mot · FX021709 · 1974-04-05 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1974:28 angående den statliga kulturpolitiken. har olika delar av kulturpolitiken varit föremål för ett stort och omfattande utredningsarbete. Det har emellertid varit ett i hög grad splittrat utredningsarbete. Den allmänna inriktningen av den statliga kulturpolitiken samt stödet till teater-, musik- och fritt skapande verksamhet har behandlats av . Musei- och utställningsfrågoma har utretts av MUS 65. Film- och litteraturfrågoma har tagits upp av särskilda branschutredningar, och insatserna för grupper som invandrare och handikappade är föremål för överväganden inom särskilda utredningar. Av praktiska skäl har en sådan uppdelning varit motiverad under utredningsskedet. Det hade emellertid varit motiverat att givits möjlighet att i ett sammanhang diskutera och ta ställning till resultatet av de senaste årens kulturpolitiska utredningsarbete. Det hade gjort det lättare att anlägga en helhetssyn på de statliga insatserna inom olika områden och beakta samspelet dem emellan. De förslag som nu har att ta ställning till bär ofullständighetens prägel alltför många och stora sektorer har lämnats utanför för att det skall vara möjligt att tala om en stor kulturpolitisk reform. Liksom betänkande präglas propositionen av allmänna resonemang och i och för sig vällovliga försök att formulera mål för de statliga kulturinsatserna. De konkreta ekonomiska åtgärder som föreslås är emellertid starkt begränsade inte minst med tanke på den återhållsamhet som präglat kultursektorn under pågående utredningsarbete och det är svårt att se hur de på något avgörande sätt skall kunna förändra det kulturpolitiska klimatet och öka medborgarnas möjligheter att medverka i kulturella aktiviteter eller ta del av det kulturella utbudet. För att förverkliga de uppställda målen fordras under de återstående åren av treårsperioden insatser av en annan storleksordning än de som föreslås. Vi är för vår del beredda att medverka till att en snabb höjning av anslagen för kulturella ändamål kommer till stånd. De senaste årens kulturpolitiska diskussioner inom och utom har visat att det råder betydande enighet om huvudlinjerna i reformarbetet på det kulturpolitiska fältet. har för sin del närmare preciserat synen på dessa frågor i dels skriften kultursyn (1970), dels ett antal riksdagsmotioner, bl. De grundläggande utgångspunkterna i en liberal kultursyn finns fastlagda i program (bilaga 1). Där heter det bl. Ett levande och vitalt kulturliv är en omistlig del av ett mänskligare samhälle. Kulturpolitikens syfte skall vara att frigöra, stödja och utveckla individens förmåga till upplevelser och engagemang i dagens värld, med dess historiska bakgrund. Människans egen skapande förmåga, hennes förutsättningar att skapa inte blott ting utan även relationer till medmänniskorna är central. Kulturpolitiken måste präglas av vidsynthet, öppenhet och tolerans. Detta är en förutsättning för ett dynamiskt kulturliv, där det finns utrymme för såväl det traditionella som det okonventionella, det sökande och det stridande. Den måste lämna utrymme även för långtgående politiskt engagemang och samhällskritik. Alla tendenser till värdemonopolisering måste motarbetas. Stat, landsting och kommuner har ansvar för att medborgarna har tillgång till kulturell service lika väl som annan service. Det är ett fundamentalt rättvisekrav att varje medborgare oberoende av bostadsort och ekonomiska förhållanden ges tillfälle att uppleva och utöva kulturell verksamhet i enlighet med sin egen önskan det betyder att bättre regional rättvisa måste skapas, att olika barriärer måste forceras och att valfriheten måste garanteras. Det allmänna måste också sträva efter att garantera kulturlivets allsidighet för att motverka det ensidiga kulturutbud som marknadsmekamismema kan medföra. Kulturpolitikens strävan skall bl. a. vara att medverka till utformningen av en stimulerande livsmiljö, att målmedvetet söka nå de kulturellt underförsörjda och att decentralisera kulturstödet till regionala och lokala nivåer. Den enskilda människans inneboende lust och förmåga till initiativ och hennes skapande kraft måste i hög grad få komma till uttryck på kulturlivets område. Det skulle vara en fara för kulturens vitalitet och mångfald att inte positivt ta till vara dessa tillgångar. Det är därför nödvändigt att noga skilja mellan kravet att det allmänna tar ansvar för ett mångsidigt och kvalitativt värdefullt kulturliv och tanken att endast det allmänna skall uppträda som producent eller ansvarig utgivare av kultur. Lika bestämt som vi säger ja till det första kravet säger vi nej till det andra. En betydligt starkare satsning från det allmännas sida på kulturell verksamhet är både angelägen och nödvändig. Med det behöver inte innebära att man skapar en stor kulturbyråkrati eller att hela kulturlivet institutionaliseras. Det gäller nämligen att undvika de faror för förstelning och likriktning som lurar. Det är därför viktigt att en stor del av kulturutbudet kommer från föreningar och organisationer, studieförbund och fria grupper samt enskilda. Det skapar de bästa garantierna för den förnyelse och anpassning till nya strömningar och förhållanden som är nödvändig. En sådan beredskap är störst då inte alla resurser är bundna i institutionaliserade former. Mot denna bakgrund har förordat en kulturpolitik från det allmännas sida som kan sammanfattas i fyra punkter: O De kulturpolitiska insatserna bör bygga på en långtgående decentralisering och i första hand utgå från fasta lokalt eller regionalt förankrade institutioner, o Stat, landsting och kommuner måste motverka det ensidiga kulturutbud som marknadsmekanismerna kan medföra och sträva efter att garantera kulturlivets allsidighet, o Verksamheter som ligger vid sidan av de etablerade kulturinstitutionerna skall stödjas och stimuleras. O Det allmänna måste medverka till att ge kulturarbetare av olika slag möjlighet att arbeta under trygga ekonomiska och sociala förhållanden. Den allmänna syn som kommer till uttryck i propositionen ligger i sina huvuddrag väl i linje med här skisserade uppfattningar och kan enligt vår mening bilda grunden för det fortsatta reformarbetet på kulturområdet. För att förhindra en alltför stark dominans från etablerade kulturinstitutioners sida måste verksamheter vid sidan av dessa stödjas och stimuleras ekonomiskt. Med den utgångspunkten har som påpekats i propositionen föreslagit en statlig kulturfond. Syftet har varit att vid sidan om ett fast bidragssystem bygga upp resurser som skulle kunna användas på ett fritt och skiftande sätt. Bland verksamheter som skulle kunna stödjas genom en sådan fond har nämnts fria grupper och centrumbildningar av olika slag, kulturnämnder och i kommuner och landsting för enstaka större projekt, enskilda som behöver ekonomiska bidrag för att kunna t. ex. skriva en bok eller komponera ett musikverk. Tanken på en statlig kulturfond behandlades av , som visserligen avstyrkte själva kulturfondstanken men underströk behovet av medel för tillfälliga insatser av olika slag. I propositionen föreslås som en del av Bidraget för särskilda kulturella ändamål ett särskilt bidrag till experiment och utvecklingsarbete. Med denna komplettering och vissa förändringar som föreslås i det följande har Birdraget till särskilda kulturella ändamål fått en omfattning och inriktning som står väl i överenstämmelse med förslaget om en statlig kulturfond. Vi avstår därför från att ånyo föra fram förslaget. Det föreslagna bidraget till experiment och utvecklingsarbete har emellertid givits ett avsevärt mer begränsat användningsområde än vad en kulturfond avsetts att få. Det skall avse projekt av experiment- och utvecklingskaraktär på lokal nivå dels inom amatörverksamheten, dels beträffande uppföljning av andra kulturaktiviteter och utgå till verksamhet som bedrivs av föreningar och organisationer. I vissa fall skall dock även löst organiserade grupper kunna komma i fråga för bidrag. Enligt vår mening bör bidraget till experiment och utvecklingsarbete användas utan de inskränkningar som anges i propositionen. Det bör således över huvud taget avse experiment- och utvecklingsprojekt inom kulturområdet för vilka inga reguljära bidragsmöjligheter står till buds. Inskränkningen till lokal nivå m. m. bör således utgå. Vidare bör bidraget även kunna utgå till enskilda eller för ändamålet speciellt organiserade grupper. Genom dessa utvidgningar av bidragets användningsområde uppkommer ett ökat medelsbehov. kr., dvs. 1 milj. kr. utöver vad Kungl. Maj:t föreslagit, bör därför anvisas för ändamålet. Bidraget till särskilda kulturella ändamål bör som framhållits ovan kunna ges en sådan användning att huvudsyftet bakom kulturfondsförslaget tillgodoses. Det förutsätter emellertid bl. a. att det står en betydande summa till förfogande som kan fördelas till nya ändamål. fördelas visserligen medlen efter särskild ansökan, men i vissa fall har anslaget onekligen kommit att få karaktären av ett permanent stöd. När en verksamhet är av den karaktären att ett mer fast statligt bidrag bedöms lämpligt bör det enligt vår mening utgå i annan form ev. som särskilt anslag än via Bidraget till särskilda kulturella ändamål. Den icke institutionsbundna verksamheten på framför allt teater- och musikområdet har varit en viktig injektion för det svenska kulturlivet inte minst . Det är därför erforderligt att det inom ramen för Bidraget till särskilda kulturella ändamål finns betydande utrymme för att stödja icke institutionsanknutna verksamheter. I propositionen skisseras en viss utvidgning av användningen av anslaget. a. skall stöd till mindre musikensembler i fortsättningen utgå ur det. För att möjliggöra ett generöst stöd till den icke institutionsbundna verksamheten bör anslaget räknas upp med 3 milj. kr. utöver vad Kungl. Detta belopp bör reserveras för stöd till fria grupper av olika slag och mindre musikensembler. Kulturarbetarna och det allmänna Samhällets ansvar gentemot kulturarbetarna omfattar i första hand den utbildning som skapar förutsättningar för en fruktbar insats samt garantier för en rimlig materiell försörjning. Inte minst i sistnämnda avseende finns det mycket övrigt att önska. Att få avsättning för sina produkter på en i hvudsak kommersiellt inriktad marknad är för de flesta kulturarbetare förutsättningen för en dräglig försörjning och trygga arbetsföhållanden. I en marknadsekonomi byggd på fri konkurrens mellan olika varor och tjänster kan emellertid den kulturella produktionen ha svårt för att hävda sig. I kampen med en ständigt växande ström av varor och tjänster avsedda att tillfredsställa mer materiellt inriktade behov hamnar kulturprodukterna ofta långt ner på inköpslistan. Följden blir att många kulturarbetare fortfarande måste kämpa inte bara för en med andra medborgare likvärdig standard utan också för sin blotta existens. Av den undersökning om kulturarbetarnas inkomster som , litteraturutredningen och låginkomsutredningen presenterade framgår klart att många kulturarbetare befinner sig i en ekonomiskt svår situation. Om man ser till medianinkomsten ligger den för bildkonstnärer, konsthantverkare och författare lägre än för löntagargruppen i dess helhet. Till bilden hör också att endast en del av kulturarbetarnas inkomster härrör från direkt konstnärlig verksamhet. Materialet visar att stat och kommun måste ta på sig ett större ansvar än för att ge kulturarbetarna möjlighet att arbeta under stimulerande och meningsfulla former och kunna känna rimlig trygghet i ekonomiskt avseende. Den grundläggande principen för det allmännas engagemang för att förbättra kulturarbetarnas situation bör vara att i största möjliga utsträckning söka skapa arbetstillfällen och att ge ersättning för fullgjorda arbetsprestationer. Genom att betala generöst för de kulturella produkterna visar man att det angelägnaste i kulturpolitiskt avseende inte är att hålla kulturarbetarna ekonomiskt flytande utan att deras insatser är viktiga och nödvändiga. Detta innebär emellertid inte att det samhälleliga stöd som utgår i form av arbetsstipendier o. d. bör försvinna. Det är tvärtom nödvändigt att stat och kommun medverkar till att göra det möjligt för kulturarbetare av skilda slag att under ekonomiskt trygga förhållanden färdigställa större verk och pröva nya uttrycksmedel etc. Stat och kommun har möjlighet att påverka bildkonstnärernas arbetsvillkor och levnadsförhållanden genom sin inköpspolitik i vad gäller konst. Det är därför klart otillfredsställande att de statliga anslagen för inköp av konst ännu inte motsvarar den norm som man länge sökt tillämpa i det offentliga byggandet, nämligen att minst en procent av byggnadsvärdet skall anslås till konstnärlig utsmyckning. Den kritiken drabbar självfallet också landstingen och primärkommunerna. bör ges i uppdrag att framlägga förslag om åtgärder för att upprätthålla enprocentsregeln för konstnärlig utsmyckning. Som vi understrukit ovan bör en huvudlinje i den statliga kulturpolitiken gentemot kulturarbetarna vara att ge dem ersättning för vad de producerar. Den s. k. biblioteksersättningen, dvs. ersättningen till författarna för de böcker som biblioteken lånar ut till allmänheten, är en ersättningsform som ligger helt i linje med denna vår grundsyn. Bildkonstnärerna befinner sig i en situation som påminner om författarnas. En stor del av deras verk ställs genom utställningar o. d. till allmänhetens förfogande utan särskild kostnad. Alldeles oavsett att utställningsverksamheten är en försäljningsform svarar bildkonstnärerna genom den för en viktig kulturell insats. Utställningarna är offentliga och öppna för alla som kan vara intresserade enskilda, skolklasser, studiegrupper etc. Dessutom är de i allmänhet gratis. en betydande ekonomisk satsning från konstnärens sida för att kunna genomföra en utställning. Han måste ta påsig ett betydande ekonomiskt ansvar för att kunna sprida sina verk till allmänheten och för att få dem sålda. I många fall resulterar utställningarna inte heller i ett nettoöverskott. Enligt vår mening är det inte rimligt att samhället på det här sättet åker snålskjuts på bildkonstnärerna. Som vi framhållit tidigare tillhör det samhällets uppgifter att se till att den kulturella produktionen sprids ut till olika delar av vårt land, och när nu en yrkesgrupp själv tar initiativet till att så sker, bör samhället träda in och ge dem ersättning för detta. Vi vill därför ansluta oss till den uppfattning som kommit till uttryck på en rad håll, nämligen att det allmänna bör ersätta konstnärerna för att de ställer ut sina produkter. Under /75 kommer Operan att vara hänvisad till att arbeta utanför sina vanliga lokaler till följd av den planerade ombyggnaden. Då de alternativa spelmöjligheterna i huvudstaden är begränsade kommer teaterledningens planering för Stockholmsverksamheten att endast till viss del utnyttja teaterns fasta konstnärliga resurser. Den har därför begärt att få komplettera den begränsade spelplanen för huvudstaden med en utvidgning av turnéverksamheten i övriga delar av landet samt med ett extra stort inslag av gästspel i utlandet. Genom bortfallet av de normala recetterna från ställer det anspråk på ett höjt statsanslag. Skälen för en sålunda upplagd spelplan är, som styrelsen för kungl, teatern anfört i en skrivelse till Kungl. Maj:t, det ansvar som gäller mot både publiken och skattebetalarna att inte låta teaterns stora och dyra resurser stå obrukade i någon betydande utsträckning. Skälet är också ansvaret mot de anställda som rimligen kan ställa krav på att få utföra meningsfullt arbete och som ju i den mån sådant inte kan beredas åsamkas skada också i form av förlorade tränings- och utvecklingsmöjligheter i sin tur till förfång för publiken i ett senare skede. Teaterledningen har med den framlagda spelplanen också velat vidmakthålla det starkt ökande opera- och balettintresset. Kulturell verksamhet för blinda igångsatte De blindas förening vid sitt bibliotek inläsning och utlåning av s. k. talböcker. Från början finansierades verksamheten i huvudsak med medel från en 19571958 genomförd landsomfattande insamling för ändamålet. Redan från början utgick statsbidrag till verksamheten. Detta har undan för undan ökats och täcker nu i huvudsak nämnda biblioteks driftkostnader. För innevarande budgetår 1973/74 utgår ett statsanslag om . 1971 gjordes en utredning för att få en grund för den framtida verksamheten. Därvid föreslogs bl. a. o En övergång till talböcker på kassett så snart möjligt, o En successiv höjning av nyförvärven för såväl blindskrift som talböcker . o ökad satsning på information genom tillsättande av en informationssekreterare. O Med den högre ambitionsnivån ett avsevärt ökat statligt ekonomiskt stöd. Tyvärr har ännu knappast något av detta uppfyllts. Från staten och fram till och med har produktionen av talböcker skett på öppna bandspolar, och landets synskadade låntagare har som fria tekniska hjälpmedel erhållit erforderliga rullbandspelare. beviljade ett extra anslag om . för praktiska prov inför en övergång till talböcker på kassetter. Resultatet av dessa prov talade starkt för en övergång till att använda vanliga standardkassetter och därmed också kassettbandspelare. För den enskilde synskadade låntagaren framkom flera fördelar, främst då lättheten att sätta in en kassett mot att som lägga på bandspolar och föra in ett tunt band till avspelningshuvudet. För biblioteken framkom också fördelar, bland annat krävs mindre hyllutrymme. För samhället i stort innebär övergången till kassetter lägre kostnader för det fria tekniska hjälpmedlet kassettbandspelaren samt en sänkning av portoavgiften, som betalas genom särskilt anslag från socialhuvudtiteln till postverket. När De blindas förening ingav anslagsäskanden för /75 räknade man med en övergångstid av . Överläggningar mellan föreningen, och Bibliotekstjänst har lett till starka önskemål om en kort övergångstid, helst . I DBF:s anslagsäskande upptogs . för övergång till kassetter, och detta är ett minimibelopp. I propositionen föreslås en höjning av anslaget till DBF:s biblioteksverksamhet med . Av detta bör 20 000 avsättas för framställning av studielitteratur för synskadade högskolestuderande samt ett belopp om ca 400 000 för allmän kostnadshöjning till drift. återstår därmed till själva övergången till kassetter. Detta belopp är tillräckligt för en kort övergångstid. Utöver vad Kungl. Maj.t föreslagit bör därför ytterligare . anvisas till biblioteksverksamheten inom De blindas förening. Med hänvisning till det anförda hemställer vi A. att för /75 1. under anslaget Bidrag till särskilda kulturella ändamål utöver vad Kungl. Maj :t föreslagit anvisar a) dels 1 milj. kr. för bidrag till experiment och utvecklingsarbete, b) dels 3 milj. kr. för stöd till fria kulturgrupper och mindre musikensem bier, 2. utöver vad Kungl. Maj:t föreslagit anvisar 1 milj. kr. som bidrag till Operan. 3. under anslaget Bidrag till de handikappades kulturella verksamhet utöver vad Kungl. Maj:t föreslagit anvisar . för överföring av talböcker till kompaktkassetter, 1. ger Kungl. Maj:t till känna vad som anförts i motionen om Bidrag till särskilda kulturella ändamål och Bidrag för experiment och utvecklingsarbete, 2. hos Kungl. begär att ges i uppdrag att framlägga förslag om a) åtgärder för att upprätthålla enprocentsregeln för konstnärlig utsmyckning av offentliga byggnader, b) system för utställningsersättningar. /ENKEL (fp) () () () () () Utdrag ur partiprogram antaget vid landsmöte i Ett levande och vitalt kulturliv är en omistlig del av ett mänskligare samhälle. Kulturpolitikens syfte skall vara att frigöra, stödja och utveckla individens förmåga till upplevelser och engagemang i dagens värld, med dess historiska bakgrund. Människans egen skapande förmåga, hennes förutsättningar att skapa inte blott ting utan även relationer till medmänniskorna är central. Människor som får möjlighet att växa upp, bo och arbeta i miljöer som befrämjar trivsel och gemenskap har bättre utsikter att förverkliga sig själva än de som vistas i utarmade och nedbrytande miljöer. Kulturpolitik i vid mening kommer därför att innefatta åtgärder som vanligen hänförs till andra samhällssektorer, exempelvis till den fysiska planeringen eller miljö- och trafikpolitiken. En målmedveten kulturpolitik av detta slag kan på undanröja många sociala problem. Kulturpolitiken måste präglas av vidsynthet, öppenhet och tolerans. Detta är en förutsättning för ett dynamiskt kulturliv, där det finns utrymme för såväl det traditionella som det okonventionella, det sökande och det stridande. Den måste lämna utrymme även för långtgående politiskt engagemang och samhällskritik. Alla tendenser till värdemonopolisering måste motarbetas. På kulturlivets område måste den enskilda människans inneboende initiativförmåga och skapande kraft komma till sin rätt. Stimulans och uppmuntran till initiativ från enskilda och grupper av samverkande står i samklang både med en liberal samhällssyn och med kulturlivets egna villkor. På detta sätt skapas de bästa förutsättningarna att fördjupa kulturengagemanget hos medborgarna i allmänhet. Entusiasm och spontanitet är tillgångar som bör stödjas utan att de därför behöver kanaliseras i kulturbyråkratins former. Amatörverksamhet inom olika konstarter bör uppmuntras och stödjas. Det rikt förgrenade föreningslivet och det frivilliga folkbildningsarbetet måste spela en stor roll i kulturlivet. Kulturpolitikens mål skall vara att ge alla medborgare samma möjligheter att uppleva och ta del i kulturell verksamhet. Det allmänna bör sträva efter att garantera kulturlivets allsidighet för att motverka det ensidiga kulturutbud som marknadsmekanismerna kan medföra. Kulturpolitikens strävan skall bl. a. vara att medverka till utformningen av en stimulerande livsmiljö, att målmedvetet söka nå de kulturellt underförsörjda och att decentralisera kulturstödet till regionala och lokala nivåer. För att förhindra en alltför stark dominans för etablerade kulturinstitutioner bör verksamheter vid sidan av dessa stimuleras och stödjas ekonomiskt. Utöver ett väl utbyggt statsbidragssystem finns det därför behov av resurser, som kan disponeras på ett friare och tili år En statligt finansierad kulturfond kan tillgodose dessa behov. Genom denna kan enskilda, grupper och föreningar samt kulturnämnder få medel till speciella aktiviteter och arrangemang. De statliga kulturinstitutionernas verksamhet bör decentraliseras. Men regional rättvisa kan inte skapas enbart genom utbyggd turnéverksamhet. Det fordras i första hand insatser från fasta lokalt eller regionalt förankrade institutioner som bibliotek, konsthallar, länsmuseer, länsteatrar och regionmusik. Dessa institutioner skall ges ekonomiska och personella resurser att starta, producera och samordna olika former av uppsökande verksamhet. I det lokala kulturlivet fyller de kommunala biblioteken en viktig funktion. Ett utbyggt filialsystem med en vidgad bokbussverksamhet i glesbygdsområden och ett ökat öppethållande är nödvändigt för att fler människor skall kunna utnyttja bibliotekens tjänster. fordras också en satsning på utåtriktade och uppsökande verksamheter. Bibliotekens möjligheter att fungera som kulturella centra, inte minst i nya kommundelar, bör tas till vara. Förutsättningar för ökade insatser från bibliotekens sida inom sjukvård, åldringsvård och kriminalvård måste skapas. En målmedveten satsning på det lokala planet bör ske genom kommunala kulturnämnder och genom stimulans och stöd till föreningar och organisationer. Ett nära samarbete mellan kulturnämnden och föreningar och organisationer samt inom kommunen verksamma kulturarbetare skall eftersträvas. coh samarbetsförmer måste utformas efter lokala förutsättningar. På det regionala planet bör landstingskommunala organ ev. i samverkan med länsbildningsförbunden bl. a. förmedla och samordna utbudet från centrala, regionala och lokala organ.