheter tomma. Villaägarna oroar sig för husets ekonomi, bostadsrättsinnehavarna över avsättningssvårigheterna och bekymren att få tillbaka insatsen, hyresgästerna över ständigt ökade kostnader. Över 300 000 människor är sysselsatta i samhällets byggproduktion, och de berörs direkt och personligt av ev. minskning av byggvolymen och ändringar och justeringar i byggstrukturen. Oron finns där, och frågorna måste få svar. En politik som lett till misslyckanden och som skapat den nuvarande situationen måste ändras. Uppenbarligen får riksdag och regering en reell chans att pröva nya vägar, att söka lösa bostadsproduktionens och bostadsförvaltningens problem med nya grepp. Det första steget är redan taget. tillkomst hälsas med tillfredsställelse det har varit olyckligt med bostadspolitiken som en av många viktiga frågor inom . Även åtgärden att skynda på de fyra centrala bostadspolitiska utredningarna får anses välmotiverad. Moderata samlingspartiet har länge krävt en samordning av hela det bostadspolitiska utredningsväsendet, och vi accepterar därför den nye bostadsministerns initiativ att till infordra förslag från utredningarna. Men vad sker sen? Har socialdemokratin lärt någonting av misstagen? Är man beredd att till bostadskonsumenternas fromma ändra sin politik? Det vet vi först , och vi får i samband med utlovad bostadspolitisk proposition till höstriksdagen tillfälle att bedöma det. Våra krav på en total översyn av den svenska bostadsmarknaden kvarstår liksom kraven på ett nytt finansieringssystem. Självklart återkommer vi till kravet på en långtgående frigörelse av bostadsproduktionen och bostadsförvaltningen. Särskilt angeläget synes det oss vara att snabbt få till stånd en avveckling av hyresregleringen. Bostadspolitiken skall vara att tillhandahålla och erbjuda goda och ändamålsenliga lägenheter och hus i bra miljö till rimlig och acceptabel Målsättningen är i ordets rätta bemärkelse social och förverkligas genom en rad samverkande åtgärder på det mark- och bostadspolitiska området. Om detta råder stor enighet. Mot den bakgrunden kan det synas som om de bostadspolitiska målsättningarna, utan strid, kunde uppnås och förverkligas. Ett vettigt utbud av lägenheter och hus, till storlek, belägenhet och kostnad, anpassat till bostadskonsumenternas önskemål borde vara lätt att åstadkomma. I stället för att låta bostadsproduktion och bostadsförvaltning hanteras efter näringslivets vanliga produktionsbetingelser för att nå balans mellan tillgång och efterfrågan baserad på konsumenternas val och marknadsprisbildningen, har socialdemokratin till den milda grad politiserat bostadsfrågan. Ett gigantiskt socialistiskt experiment är det, och misslyckandet får ses i det perspektivet. Ideologi och dogmatik är nog bra i små doser och vid lämpligt tillfälle, men ett totalsocialiserat bostadsbyggande fungerar inte. Bostadskonsumenternas önskemål har inte kunnat tillgodoses. Bostadsutbudet har inte stämt med efterfrågan. Bostadsmiljöerna har blivit allt sämre. Bostadskostnaderna har ökat och nått en nivå där ett direkt köpmotstånd kan avläsas. Det har byggts fel här i landet. För högt, för dyrt, för trångt. Bostadsproduktionen har successivt socialiserats, bostadsförvaltningens enskilda sektor har successivt och i accelererande takt minskat. Inom bostadsproduktion och bostadsförvaltning har konkurrens, som ger prispress och lägre kostnader, begränsats och borttagits. Så gäller det att komma ur rävsaxen, att formulera politiken på ett annat sätt, att med andra medel få bättre resultat. Vi har underkänt den förda politiken och varnat för dess konsekvenser. Vi har hävdat att det byggts fel hus, på fel sätt, till för höga kostnader. Vi har varnat för de dåliga bostadsmiljöerna och de orimliga miljökonsekvenserna. Vi har varnat för strypningen av bostadskonkurrensen och för bostadsbyråkratin. Svensk bostadsbyråkrati är unik. Inget annat västerländskt land detaljreglerar sin bostadsproduktion och sin bostadsförvaltning så hårt som vi gör. Bostadsförmyndarna är centralplanerare. Byggvolymen bestäms för att förverkliga en plan, icke för att stämma med en efterfrågan. Byggstrukturen bestäms efter en politisk målsättning, icke efter konsumenternas önskemål. Byggregleringarna behålls in absurdum eftersom de möjliggör för planerarna att bestämma pris och regler för bostadsförvaltningen och även när dessa bedömningar totalt kolliderar med människornas önskemål och behov. Vår bostadsmarknad är totalbyråkratiserad styrs in i minsta byggdetalj och till minsta lånekrona. Det kan finnas skäl upprepa vad professor noterade om denna centralstyrningsfilosofi (artikel i ): Det är lätt att förlöjliga dem som pläderar för marknadslösningen genom att tillskriva dem föreställningar om mystiskt allvetande konsumenter. Men när det gäller förmågan att bedöma det enskilda hushållets behov, värderingar och drömmar, tror jag att flertalet medborgare föredrar att lita på det enskilda hushållets egna beslut, framför att överlämna beslutanderätten till mystiskt allvetande byråkrater, vilket är alternativet till marknadslösningen. Bostadsbyråkratin binder inte bara bostadsmarknaden och gör den stelbent och orörlig. Den leder till hyressplittring och miljöförstöring, till orimliga bostadskostnader och felstrukturerad produktion. Det var detta den egentligen skulle förhindra. Inte är t. ex. Svensk Byggnorm och God Bostad oskyldiga till att bostadsmarknaden ser ut som den gör. Vi har sagt det förut och upprepar det . När människor underkänner bostadsutbudet, bostadsmiljön och bostadskostnaderna då är det politiken och regleringarna och normerna som skall ändras inte människornas uppfattning. har socialistisk ideologi fått den politiska majoriteten att hålla nere bostadsproduktionen. År har av nyproduktionen utgjorts av lägenheter i flerfamiljshus, år har prognoser och planering blivit förverkligade, inte människomas efterfrågan. Programmet att bygga en miljon lägenheter har stundom förefallit vara ett mera centralt mål än att bygga som folk vill ha det - småhus. rättas misstagen till. synes småhusandelen öka från till . Det är bra! Men är det för htet och kommer . Lägenhetsstorlekama har länge minskat! har genomsnittslägenheter i flerfamiljshus minskat sin yta till . En anmärkningsvärd minskning som går stick i stäv mot alla bostadspolitiska ambitioner och målsättningar. Även om huvudförklaringen är en ökad andel lägenheter med 1 och 2 rum och kök ger utvecklingen oss anledning att ställa några frågor. Vet vi egentligen hur efterfrågestrukturen ser ut? Har inte årtiondens bostadsbyråkratiskt krångel totalt trubbat av våra instrument att avläsa människors reella efterfrågan? Frågorna måste ställas, och besvaras. Vi kräver i denna motion att analyser göres av den reella efterfrågan. Uppenbarligen stämmer inte utbudet med efterfrågan, icke heller synes bostadsförmedlingarnas uppgifter stämma. Den stora efterfrågan på småhus finns inte att avläsa i någon redovisning från samhällsorganen. Men den är en realitet. Kritiken mot höghusens sterila bostadsmiljö har, tillsammans med kostnadsläget, skapat problemet med de tomma lägenheterna. Några instrument att avläsa efterfrågan och attityd till höghusboendet finns egentligen inte. Borde det inte finnas det? Svårigheterna att få avsättning på lägenheter i studentbostads- och ungdomshotell, visar på en annan svaghet. Erbjuder vi kanske fel sorts lägenheter, med felstrukturerad service, till för höga kostnader? Det är valfrihet som skall vara målet för en riktig en social Valfrihet kan bara skapas i en marknad där produktion och förvaltning sker i samverkan med och med hänsynstagande till de enskilda människornas önskemål, värderingar och behov! Strukturomvandlingen inom bostadsbyggandet har fått sina sysselsättningspolitiska effekter, främst inom byggarbetarkåren, men även arkitekt- och plansidan har drabbats. ordförande har ansett problemen så allvarliga att han förordat ett bostadsbyggande på oförändrat hög nivå. Det får väl uppfattas som en förtvivlans gest och icke som ett allvarligt menat bud. Övergången från en byggmarknad med en årsproduktion av nära 110 000 lägenheter varav i flerfamiljshus - till en byggmarknad på kanske 80 000 lägenheter varav i flerfamiljshus inom loppet av medför självklart betydande branschproblem. Vi har från moderata samlingspartiets sida länge förordat en successiv överslussning av arbetskraft till moderniserings- och ombyggnadssidan, bl. a. för att möta sysselsättningssvackorna, men varken det argumentet eller det miljöpolitiska har tidigare bitit. Socialdemokraterna hade bestämt sig för nyproduktion och insåg inte konsekvenserna! I en bostadspolitisk motion från moderata samlingspartiet 1973 redovisade vi åtgången av arbetskraft för att bygga en lägenhet i flerfamiljshus, jämförd med åtgången för att bygga ett småhus, och visade därvid att skillnaden i arbetsåtgång icke gav anledning till oro om produktionen lades över på småhussidan. Redovisningen och de slutsatser vi drog av den har aktualitet även . Arbetslösheten inom byggfacket bör framgångsrikt kunna mötas med den dubbelsidiga satsningen på ökat småhusbyggande och ökad ombyggnadsverksamhet. Omstruktureringen ställer däremot mycket stora krav på kommunernas planberedskap beträffande såväl enskild som kommunalägd mark. Den ökade efterfrågan på småhus kan endast tillgodoses om planberedskapen och projekteringen i kommunerna ligger före efterfrågan. Särskilt de kommuner som hastigt omstrukturerar sitt bostadsbyggande måste hålla hög planberedskap för att inte få säga nej till ytterligare småhus på grund av brist på färdiga planer. I detta sammanhang erinrar vi om kravet att kommunernas utbud av mark för småhusbebyggelse skall ge valfrihet mellan tomträtt och äganderätt. Politiseringen av markutbudet har inneburit att ofta endast tomträttsmark stått att erbjuda. Erforderlig och önskvärd valfrihet för konsumenten nås dessutom om utbudet gäller såväl färdiga hus som tomter för bebyggelse. I sådana lägen krävs att kommunernas planberedskap även avser alla former av färdigställandeanordningar, såsom t. ex. vägar, vatten och avlopp och elektricitet. I flerfamiljshusen, särskilt de som är byggda , är hyrorna kraftigt subventionerade. Det är en djupt oroande utveckling när bostadskonsumenterna genom köpmotstånd protesterar mot ett hyresläge som redan är nedpressat och subventionerat. Kritiken mot den dyra hyran och de höga totala bostadskostnaderna sätter ju in mot den begränsade del av hyran som blir kvar när subventionerna i lånesystemet och det bostadssociala stödet först pressat ner hyran till av totalkostnaden. I paritetslånesystemet ligger en subvention, som för de senaste årgångarna hus långt överstiger 1 . Utslaget på lägenhet är den hyressubventionen betydande. Det särskilda, bostadssocialt mycket motiverade, stödet till pensionärer och handikappade överstiger nu 1 . Det stödet ifrågasätts icke från något håll, men beloppens storlek relateras självklart till det höga prisläget inom bostadssektorn och utgör därmed en betydande subvention. Barnfamiljer och ensamlevande bostadskonsumenter erhåller nu ett stöd från stat och kommun som överstiger 1 . Den sammanlagda bostadssubventionen uppgår därmed till 3 . Trots detta riktas kritik mot de höga nettohyrorna, och köpmotståndet är betydande och mycket kostsamt för kommuner och fastighetsägare. De socialpolitiska insatserna har alltså inte lyckats med den primära uppgiften: att balansera ett högt prisläge i bostadsproduktionen. Man kan också fråga sig om bostadsstödets konstruktion är den riktiga. Moderata samlingspartiet har i skilda sammanhang efterlyst en grundlig kartläggning av hyreskostnadernas fördelning mellan konsumenterna och de olika samhällsorganen. Det utredningskravet upprepas i denna motion. Enligt departementschefen behövs ytterligare statsmedel till den statliga delen av bostadstilläggen. Troligen har han rätt. Kostnadsutvecklingen inom byggsektorn motiverar det, liksom de höga kapitalkostnaderna. Det är dock anmärkningsvärt att departementschefen icke ens antyder en vilja att också få ner de kostnader som mest påverkar hyran. Han uttalar sig icke för konkurrens och prispress på byggsidan och inte för åtgärder att minska kapitalkostnadernas hyresstegringseffekt. Därmed fortsätter bostadsministern den politik som varit så olycklig för hans företrädare och lett till så oacceptabla konsekvenser för bostadskonsumenterna. är det en helt oacceptabel politik att skattefinansiera bostadshyrorna i den utsträckning som sker. Det är som vi ser det nödvändigt att statsmakterna ändrar sin kallsinniga inställning till enskilt småhusägande. Politisk energi utvecklas på radikalt håll för att ifrågasätta och begränsa småhusägandet. Diskussionen har främst handlat om markägande, bostadskostnader och beskattningsvillkor. Utbudet av mark för försäljning till småhusägare har strypts och ifrågasatts, bl. a. av regeringen som i proposition uttalat sig för att kommunerna skall behålla all bebyggelsemark genom att upplåta den med tomträtt. Marklagstiftningen har skärpts. Småhusägarens bostadskostnader och beskattningsvillkor har kritiserats och bedömts som mycket förmånliga, och förslag har framförts om skärpt beskattning, höjd taxering och begränsning av avdragsrätten. Man kan fråga sig var slutmålet för denna diskussion ligger. Vems intressen företräder den som kritiserar människor som sparar till och lever i ett eget hem? Småhusägarnas ekonomiska villkor utreds i bl. a. bostadsbeskattningskommittén, en utredning som uppenbarligen tillkommit för att temporärt tysta kritiken från hyresgäströrelsen. Det får väl bedömas som signifikativt att det, enligt uppgifter i pressen, i den utredningen förbereds skatteskärpningsåtgärder mot villaägarna och skattelindringsåtgärder/ö> hyresgäster i flerfamiljshus. Skall det vara alldeles omöjligt i detta land att skapa kongruens och rättvisa mellan olika parter utan att alltid försämra för en part för att förbättra för en annan? Skall det vara alldeles omöjligt att få till stånd politiska beslut inriktade på att förbättra för en part utan att försämra för en annan? Den som äger ett eget hem satsar sparkapital i bostaden. Noggranna ekonomiska beräkningar görs över villkoren för husets finansiering med utgångspunkt från gällande lag och aktuella beskattningsregler. Det kan inte vara rimligt att i politiskt utjämningssyfte radikalt och plötsligt förändra småhusägandets ekonomiska villkor. Vår inställning är i dessa frågor helt klar. Vi förordar samhällsinsatser som underlättar och förenklar för enskilda att skaffa sig äganderätt till sin bostad. Vi förordar markpolitiska insatser som garanterar den enskildes äganderätt och som ger ett brett utbud av mark för småhusbebyggelse. Vi förordar skattepolitiska åtgärder som gynnar bostadssparande och samhällsekonomiska åtgärder som möjliggör ett brett småhusägande. Vi accepterar att lättnader vidtages för att pressa ner hyresgästernas bostadskostnader men avvisar att detta sker till priset av skärpt villabeskattning. Departementschefen förordar ett bostadsbyggande som totalt kan komma att omfatta 93 000 lägenheter, vara 10 000 i den konjunkturpolitiskt motiverade projektreserven, 8 000 lägenheter utan statslån och ca 75 000 lägenheter med statslån. Småhusandelen avses bli . Systemet med låneram fördelad i m2 våningsyta ger betydande möjligheter för kommunerna att flexibelt anpassa byggandet till efterfrågan, och de föreslagna rambeloppen förefaller välmotiverade men väl högt räknade. Det realistiska är väl att räkna med ett bostadsbyggande på en nivå av ca 80 000 lägenheter, varav ca 45 000 i småhus. Detta borde utsagts i propositionen för att undvika situationen då statsmakterna erhöll godkännande av en byggvolym som med 20 000 översteg det beräknade utfallet. En nedjustering av ramen för nyproduktion bör därför kunna göras som låneutrymmet för ombyggnadsverksamheten ökas. Departementschefen förordar att de konkurrensbegränsande reglerna för utbetalning av bostadslån skall kvarstå. Favoriseringen av vissa typer av produktions- och förvaltningsbolag har varit till uppenbart men för konsumenterna, och kostnadsutvecklingen talar sitt tydliga språk om vad som sker på en marknad som medvetet undanhålles konkurrens och prispress. Vi underkänner den politiken, nu liksom tidigare, och förordar att den övre lånegränsen för statliga lån till bostadsbyggande skall fastställas till av låneunderlaget oavsett förvaltningsform. Departementschefen förordar att de särskilda lånen för att täcka hyresförluster på grund av outhyrda lägenheter, skall förlängas och gälla även hyresförluster uppkomna . Vi hävdar fortsättningsvis att hyresförlusterna är en direkt följd av en misslyckad politik och att de ekonomiska svårigheter kommuner och fastighetsägare nu hamnat i skulle kunna undvikits med en annan politik. Situationen är dock uppenbarligen prekär, och någon åtgärd måste vidtagas. Den ensidiga lånegivningen löser dock, , inga problem och leder icke till ökad avsättning av lägenheter. Möjligheter att sänka hyran för att ernå ökad efterfrågan har inte prövats, ej heller ökad flexibilitet i lägenhetsanvändningen. Departementschefen förordar en viss ökning av lånegivning till ombyggnads- och förbättringsverksamhet. Det är bra, men kommer . har vi hävdat att socialdemokratins fixering vid nyproduktion varit olycklig, och vi har förordat en successiv omfördelning av bostadslånen från nyproduktion till förbättringsverksamhet. De olyckliga följderna av regeringspolitiken kan väl avläsas i tätorternas centrala delar, där förbättringsverksamheten för länge eftersatts och där rivning och nybyggnad till stort miljöpolitiskt förfång varit vanligare än pietetsfull förbättringsverksamhet. Inom ramen för den totala lånegivningen föreslår vi att ombyggnadsverksamHten erhåller ökad volym. Departementschefen förordar fortsatt ränte- och amorteringsfrihet för studentbostadsföretag. Enligt departementschefens redovisning skulle de ekonomiska svårigheterna för (vissa) studentbostadsföretag i första hand bero på vikande studenttillströmning. Vi ifrågasätter detta. Klart är att stor del av svårigheterna är självförvållade och beror på betydande okunnighet, slarv och obstruktion. Det kan allvarligt ifrågasättas om långivaren staten skall acceptera en förvaltning som leder till krav på amorteringsfrihet eller avskrivning. Vi förordar att Kungl. Maj:t, efter erhållet bemyndigande från , visar betydande återhållsamhet vid behandlingen av dessa lånefrågor. Departementschefen förordar vissa nya regler för upprustning och bevarande av kulturhistoriskt värdefull bostadsbebyggelse. Vi instämmer i behoven men ifrågasätter riktlinjerna och efterlyser fördjupad diskussion om formerna för och finansieringen av de framtida åtgärderna för kulturhistoriskt värdefull bebyggelse. Kraven på bevarandelagstiftning för kulturhistoriskt värdefulla byggnader och deras miljöer kvarstår. Departementschefens förslag till anslagsgivning till länsbostadsnämnderna är icke invändningsfritt. Vi ifrågasätter argumentering för oförändrad personalstyrka och förordar att läns bostadsnämndernas stat trappstegsvis nedräknas till O-alternativets nivå. Länsbostadsnämndernas verksamhet är också det främsta exemplet på ett långt drivet detaljreglerande inom den statliga bostadsbyråkratin. Från effektivitets- och rationaliseringssynpunkt vore det naturligtvis riktigt att avveckla delar av det dubbelarbete och av den tungrodda byråkrati som är det yttersta kännetecknet på länsbostadsnämndernas verksamhet. Vi förordar att anslaget till länsbostadsnämnderna, i första steget, nedräknas med /75 till . Departementschefens hemställan beträffande anslag till ej heller invändningsfri. verksamhet kan, mot bakgrund av minskad byggvolym och våra krav på minskad bostadsbyråkrati, minskas med sikte på O-alternativet, och vi förordar att anslaget till /75 minskas med till . Vi hävdar att bostadslåneräntan skall vara likvärdig och konkurrensneutral och förordar att räntan på amorteringspliktiga tilläggslån skall vara från . Med hänvisning till det anförda hemställes A. att beslutar 1. att för fastställa en bostadsbyggnadsplan för maximalt 80 000 lägenheter, 2. att ramen för bostadslån inom bostadsbyggnadsplanen för vart och ett av fastställes till en våningsyta i m2 motsvarande maximalt 75 000 lägenheter, 3. att medge att ramarna för bostadslån och byggnadstillstånd för nybyggnad får tas i anspråk för ombyggnads- och förbättringsverksamhet i den mån de inte utnyttjas helt för sitt ändamål, 4. att fastställa den övre lånegränsen för statligt lån till bostadsändamål till av låneunderlaget, oavsett förvaltningsform, 5. att räntan på amorteringspliktiga tilläggslån skall vara från , 6. att till för /75 anvisa ett förslagsanslag av , 7. att till Länsbostadsnämnderna för /75 anvisa ett förslagsanslag av , B. att hos Kungl. 1. att en undersökning genomföres av bostadsefterfrågans struktur, 2. att en undersökning genomföres angående storleken och effekten av de subventioner av olika slag som utgår till skilda grupper av bostadskonsumenter, 3. att en rationaliseringsutredning genomföres av länsbostadsnämndernas verksamhet, C. att med anledning av Kungl. bemyndigande att kunna bevilja amorteringsfrihet för vissa studentbostadslån som sin mening uttalar att Kungl. Maj:t vid handläggning av dessa lånefrågor skall visa största möjliga återhållsamhet. () BO () () () () HÄKAN ()