mot · FX02644 · 1974-01-25 00:00:00 — av m. fl. om liberalisering av bestämmelserna rörande dröjsmål med betalning av försäkringspremie. Försäkringstidens slut och därmed tiden för upphörandet av försäkringsbolagets ansvar bestäms vanligen i försäkringsavtalet. Ansvaret kan emellertid också upphöra på grund av olika omständigheter. Ett praktiskt viktigt fall är dröjsmål med premiebetalningen. Ofta betalas premien . Premien för en senare period (förnyelsepremie) skall enligt 12 § försäkringsavtalslagen erläggas på periodens första dag. Försäkringsbolaget har därvid intresse av att inte ansvara för en senare period förrän premien för denna blivit erlagd. För försäkringstagaren är det av vikt att bli påmind om premiebetalningen. Försäkringsavtalslagens reglering tar sikte på en avvägning mellan dessa båda intressen. Försäkringsavtalen brukar innehålla en bestämmelse om att underlåtenhet att erlägga premie för en senare period medför att bolagets ansvar upphör. Enligt huvudregeln i 14 § försäkringsavtalslagen skall ett sådant förbehåll inte ha verkan förrän efter det att försäkringsbolaget erinrat försäkringstagaren om premiens förfallodag. Ett sådant meddelande går på mottagarens risk. Kan bolaget således styrka att meddelandet avsänts till försäkringstagarens sist kända adress, kan denna inte påstå att han aldrig fått meddelandet. Vidare medför underlåtenhet att betala premien rätt för försäkringsbolaget att säga upp försäkringsavtalet. Enligt 13 § försäkringsavtalslagen upphör då avtalet . Att försäkringstagaren betalar inom uppsägningstiden medför inte att han återvinner försäkringsskyddet. Försäkringsavtalslagens bestämmelser om suspension av försäkringsskyddet vid dröjsmål med premiebetalningen är otvivelaktigt stränga mot försäkringstagaren. Bestämmelserna tar således inte alls hänsyn till att underlåtenheten av vissa skäl kan framstå som ursäktlig eller att premien blott delvis är obetald eller att förseningen varit helt kortvarig, så att skada inträffat obetydlig tid efter den tillåtna fristens utgång. Att lagens bestämmelser om verkan av premiedröjsmål kan anses alltför stränga mot försäkringstagaren framgår av att försäkringsbolagens praxis är betydligt mer liberal på denna punkt. Någon enhetlig försäkringspraxis föreligger dock inte, och de härmed sammanhängande problemen synes vålla bolagen många bekymmer. Bolagens praxis grundas för övrigt inte enbart på juridiska överväganden, utan andra faktorer kan få avgörande betydelse, t. ex. goodwill-hänsyn, eller att den försumlige försäkringstagaren bedöms vara en betydelsefull kund för Försäkringsbolagens liberala praxis beträffande påföljden vid premiedröjsmål utesluter dock inte, att en mildring av lagens bestämmelser framstår som erforderlig. Vad som talar för en lagändring är framför allt, att det inte kan anses tillfredsställande om en avtalspart, som ofta saknar juridisk skolning och sakkunskap på området, på detta sätt är beroende av sin kontrahents godtycke i frågor som ibland är ekonomiskt livsviktiga för honom. Enligt nuvarande praxis behandlas inte heller försäkringstagarna på samma sätt i de skilda bolagen, utan bedömningen växlar i betydande grad även vid vanligt förekommande typer av dröjsmål utan att detta framgår av försäkringsvillkoren. Enligt vår mening finns det därför anledning att överväga om inte bestämmelserna i 13 och 14 §§ försäkringsavtalslagen kan ändras så att de bättre överensstämmer med dagens rättsuppfattning och försäkringspraxis. En närliggande lösning är att i 14 § införa en förskrift om att två meddelanden med viss minsta intervall, exempelvis , skall krävas. Efter det sista meddelandet skulle försäkringstagaren ha viss frist, förslagsvis en eller , att betala. I annat fall skulle försäkringsgivaren vara befriad från ansvar. Om man omarbetar bestämmelserna i 14 § i mildrande riktning, kan det finnas anledning att se över reglerna om uppsägning i 13 §. I annat fall kommer uppsägningssanktionen, som tillgripes blott undantagsvis, att vara den allvarligaste och mest effektiva påföljden vid dröjsmål med förnyelsepremie. Detta skulle inte stämma väl överens med den nuvarande lagstiftningens utformning och även te sig olämpligt från allmän synpunkt. Det rimliga synes därför vara att uppsägningstiden förlängs betydligt. Härvid bör man också överväga att låta uppsägningen mista sin verkan, ifall betalning sker . Med hänsyn till de här berörda problemens komplicerade natur måste emellertid frågan, vilken metod man bör använda för att liberalisera dröjsmålsreglerna, bli föremål för närmare överväganden. De lösningar som skisserats ovan är inte avsedda som några definitiva förslag. Det bör i stället ankomma på Kungl. Maj:t att låta verkställa den närmare utredning av hithörande frågor som är erforderlig och med ledning därav utforma förslag om förbättrade regler. Med hänvisning till det anförda hemställes att hos Kungl. anhåller om utredning och förslag om en liberalisering till försäkringstagarens förmån av försäkringsavtalslagens bestämmelser om dröjsmål med premiebetalningen.