mot · FX02433 · 1974-01-22 00:00:00 — av m. fl. om inrättande av socialmedicin som medicinsk specialitet. Socialmedicin är ett av de fem huvudämnena i den medicinska grundutbildningen. Dess huvudsakliga undervisningsområden är epidemiologi, preventiv medicin, praktisk klinisk socialmedicin samt sjukvårdsorganisation och författningskunskap. När ämnet socialmedicin introducerades vid läkarutbildningsreform angavs i proposition 1954:212 att socialmedicinen skall ha en fast klinisk förankring med tyngdpunkten i både undervisning och forskning lagd på tillämpningen av kliniska forskningsresultat i sociala sammanhang och på betydelsen av arv och miljö samt sociala förhållanden för hälsa och sjukdom i olika samhällsgrupper. I överensstämmelse med de av departementschefen uttalade intentionerna har den kliniska socialmedicinen vuxit fram vid de socialmedicinska universitetsinstitutionerna. Dessa institutioner har efter hand, utom institutionen vid , integrerats i undervisningssjukhusen, varvid ämnesföreträdarna har fått en fast klinisk anknytning. Vid i finns dessutom en socialmedicinsk avdelning. De patienter som socialmedicinen arbetar med är till sin karaktär s. k. multiproblemfall, dvs. det föreligger såväl en social funktionssvikt som en medicinsk problematik. Huvuddelen av det socialmedicinska arbetet utförs av allmänläkaren i samarbete med socialarbetare och distriktssköterskor. I principprogram för öppen vård (1968) understryks behovet av allmänläkare med socialmedicinsk inriktning. Det stora flertalet patienter med kombinerad social och medicinsk problematik bör sålunda kunna behandlas av ett primärvårdsteam inom den öppna vården. Det finns emellertid ett betydande antal komplicerade problemfall, för vilka krävs större resurser än de som finns tillgängliga på primärvårdsnivå. Svårbehandlade patienter med en sammansatt problematik förekommer givetvis också vid olika kliniker på sjukhus, där de ofta remitteras från mottagning till mottagning utan att bli bedömda enligt helhetsprincipen. Undersökningar visar att dessa patienter kan vara mycket stora vårdkonsumenter. Det finns således vid länslasaretten behov av en socialmedicinsk avdelning som kan fungera sorn remissinstans för komplicerade multiproblemfall i behov av socialmedicinsk utredning. Detta utredningsarbete kräver nära samverkan med bl. a. länsarbetsnämnd och försäkringskassa. Socialmedicinska avdelningen bör även deltaga i utvecklingsarbetet inom såväl sluten som öppen vård med särskild hänsyn till behovet av utvidgat samarbete mellan socialvård och sjukvård. För att ovan angivna behov av socialmedicinska insatser skall kunna tillgodoses är det angeläget att en socialmedicinsk sjukvårdsverksamhet etableras i betydligt ökad omfattning. För att så skall bli fallet är det nödvändigt att socialmedicin inrättas som klinisk specialitet och att behörighetsbestämmelser för verksamheten fastställes. Förekomsten av specialitetsbestämmelser kan antas ha en betydande rekryteringsstimulerande effekt. Genom den nya utformningen av vidareutbildningen måste varje läkare på ett tidigt stadium ta ställning till vilket verksamhetsområde han vill arbeta inom. En verksamhet som saknar specialitetsbestämmelser får därvid svårt att hävda sig i konkurrens med etablerade specialiteter. Genom specialistbestämmelser kan utbildningen vidare styras mot tjänstgöringar, som anses speciellt värdefulla för läkare som avser att ägna sig åt socialmedicinsk verksamhet. Det är därför synnerligen angeläget att Kungl. Maj:t vidtar sådana åtgärder att socialmedicin inrättas som klinisk specialitet och att behörighetsbestämmelser för verksamheten fastställes. Med hänsyn till det anförda hemställes att ger Kungl. Maj:t till känna att socialmedicin bör inrättas som medicinsk specialitet och att behörighetsbestämmelser för verksamheten bör fastställas. () i Öskevik () ()