mot · FX021821 · 1974-04-30 00:00:00 — Motioner nr 1821 1974 av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1974:97 med förslag till lag om ersättning vid frihetsinskränkning. I proposition 1974:97 har Kungl. Maj:t föreslagit att bifalla förslag till lag om ersättning vid frihetsinskränkning. Förslaget avses träda i stället för lagen av om ersättning i vissa fall åt oskyldigt häktade eller dömda m. fl. Den föreslagna lagen innebär i olika avseenden en vidgning av nu gällande rätt. Att den ersättningsberättigade personkretsen utökats på sätt som anges i 1 § förefaller välbetänkt. Ej heller finns anledning att ifrågasätta lämpligheten av att ersättning utgår i de fall som omfattas av nu gällande lag och som i förslaget upptagits i 1 5 punkterna 13. I 1 S 4. föreslås därmed en utökning av ersättningsrätten. Enligt den bestämmelsen skall misstänkt fä rätt till ersättning om domstol genom att avslå häktningsframställning eller genom överprövning av åklagares beslut om t. ex. reseförbud ändrar åklagares tidigare beslut om frihetsinskränkning. Rätt till ersättning skall vidare gälla då beslutet om frihetsinskränkning ändras på grund av fullföljd av talan i högre rätt eller efter anlitande av särskilda rättsmedel såsom resning. Den föreslagna utvidgningen kan godtagas utom såvitt avser de fall då beslutet om frihetsinskränkning på grund av fullföljd av talan upphävs i högre rätt eller där ersätts av ett beslut som innebär mindre ingripande åtgärd. Att låta statens ersättningsskyldighet generellt omfatta även dessa fall förefaller mindre välbetänkt. Den föreslagna bestämmelsen kan avse t. ex. fall då tingsrätt häktat en misstänkt av den anledningen att fara föreligger för att den misstänkte försvårar utredningen. Sedan tingsrättens beslut överklagats och innan hovrätten hunnit ta ställning i häktningsfrågan har utredningen slutförts. Att hovrättens beslut att frige den misstänkte i ett sådant fall skulle medföra att han generellt fick rätt till ersättning för frihetsinskränkningen kan inte godtagas. Som ytterligare exempel kan nämnas att tingsrätt ser sig föranlåten att häkta en ung person därför att betryggande övervakning ej kan ordnas för honom. som förflyter fram till hovrättens avgörande har emellertid erforderliga övervakningsåtgärder hunnit vidtagas. Den misstänkte friges följaktligen av hovrätten och har då enligt lagförslaget rätt till ersättning för den tid han helt befogat suttit häktad. Dessa beskrivna fall är inte alldeles ovanliga i praktiken. ersättning skulle föreligga i de anförda exemplen och i liknande fall kan knappast göras gällande. Som ytterligare argument för vår ståndpunkt kan åberopas att om tingsrätt själv ändrar sitt häktningsbeslut och friger den misstänkte så är denne inte berättigad till någon ersättning. Rätten till ersättning blir således beroende på rena tillfälligheter om det blir tingsrätten som själv ändrar sitt tidigare beslut eller om beslutet ändras efter överklagande i hovrätten. Förslaget brister således i konsekvens. Det kan också medföra att benägenhet att överklaga beslut om frihetsinskränkning blir större. Vi vill emellertid inte helt motsätta oss förslaget i denna del men anser att ersättning efter fullföljd av talan skall utgå endast då särskilda skäl föranleder därtill. Detta krav bör klart framgå av lagtexten. Även för de fall som avses i 1 5 andra stycket anser vi att förslaget ger alltför långtgående rätt till ersättning. Den som varit anhållen eller häktad som misstänkt för brott för vilket är stadgat fängelse eller därutöver får enligt förslaget rätt till ersättning om gärningen i domen hänförs under lindrigare lagrum, dock med viss i praktiken föga betydelsefull inskränkning. Den förslagna bestämmelsen ställer krav på en betydligt noggrannare precisering av gärning och brottsrubricering i samband med häktningsförhandling än vad som är fallet. Det material som föreligger vid en sådan förhandling är sällan så fullständigt att en preciserad juridisk bedömning av rubriceringsfrågan kan göras. Vid den slutliga bedömningen av gärningen i samband med dom kan vidare befaras att ovidkommande hänsyn till tidigare ställningstagande kan komma att spela in. Även för dessa fall anser vi att ersättningsrätten bör begränsas och utgå endast då särskilda skäl till ersättning föreligger. Behovet av en restriktiv tillämpning av de nya reglerna framstår såsom särskilt angelägen eftersom skälighetsbedömningen inte längre skall omfatta prövning av frågan om misstanke om brott alltjämt kvarstår. Det sätt på vilket skälighetsprövningen varit utformad har utan tvivel inneburit en begränsning av antalet framställda ersättningsanspråk. Förslaget inför vidare som en nyhet att ersättning skall kunna utgå vid administrativa frihetsberövanden. Mot detta har vi i princip inte något att erinra, särskilt som endast klart oriktiga fall av ingripande kan föranleda ersättning. Vi vill emellertid förorda ytterligare en begränsning. För att framför allt förhindra att begäran om ersättning framställs vid mycket kortvariga frihetsberövanden, såsom då omhändertagande skett enligt lagen av om tillfälligt omhändertagande, föreslår vi att bestämmelsen i 3 5 kompletteras med en regel att frihetsberövande! skall ha varat i i sträck. Kortare frihetsberövanden kan knappast påstås vara av så ingripande natur för den enskilde att de bör medföra rätt till ersättning. Det torde få ankomma på vederbörande utskott att utarbeta erforderlig författningstext. Med åberopande av det anförda hemställs att beslutar 1. att ersättning jämlikt 1 § första stycket 4. och 1 ij andra stycket skall utgå endast om särskilda skäl föreligger; 2. att som förutsättning för att ersättning enligt 3 § skall utgå uppställes att frihetsberövande! 1* 1974.