mot · FX0293 · 1974-01-16 00:00:00 — av m. fl om upphävande av förköpslagen, m. m. Ett fritt samhälle skall bygga på fria och oberoende medborgare. Den enskildes möjligheter att själv avgöra sin framtid, att själv träffa sina val och att själv ta ansvar för förvaltningen av egna och gemensamma tillgångar är av avgörande betydelse för att säkerställa den mångsidighet i valmöjligheter och beslutsfattande och det oberoende som ett demokratiskt samhällssystem förutsätter. I ett samhälle där medborgarna saknar valfrihet och oberoende ger mångsidigheten vika för likriktning och oberoende för totalstyrning. Demokratin förlorar livskraft och innehåll. Socialismen bygger på strävanden som, omsatta i praktisk politik, innebär att den enskildes valmöjligheter begränsas eller upphör. I ett längre, ideologiskt perspektiv råder en klar motsättning mellan socialismens visioner och demokratins krav. Den enskilda äganderätten är en omistlig beståndsdel i en fri demokrati. Ägandet är en trygghetsfaktor. Den ger samhällsmedborgarna möjlighet att ta ansvar. Den vidgar deras oberoende. Historien känner inga exempel på samhällen som kunnat förena frånvaro av enskilt ägande med demokrati. Det är bl. a. därför som äganderätten tillhör de mänskliga fri- och rättigheter vilkas bestånd konventioner vill garantera. Enskilt ägande och decentraliserade beslut utgör också nödvändiga element i och förutsättningar för den marknadsekonomi som givit vårt land en välfärd med få motsvarigheter i världen i övrigt. I ett samhälle dominerat av kollektivt ägande ersätts den enskilde individens ansvarstagande av de anonyma kollektivens beslut. Förvaltningens effektivitet nedgår. Dess kostnader ökar. Ju mer samhället kollektiviseras, desto större blir behovet av en växande byråkrati och av för den enskilde ingripande detaljregleringar. Utifrån sådana principiella synpunkter på enskild äganderätt har moderata samlingspartiet på område efter område sökt verka för en avvägning mellan den enskildes och det allmännas intressen, vilken medger att äganderätten och alla de samhällsvärden som den företräder i möjligaste mån bevaras. Det gäller inte minst på det markpolitiska området. Utan att åsidosätta rimliga och nödvändiga samhällsbehov har vi motsatt oss de doktrinärt socialistiska inskränkningar i äganderätten som socialdemokratin velat förverkliga. De intressekonflikter som socialdemokratin målat upp för att rättfärdiga sin politik förekommer generellt sett inte i den utsträckning som gjorts gällande. Den moderata markpolitik vi förordat förenar allmänt och enskilt intresse i en syntes som ligger i linje med den svenska demokratins värdegemenskap. Moderata samlingspartiet vill därför slå vakt om den enskildes rätt att äga mark och fastighet, hus och hem. Vi anser att samhällets mark- och bostadspolitik bör inriktas på att underlätta sådant ägande för alla medborgare. Många undersökningar visar att efterfrågan på villa- och fritidstomter är svår att tillgodose med nuvarande politik. Samhällsåtgärder som underlättar och vidgar möjligheterna till enskildas förvärv av mark och hus bör vidtas och den enskildes rättsställning som ägare till mark och hus tryggas. Från sådana utgångspunkter måste en effektiv markpolitik utformas i samverkan mellan samhällsorganen och enskilda. Den övertro på samhällsorganens förmåga att förutse, bestämma och tillgodose medborgarnas önskemål som väglett den socialdemokratiska politiken kan vi icke dela, liksom inte heller dess ideologiska grundsyn på enskild äganderätt som sådan. Vi tar också avstånd från den misstro som på socialdemokratiskt håll generellt gör sig gällande i fråga om enskilda människors solidaritet med och förståelse för samhällets olika behov. Vi motsätter oss därför den socialistiska strävan att ständigt vidga samhällets ägande och inflytande på den enskildes bekostnad. Den socialdemokratiska bostadspolitiken har präglats av en markerad strävan att steg för steg minska den enskilda sektorn inom mark-, produktions- och förvaltningsledet. Målmedvetet har socialdemokratin i regeringsställning skärpt marklagstiftningen och stimulerat kommunerna till en socialistiskt inriktad markpolitik. Det kommunala planmonopolet har alltmer utvecklats till något som börjar likna ett kommunalt markmonopol. De kommunala markförvärven omfattar nära 1 . Riksdagsmajoriteten har ytterligare stimulerat denna utveckling genom inrättandet av den särskilda Lånefonden för kommunala markförvärv. Kommunerna uppmuntras att i växande utsträckning behålla äganderätten till marken och att utnyttja tomträttsinstitutet vid alla markupplåtelser. Särskilt har genom en successivt skärpt marklagstifning kommunalt markövertagande underlättats. Byggnadslagstiftningen, expropriationslagstiftningen och förköpslagen ger således kommunerna långtgående möjligheter att tvångsvis förfoga över eller överta enskilt ägd mark. Moderata samlingspartiet stöder självfallet en effektiv samhällelig markpolitik i ordets verkliga mening. Samhället måste alltid, härom är vi ense, även tvångsvis kunna förvärva mark för bebyggelseplanering och vissa andra viktiga ändamål. Sådan inlösen kan vara en av förutsättningarna för ett rationellt markutnyttjande. De krav samhällsutbyggnaden kan ställa på kommunala markförvärv får emellertid icke tas till intäkt för en konfiskatorisk politik och inte heller leda till ett kommunalt markmonopol. Inlösen tvångsvis (expropriation) är ett extraordinärt ingrepp och får enligt vår mening endast tillgripas, när det är av avgörande betydelse för den aktuella samhällsutbyganaden och endast under absoluta rättssäkerhetsgarantier. En rad inskränkningar i den enskilda människans rättigheter och trygghet i fråga om markägande och markanvändning har under motstånd från moderata samlingspartiet genomdrivits av majoritet. Lagstiftningsåtgärder 1967, 1971 och 1972 angående förköpslag, expropriationslagens ändrade bestämmelser om expropriationsgrund och värdering, liksom avskaffandet av glesbebyggelserätten utgör exempel härpå. förslag att göra kommunalt markinnehav obligatoriskt för statliga bostadslån är ett naturligt fullföljande av samma politik. Moderata samlingspartiet tar alltså avstånd från de av socialistisk dogmatik präglade markpolitiska åtgärderna. expropriationslagstiftning tillgodosåg samhällets krav på inlöseninstrument nödvändiga för samhällsbyggnaden och garanterade den enskildes rättsställning. Huvudprinciperna i denna lagstiftning bör vara vägledande även . Vi föreslår en avveckling av förköpslagen samt av de expropriationsgrunder och värderingsregler som beslöts av 1971 och riksdagar. Glesbebyggelserätten bör återinföras. Genom beslut av riksdag gavs kommunerna ökade möjligheter att förvärva enskilt ägd mark. Förköpslagen, som fick giltighet från ger kommunerna rätt att när en fastighet säljs bryta köpet, träda i köparens ställe och överta fastigheten för den köpeskilling och på de övriga villkor som avtalats mellan köpare och säljare. Förköpsrätten är kopplad till samhällsplaneringen och begränsas av vissa fastighetsvärden och arealer men är till sin utformning en tvångslagstiftning. Moderata samlingspartiet framhöll i riksdagsmotion 1967 bl. a.: Vi kan för vår del inte dela uppfattningen att omfattande kommunala markförvärv är en nödvändig förutsättning för att kommunerna skall kunna fullgöra sina mark- och bostadspolitiska uppgifter. Köp eller expropriation av mark och fastigheter måste närmast bettraktas som ett komplement till övriga kommunala mark- och fastighetspolitiska ingripanden. De kommunala initiativen och resurserna bör främst inriktas på planläggningsarbetet. Partimotionen 1967 utmynnade i ett avslagsyrkande på hela lagen men avvisades av majoritet. Förköpslagen kan användas som ett markpolitiskt instrument. Utnyttjandet av förköpsrätten vilar i väsentliga stycken på skönsmässiga avgöranden som kan drabba olika medborgare mycket olika. Därmed åsidosätter lagstiftningen rättssäkerheten. Lagen ger kommunerna företrädesrätt till byggnadsfastigheter även gentemot samarbetsvilliga parter. Lagen kan inte anses erforderlig för en ändamålsenlig markpolitik. Den är ett trubbigt planeringsinstrument, eftersom utbud och inköp icke kan tidsbestämmas i förväg. Kommunala markförvärv kan alltså inte med hjälp av lagen planeras långsiktigt och rationellt. Det är långtifrån säkert att förekomsten av en dylik lagstiftning alltid gynnar berörda kommuner. Vid fastighetsförsäljning måste parterna alltid räkna med att kommunen kan komma att inträda i köparens ställe, och detta kan vara ägnat att påverka pris och köpevilkor i övrigt. har en rad kommuner vidgat tolkningen av vad som skall räknas som objekt från förköpslagens synpunkt. Kommunens förvärv av saneringsfastigheter i med hjälp av förköpslagen har med rätta blivit mycket uppmärksammade, liksom förköpslagens tillämpning vid förvärv av industrimark och mark för fritidsbebyggelse i respektive i . Från effektivitetssynpunkt, liksom från rättssäkerhetens utgångspunkter, borde endast detaljplaner vara inlösengrundande. Köp och inlösen av enskilt ägd mark skall enligt vår mening ske efter huvudprinciperna expropriationslagstiftning. Vi yrkar därför att förköpslagen utgår ur marklagstiftningen. Lagen om expropriation tillkom . Lagen har ändrats , bl. 1949 och 1971/72, som parallell lagstiftning bl. a. byggnadslagen justerats. Den nya expropriationslagen skall möjliggöra för kommunerna att inlösa mark som behövs för samhällsutbyggnaden, och i lagen regleras expropriationsgrunderna, ersättningsreglerna, expropriationsförfarandet m. m. Enighet råder om nödvändigheten av en lagstiftning som ger kommunerna möjlighet att även tvångsvis inlösa mark. Vi hävdar dock att expropriation är ett extraordinärt ingrepp i den enskilda äganderätten och därför skall tillgripas endast när det oundgängligen behövs. Inlösen enligt expropriationslagen medför utöver fastighetens förlust mot ofta diskutabel ersättning ett ytterst allvarligt intrång för en enskild medborgare. Hans fastighet kan berövas honom som han själv inte bestämmer och som ofta medför allvarliga olägenheter för honom och hans familj. Det behov han som jordbrukare eller villaägare har av sin fastighet, eller hans uppskattning av sin egendom, kan ofta inte mätas i pengar. För vissa värden utgår ingen ersättning. Trots detta måste i vissa lägen, som redan sagts, expropriation accepteras, då övergripande starka motiv talar därför. Vi menar att huvudprinciperna expropriationslagstiftning tillgodoser berättigade krav och önskemål från dem som berörs av inlösen, som lagen i den utformning den fick 1949 gav samhället erforderliga möjligheter att inlösa mark. Den skärpning av lagstiftningen som tillkom 1971/72, i första hand utvidgade expropriationsgrunder och ändrade värderingsregler, kan vi däremot icke acceptera. Vårt avslagsyrkande vid riksdagsbehandlingen och 1972 står fast och upprepas i denna motion. De vidgade expropriationsgrunderna ger möjlighet till politiska beslut med långtgående negativa effekter för den enskilde och gör den enskilde markägarens rättsliga ställning oklar och osäker. Syftet med lagskärpningen framgår av propositionstexten från 1 971: Utgångspunkten bör vara att kommunerna skall ha obetingad företrädesrätt till mark som skall bli föremål för tätbebyggelseåtgärder. Expropriation skall alltså kunna tillgripas även i andra fall än då det behövs för att bryta enskilda markmonopol. Det skall ankomma på kommunen själv att avgöra, om och i vilken utsträckning kommunen skall vara ägare till den mark som bebyggs. princip följer att markägarens förhållanden inte kan få tillmätas någon avgörande vikt i sammanhanget. Även om denne är beredd att själv exploatera marken på avsett sätt bör alltså kommunen ges tillstånd till expropriation. Den politiska grundsyn som detta uttalande bygger på kan vi inte acceptera. Lagen ger kommun rätt att tvångsköpa fastigheter, även när planerad samhällsbebyggelse ligger flera decennier fram i tiden och innan bebyggelseinriktningen fastlagts. Vidgningen av expropriationsgrunderna öppnade dörrarna för en kommunalisering av praktiskt taget all byggnadsmark. Vår uppfattning är den att expropriation endast skall få ske i tidsmässig nära anslutning till planering av angelägen samhällsutbyggnad. På denna punkt bör därför nuvarande lagtext ersättas med lagtexten års expropriationslag. Värdestegringsexpropriation infördes som ett nytt inslag i lagstiftningen proposition till . Enligt denna kan en fastighet exproprieras enbart av det skälet att den kan få väsentligt ökat värde på grund av kommunala åtgärder, exempelvis expropriation av andra fastigheter. Vi kritiserade den bestämmelsen i riksdagsmotioner 1971 och 1972 och yrkade att bestämmelsen skulle utgå ur lagtexten. Det yrkandet upprepas i dagens motion. Expropriationsreglernas förändring 1971 1972 innebar bl. a. att nya bestämmelser infördes i lagen om ersättning vid expropriation. Enligt lagen får ersättning vid tvångsinlösen grundas på 10 till priser. Bevisbördan överförs på den enskilde, som måste bevisa att värdeutvecklingen av aktuella fastighetspriser saknar samband med planer på ändrad fastighetsanvändning. Att vältra över hart när omöjliga bevissvårigheter på den enskilde, för att denne skall få full ersättning, är enligt vår uppfattning oförsvarligt. Enskilda behandlas därmed olika inför lagen! Den prisreglering på fastigheter det ytterst blir fråga om kommer att drabba endast tvångsrättsfallen, medan frivilliga köp alltjämt baseras på marknadens prissättning. Detta står i strid med rättsstatens principer. Vi kritiserade lagförslaget i motioner 1971 och 1972 och upprepar nu yrkandet. Bestämmelsen i 4 kap. 3 § angående användning av fastighetsvärden vid betalning av exproprierad egendom föreslås utgå ur lagen. Avslutningsvis vill vi hänvisa till den opinionsundersökning angående medborgarnas markpolitiska önskemål och värderingar som företog . Därav framgick entydigt att de tillfrågade, oberoende av partitillhörighet och ålder, starkt hävdade den enskildes rätt att äga mark. Inte föredrog att äga marken till sitt småhus, medan föredrog tomträtt. Och en överväldigande majoritet, , motsatte sig en skärpt marklagstiftning och gjorde gällande att kommunerna icke borde erhålla ökade möjligheter att inlösa enskilt ägd mark. av de tillfrågade hade motsatt uppfattning i detta hänseende. Vid riksdag fattades beslut om ändring av 5 § byggnadslagen, innebärande att också för enstaka bebyggelse på landet fordras kommunalt medgivande. Moderata samlingspartiet motsatte sig lagändringen och hävdade att avskaffandet av glesbebyggelserätten negativt påverkar önskemålen om gles fritidsbebyggelse och begränsar möjligheterna att skapa en levande landsbygd. Vi behöver här icke upprepa vår kritik på alla punkter. Vi konstaterar blott att lagreglerna direkt motverkar strävan att öka utbudet av fritidshus i gles bebyggelse och att kraven på byggnadslov för bebyggelse i hela landet leder till en våldsam byråkratisering och ökad ofrihet samt försämrar möjligheterna för jordbrukare och andra att avstycka mark för bebyggelse. Enligt vår mening behöver planeringsbehovet icke sträcka sig så långt att det för varje form av bebyggelse skall krävas utarbetade planer. Ersättningsfrågorna har fått en icke acceptabel lösning. Med stöd av den nya lagen kan kommunerna efter fritt skön vägra byggnadslov ersättningsfritt. Restriktioner i fastighetsanvändningen t. ex. förbud mot plantering av skog eller trädfällning kan också ske ersättningsfritt. Tillstånd till bebyggelse och ändrad markanvändning kan även det avvisas utan gottgörelse, ett förhållande som främst rör jordbruks- och skogsbruksfastigheter. I denna motion upprepar vi yrkandet från riksdagsbehandlingen och föreslåratt lagreglerna om glesbebyggelserättens avskaffande utgår ur lagstiftningen. Lånefond för kommunala markförvärv Den statliga långivningen till kommunala markförvärv bör avvecklas. Kommunernas behov av krediter till markförvärv bör tillgodoses på den allmänna lånemarknaden. Med hänvisning till ovanstående hemställes att beslutar a) att upphäva förköpslagen (1967:868), b) att 2 kap. 1 § expropriationslagen med bestämmelse om tätbebyggelseexpropriation skall erhålla följande förändrade lydelse: 1 § Expropriation får ske för att ge kommun möjlighet att förfoga över mark som med hänsyn till den framtida utvecklingen kräves för tätbebyggelse eller därmed 1 § Expropriation får ske för att säkerställa att mark på skäliga villkor är tillgänglig för tätbebyggelse och därmed sammanhängande anordningar eller för att el jest i kommuns ägo överföra mark, som icke är tätbebyggd, för upplåtelse med tomträtt. sammanhängande anordning eller för att annars i kommunens ägo överföra mark för upplåtelse med tomträtt. Expropriation för ändamål som anges i första stycket får avse endast mark som är belägen inom kommunens eget område eller inom området för det kommunblock som kommunen eller dess huvuddel tillhör. Inom tätbebyggt område får expropriation ske endast om det med skäl kan antagas att marken inom överskådlig tid kommer att beröras av byggnads- eller anläggningsåtgärd, som är av väsentlig betydelse från allmän synpunkt, eller om det till främjande av planmässigt byggnadsskick eller av annan därmed jämförlig orsak är angeläget att kommunen får rådighet över marken. Med motsvarande tillämpning av förstatredje styckena får expropriation ske till förmån för landstingskommun eller kommunalförbund, som handhar sådan angelägenhet som första stycket avser att främja. c) att upphäva 4 kap. 3 § expropriationslagen, d) att hos Kungl. hemställa att Kungl. Maj:t till innevarande års höstriksdag framlägger förslag om att återställa den före gällande glesbebyggelserätten och rätten att disponera fastighetsanvändning i övrigt, genom att i byggnadslagen och naturvårdslagen återinföra de bestämmelser om rätt till bebyggelse, fastighetsanvänding och ersättning m. m. som gällde i byggnacislagen och naturvårdslagen , samt upphäva de nyinförda bestämmelserna i dessa hänseenden, e) att avslå Kungl. Maj Is hemställan att till Lånefonden för kommunala markförvärv för /75 anvisa ett investeringsanslag av . () () () () () G. () () PER ()