mot · FX021374 · 1974-01-23 00:00:00 — av m. fl. Forskning kan aldrig vara en oberoende och självständig verksamhet. Den har en samhällelig karaktär som ställer den i ett direkt beroende förhållande till de samhällssektorer den skall betjäna. Detta förhållande är särskilt markant för tillämpad forskning, s. k. målforskning. Den tekniska forskningen dikteras främst av produktionens krav, den samhällsvetenskapliga forskningen f. n. av organisationers och byråkratiers administrativa behov. Forskningen är ett redskap vars samhälleliga roll bestäms av hur, i vilket sammanhang och av vem det brukas. I stort sett kan man sålunda säga att den svenska forskningens historia är den svenska industrins. har forskningen i vuxit till att bli en betydelsefull samhällelig aktivitet som förbrukar mellan två och och som är på väg att bli ett av den statliga politikens viktigaste områden. Detta ställer krav på en statlig resursplanering av helt annat slag än den laisser-faire-hållning som kännetecknat svensk forskningspolitik. Vi skall i det följande hävda att en marknadsstyrd industriutveckling har bestämt den statliga forskningspolitikens innehåll. Det fåtal storbolag som dominerar vår ekonomi är också på väg att monopolisera våra forskningsresurser. I brist på en medveten styrning av de statliga forskningsresurserna har storbolagen kunnat påtvinga den statliga forskningspolitiken ett mönster av oreglerad subventionspolitik. Vi kommunister har aldrig förlitat oss på marknadskrafternas fria spel. Vi har alltid vänt oss mot laisser-faire principen och krävt planhushållning och politiskt medveten styrning av samhällets resurser. Vi ser det som både angeläget och möjligt att utveckla en medvetet planerad forskningspolitik. Men vi är på det klara över att forskningspolitiska förändringar måste gå hand i hand med ekonomiska och politiska förändringar. Våra krav på en demokratisk forskningspolitik är därför kopplade till våra krav på en demokratisk planhushållning i stort och våra krav på en forskningspolitik som tjänar de arbetandes intressen skall ses i samband med våra krav på ett samhälleligt ägande av produktionsmedel och en socialistisk samhällsordning. De forsta statliga ansträngningarna för att i större skala ge stöd åt den privata industrins forsknings- och utvecklingsarbete gjordes och under . Det var i stort sett enbart militärt motiverade utvecklingsprojekt (t. ex. flygplan och elektriska beräkningsmaskiner). Men vid sidan av de militära stod de mest påtagliga resultaten av avspärrningskrisen och upprustningens forskning att finna i en förstärkt universitetsoch högskoleforskning, dvs. en utbyggd organisation inom den mera grundläggande forskningen. Då tillkom dessutom en struktur av forskningsråd, vilken under de närmaste decennierna skulle utgöra en av de viktigaste hörnstenarna inom den statliga stödorganisationen för forskningen. Forskningsråden var från början helstatliga. De finansierades av allmänna medel, som fördelades av forskarna själva och representanter för vissa intressegrupper i samhället. Med korta mellanrum tillkom en rad helt olika forskningsråd. finns ett drygt tiotal forskningsråd eller därmed jämställda organ. Några av dem är ägnade grundforskningen vid universiteten och högskolorna, andra, t. ex. byggforskningsrådet, svarar för vissa samhällssektorers forsknings- och utvecklingsarbete. Därmed har vi också noterat, att det i en forskningspolitik också ryms en teknologipolitik, dvs. planer och åtgärder för hur forskningsresultaten skall användas i samhället och i produktionen. Medan forskningens inriktning och prioriteringar inte alltid behöver bestämmas av politiska, ekonomiska och sociala mål, så är den teknologiska politiken alltid underordnad eller inordnad i andra statliga eller privata program. svenska statens funktioner som forskningens finansiär och regulator ständigt vuxit. En orsak till detta har varit att forsknings- och utvecklingsarbete blivit dyrare i takt med den moderna teknikens växande komplexitet. har det för det enskilda industriföretaget blivit en alltmer riskfylld verksamhet; garantier för privatekonomisk lönsamhet har inte kunnat uppställas. Då har statsmaktens olika organ trätt till. Konsekvenserna av osäkerheten har förden svenska industrin varit många. För det första har huvuddelen av de industriforskningsprojekt som utförs i blivit ur teknisk synpunkt relativt säkra projekt. De bygger vidare på väletablerade forskningsresultat och syftar till gradvisa, relativt små förändringar. De största kostnaderna läggs på utvecklingsarbete. För det andra utmärks den nuvarande svenska industriforskningen alltmer av de bakomliggande vinstmotiven. Osäkerhet om företagsekonomiska vinster avhåller företagen från vissa typer av tekniska utvecklingsprojekt. En konsekvens av allt detta är att mycket liten grundforskning förekommer i den svenska industrin på det hela taget; mindre än en procent. Mycket riktigt är det bara de allra största företagen eller särskilda utvecklingsbolag som vågar ge sig in på grundläggande, riskfylld och långsiktig industriforskning. De stora företagen kan fördela riskerna och arbeta med flera, större projekt och därmed försäkra sig om att något av dem kan bli till innovationer. Med stigande kostnader är det snart bara de allra största företagen som med högt specialiserad arbetsdelning kan bedriva industriell forskning och utveckling. De utgör isolerade öar i en industri som för övrigt nästan saknar metodisk produktförnyelse och systematiska förbättringar av produktionstekniker. Det finns studier som visar, att det är de största företagen inom branschen som också genomför de flesta innovationerna. Men inte bara detta. I de flesta fall är också storföretagen de tekniskt ledande, dvs. de har möjligheter att välja vilka forskningsresultat och uppfinningar som skall användas och vilka som skall ratas eller stoppas i malpåse. Att de har denna teknologiska ställning sammanhänger dels alltså med industriforskningens fördyring och osäkerhet, dels med deras starka marknadsställning, som ger ytterligare fördelar i innovationskedjans sista länkar, och dels, slutligen, med statens direkta eller indirekta stödåtgärder, till vilka vi återkommer. Teknologi, ekonomi och forskning En grundläggande förutsättning för industriforskningen i det svenska ekonomiska systemet är att resultaten av de tekniska landvinningarna så långt som möjligt stannar inom det enskilda företaget. För att i efterhand få ut forsknings- och utvecklingskostnaderna måste det enskilda företaget ekonomiskt kunna utnyttja sitt tekniska övertag, sitt tillfälliga tekniskt betingade monopol. Minskar chanserna till privatisering, minskar stimulansen till och de företagsekonomiska skälen för att söka nya tekniska forskningsinsatser. I bästa fall skall alltså industriforskning och produktutveckling i svensk ekonomi vara en hemlig aktivitet, skyddad från allas insyn, där resultaten garanterar vinster för den enskilde industrikapitalisten. Detta gäller så länge statsmakten inte går in som forskningsfinansiär. Genom att det är möjligt att t. ex. reformera en hel produktionsprocess inom den tillverkande industrin utan att utnyttja en hel serie tekniska landvinningar har storföretagen ett markant övertag. I varje led av innovationskedjan arbetar deras olika forskningsgrupper inom koncernen. Det minskar riskerna för spridning av resultaten och möjliggör en standardisering av tekniken som i efterhand tvingar konkurrenterna till ytterligare anpassning, konkurrenter som måste lita på en kombination av tekniska framsteg hämtade från många olika håll. Under sådana förhållanden kan de små företagen inte vara säkra på samma nödvändiga kostnadstäckning i form av tillfälliga monopolvinster under det skede de kan vara ensamma Skulle deras produkt eller prdduktionsteknik utgöra ett stort marknadsmässigt framsteg skulle de heller inte vara ensamma särskilt . som har blivit vanligt också i svensk industri, är att storföretagen helt enkelt köper upp det tekniskt avancerade småföretaget. Koncentration och monopolisering av forskning Mot denna bakgrund bör man notera, att de små och medelstora företagen i (med mindre än 500 anställda) vartdera hade en genomsnittlig årlig forskningsbudget om . För företag med mellan 500 och 1 000 anställda var motsvarande forskningskostnad . Det är först hos de största svenska storföretagen, som de genomsnittliga utgifterna blir betydelsefulla i ett internationellt perspektiv. pågår drygt hälften av industriforskningen inom åtta företag. Totalt beräknas ungefär 100 företag svara för av industriforskningen i . Koncentrationstendenserna har blivit det mest utmärkande kännetecknet för den svenska industriforskningen av . Förtätningen av forskningsresurserna är märkbar på flera plan, och vi har tidigare (i motion 1973:1986) påvisat att regeringens politik bidragit härtill. För det första finns en branschmässig koncentration: numera talar man allmänt om forskningsintensiva industrigrenar, som svarar för en relativt stor andel av den sammanlagda industriforskningen. Detta är inte bara utmärkande för , utan också för övriga högt utvecklade kapitalistiska länder. var över hälften () av den svenska industriforskningen knuten till tre huvudbranscher, nämligen flygteknisk (eller det mesta av transportmedels-) industri (), elektroteknisk industri (inkl. elektronik och vetenskapliga instrument) () och kemisk (inkl. läkemedels- och petroleum-) industri (). representerade dessa industrigrenar ungefär samma andel (1971 ). (Data från ). För den svenska industrin gäller/or det andra, att det inom dessa branscher också finns mycket forskningsintensiva företag. Ett fåtal storkoncerner svarar för nästan hela den målstyrda forskningen inom respektive bransch. Fem privatägda koncerner, nämligen Asea, LM , , SKF och , är ansvariga för av den samlade industriforskningen i landet. Koncentrationen till storbolagen i har ökat mycket kraftigt - kraftigare än i de flesta andra kapitalistiska länder. Den elektrotekniska industrin varén av de branscher som monopoliserades . Asea och LM dominerade . Ett avtal om specialisering slöts mellan dessa dominanter 1946, vilket innebar att Asea tog hand om starkströmsområdet och LM svagströmsområdet, det teletekniska området. har dessa två i praktiken monopol på de flesta varor som utvecklas och tillverkas på vardera sektorn, och under dem finns konglomerat av företag, som på olika sätt är underordnade koncernledningen. har en motsvarande ställning i vad gäller elektriska hushålls apparater, kontorsmaskiner och viss datorutrustning. Dessa tre koncerner bedriver den alldeles övervägande delen av industriforskningen inom respektive sektor. Konkurrens bjuds dem endast från utlandet. Vidare gäller, som sagt, att det är de största företagen som bedriver den alldeles övervägande delen av arbetet. 1969 pågick av industriforskningen i företag med minst tusen anställda. Det är här som de verkligt stora utvecklingsprojekten planeras: 2/3 av projekten i kostar i genomsnitt vartdera mer än . Småindustrins andel av industriforskning och -utveckling representerar bara ett par procent. Bland de medelstora företagen i är det bara ett fåtal som har egna utvecklingsavdelningar - industriforskning förekommer som en regelbunden aktivitet. För det tredje gäller, och detta är unikt för , att industriforskningen till alldeles övervägande delen är knuten till en enda ägargrupp inom industrin. I inget annat land i är de tekniskt mest expansiva delarna av industrin så väl sammanhållna ägarmässigt. Denna del av industrin får huvuddelen av de statliga bidragen till industriforskningen. Forskningspolitik på kapitalets villkor är alltså forskningen i en betydelsefull samhällelig aktivitet, som förbrukar mellan två och . Vare sig den bedrivs i de privata storbolagen eller vid universiteten och högskolorna och vare sig det är fråga om statliga eller privata medel styrs det mesta av resurserna till industriella tillämpningar, valda efter företagens vinstkriterier. Den vetenskapliga utvecklingen har på det hela taget mer och mer kommit att kopplas till den industriella. Den svenska forskningens historia är den svenska industrins. Staten svarar för betydligt mer än hälften av de totala kostnaderna för forskning och experimentellt utvecklingsarbete i , närmare bestämt ca . (1970/71). Under finansierade industrin själv utvecklingsarbete och viss forskning för . utfördes mellan 60 coh av landets sammanlagda forskning och utveckling inom privata industriföretag. Den svenska staten är därmed en betydelsefull forskningsfinansiär även i ett internationellt perspektiv. Finansieringen av forsknings- och utvecklingsarbete inom industrin måste ses i samma sammanhang som de statliga åtgärderna vid omstruktureringen av industrin . Omstruktureringen har lett till att små och medelstora företag i tekniskt sett avancerade branscher har stora svårigheter och tvingas upphöra, medan de stora företagen inom samma branscher blir allt större och innehåller allt bredare produktsortiment. Av det sammanlagda statliga forsknings- och utvecklingsstödet till industrin går den alldeles övervägande delen till de stora, ofta exportinriktade företagen. För de fem nyckelindustrierna (Asea, LM, , SKF och ), vilka svarar för närmare hälften av industriforskningen, innebär det statliga stödet, att de genomsnittligt får ungefär en tredjedel av sin forskning betald av staten. På så sätt uppnås en ännu kraftigare monopoliseringstendens, under det att ännu fler små och medelstora företag halkar efter. Samma effekter får troligen också de nya avskrivningsreglerna i vad gäller forskningsutgifter, vilka ensidigt gynnar storföretagen. (i löpande priser) från stat till företag . Den statliga forskningspolitiken innebär inte att statsmakten på något sätt förgriper sig på de stora bolagens investeringsplaner och produktionsinriktning. Den statliga politiken har här som främsta kännetecken att den accepterar och anknyter till privatkapitalets planläggning, särskilt till de fem största företagen som helt dominerar industriforskningens profil i . Den statliga forskningspolitiken inom industrisektorn utgör i praktiken ett slags samordning av de olika storföretagens enskilda och gemensamma forsknings- och utvecklingsprojekt. I huvudsak sker denna koordinering via militära mångmiljonkontrakt (av typ ), men också på civila områden har staten kommit in för att reglera industriforskningen - på företagens egna villkor. Denna reglering tar sina mest avancerade uttryck i en statlig stimulans till de företag som på olika sätt kopplar samman sina utvecklingsavdelningar med andra västeuropeiska storkoncerners (inom transport-, rymd- och vapenområdena). Småföretagen saknar dock på det hela taget dessa former av statligt stöd. I stället koncentreras alltså resurserna till de största företagen; de storföretag som också har den högsta vinstnivån. Det måste vara ett rimligt kortsiktigt krav att de minsta företagen, som ofta mycket lätt kan ställa om produktionen efter nya produktionsprocesser och nya produkter, får större del av statens forskningsstöd, som de allra största företagens forskning självfinansieras. Därmed har vi också blottlagt fundamentet för den nuvarande statliga forsknings- och teknologipolitiken. Slaten kan, genom att inte ständigt behöva se till vinstmotiv, reglera, stabilisera och stärka de privata företagens forskningsinsatser. Detta har dock inte lett till centralisering eller ökad politisk direktkontroll från de parlamentariska organen. Snarare är utvecklingen den motsatta. Man bör i stället tala om fragmentisering, decentralisering och privatisering av för den allmänna politiska utvecklingen viktiga avgöranden. Vid varje större vidgning av statsfunktionerna inom forskningen har inflytandet frän de väletablerade intressegrupperna garanterats såväl formellt som informellt. De korporativa dragen har stärkts. Det går inte längre att blunda för en avgörande realitet i dagens . Det är kapitalägarna och de som är satta att svara för den dagliga ledningen av industrin som har det största inflytandet över den tekniska utvecklingen i vårt land. Det är inte det arbetande folket - fackföreningsrörelsen och arbetarrörelsen i stort - som bestämmer vilka uppfinningar och innovationer som skall utveckla vårt näringsliv och vilka av forskningens upptäckter som skall användas för att förbättra miljön och frigöra människorna från ett hårt och nedslitande arbete. Kapitalägarna har som vi påvisat en stark och välutvecklad forskningspolitisk organisation. Den står i daglig kontakt med departement och statliga verk och myndigheter. Den kan snabbt erbjuda experter av alla de slag för uppdrag och offentliga utredningar, Den är helt enkelt en för svenska förhållanden välutvecklad påtryckningsgrupp. På toppnivå fungerar sekretariaten inom SAF och . Där finns konsulter och experter som har som huvudsysselsättning att syssla med forskning och teknik. och andra liknande organ har utredningsgrupper och forskare som hjälper företagens ledningar med de flesta tekniska problem som kan uppkomma. (), en halvprivat inrättning med vissa statliga funktioner för forskningsplanering och forskningsinformation, står nära. Vi anser att IVA borde helt privatiseras. Staten skall inte subventionera de privata bolagens utredningsverksamhet och svara för deras kostnader för forskningsplanering. På ett motsvarande sätt borde styrelsen för teknisk utveckling (STU) och en del andra organ för statsfinansiering av forskning och teknik helt förstatligas. sitter representanter för de privata bolagen med i de nämnder och statliga fonder som formar forskningsprojekt och ger pengar till industrins tekniska utveckling. Det är en helt oacceptabel ordning. De viktiga besluten om den tekniska utvecklingen tas i slutna direktionsrum i banker och i storföretag. Närmare hälften av den svenska industriforskningen äger, som sagu rum i fern företag. tillkom dessutom flera privata utvecklingsbolag, som specialiserade sig på nya produkter och produktionssystem. Det mest kända är kanske familjen , som knutit ett antal statliga forskare till sig som rådgivare och för forskning. I en uppmärksammad rapport från TCO konstaterades , att Incentives vetenskapliga råd otvivelaktigt är det organ, som har den bästa samlade översikten över naturvetenskaplig och teknisk forskning i . Det betyget står sig säkert än . Tillsammans med de övriga utvecklingsbolagen och de större företagen med deras tekniska direktörer och forskningsavdelningar har arbetsköparna helt enkelt den mest utvecklade forskningsorganisationen. Detta har accepterats som någonting ganska självklart. Det har varit industrins behov, så som detta tolkats av direktörerna, som varit vägledande för den svenska tekniska utvecklingen. Bolagen har styrt teknikens framsteg mot företagsekonomiskt räntabla produkter. De har utvecklat nya produktionssystem för att passa kostnaderna inom företagen. Vi har därför fått en teknik som mera är ägnad de enskilda bolagens lönsamhet än folkets önskemål om bra ocb hållbara produkter, som svarar illa mot de anställdas berättigade krav på trygghet i arbetslivet. Samhället har dessutom påtvingats en teknik som förutsätter en mer eller mindre hämningslös rovdrift på dyrbara naturtillgångar som mark, luft och vatten. Sådant ingår inte i de kortsiktiga företagsekonomiska kalkylerna. Den svenska industrin kan mer eller mindre fritt disponera drygt 2/3 av de samlade svenska forskningsresurserna. Det är inom den privatägda industrin som huvuddelen av forskningen sker, oavsett om forskarna och teknikerna finansieras av privata eller statliga medel. Medan de som köper arbetskraft i det här landet har en välutvecklad forskningsorganisation har arbetarna och fackföreningsrörelsen nästa ingenting. Vi har starka fackföreningar och fackförbund som kan förhandla om lönekrav och bättre arbetsförhållanden. Och vi har en lång tradition av facklig enighet och solidaritet. Men denna enighet och solidaritet har framför allt gällt lönepolitiska och andra ekonomiska krav och på avskaffandet av vissa uppenbara brister i arbetsmiljön, förbätrat arbetarskydd, social trygghet osv. Detta har varit viktiga krav och det har varit naturligt att de fått stor uppmärksamhet. måste man erkänna att de som äger kapitalet fortfarande har en nästan oinskränkt makt inom företagen. Det är tyvärr inte många inom fackföreningsrörelsen som mera systematiskt arbetar med den långsiktiga tekniska utvecklingen. SAF/forskningspolitiska avdelningar har ingen reell motsvarighet inom t. ex. LO:soch TCO:s sekretariat även om det finns personer där som har erfarenheter och stora kunskaper på området. Hos de stora fackförbunden är det egentligen bara Metalls utredningsavdelning, som kan sägas vara något slags motvikt till alla dessa forskningsplanerande organ på arbetsköparsidan. Båda SAP och vpk har forskningspolitiska programpunkter. Men regeringspartiet har under alla år varit mycket försiktigt inför att ändra på forskningsplaneringen, så att denna skulle kunna stå i samklang med en socialistisk samhällsutveckling. Tvärtom har forskningsprioriteringarna systematiskt tenderat att stärka flera av arbetsköparnas intressen. De flesta av deras krav på den tekniska utvecklingen och forskningen har tillgodosetts av den svenska statsmaktens olika organ. antog ett förslag som emanerat från om en dubbel skattesubvention av industrins forskningsverksamhet. På lägre nivå inom fackföreningsrörelsen kan man inte ge en lika kortfattad och entydig beskrivning. Många initiativ på teknikens område har tagits av enskilda fackklubbar. Men man kan ändå säga, att dessa lokala forskningspolitiska handlingar har saknat den nödvändiga förankringen i en mera omfattande plan för en hela fackföreningsrörelsens strategi för att uppnå en demokratiskt planerad och styrd ekonomi. Det som har sagts behöver inte ses som ett svaghetstecken hos arbetarrörelsen. Emellertid kan det vara symtom på en onödigt begränsad facklig handlingsram. kommunisterna menar att fackföreningsrörelsen har mycket att vinna på en mera offensiv strategi gentemot kapitalägarna. Det är viktigt att parallellt med den traditionella fackliga kampen flytta fram positionerna på andra samhällsområden. Ett sådant område gäller forskningen och den tekniska utvecklingen. Det är särskilt betydelsefullt eftersom det här gäller framtiden både på kortare och lite . har de större svenska företagen investerings- och utvecklingsplaner på fem eller , i några fall . På ett motsvarande sätt måste den fackliga rörelsens aktuella strategi gälla betydligt längre än över den kommande avtalsrörelsen. väljer direktörerna de tekniska lösningarna för morgondagen och avstyr så steg för steg de alternativa handlingsvägarna för en progressiv utveckling i enlighet med arbetarrörelsens målsättningar för en demokratiskt planerad ekonomi. Den tekniska utvecklingen fordrar också att allt fler människor i det svenska samhället måste utbildas och få mera av tekniska och andra kunskaper. Det finns mellan 30 000 och 35 000 människor som direkt arbetar med forsknings- och utvecklingsarbete - antingen som forskare, tekniker eller annan biträdande personal. Men hundratusentals andra människor har kunskaper och framför allt en erfarenhetsreserv som bara delvis kan komma till användning genom en arbetsdelning som endast lämnar fragment av produktionsprocesserna till den enskilde. Den skapande verksamheten hos de breda befolkningslagren hälls tillbaka. Mycket kan göras för att inordna den tekniska utvecklingen i en strategi för en socialistisk ekonomi. En förutsättning för en lyckad socialisering av en expansiv industribransch är att fackföreningsrörelsen skaffar sig egna erfarenheter och grundliga kunskaper om att själv driva företag. Att redan nu aktivt söka påverka den tekniska utvecklingen - att systematiskt och på alla områden bryta kapitalets monopol över teknologin är ett nödvändigt och angeläget steg.