mot · FX021607 · 1974-02-07 00:00:00 — av i m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1974:20 med förslag till ny lagstiftning om kriminalvård i anstalt m. m. I varje demokrati är respekten för lagen en grundval för samvaron människor emellan. Utan trygghet till liv och lem är inget samhälle ett gott samhälle. Att skydda människor mot brott och mot brottets verkningar är centrala uppgifter för vårt rättsväsen. Men rättstryggheten handlar också om hur människor behandlas av domstolar och förvaltningsmyndigheter, vare sig de är åtalade eller kommer i kontakt med sådana institutioner av andra skäl. har länge krävt reformer för att ytterligare förbättra rättstryggheten. Brottsförebyggande verksamhet, skydd för den som utsätts för brott, garantier för en opartisk behandling av den som misstänks för brott och återanpassning av den brottslige är hörnpelarna i det liberala arbetet för ökad rättstrygghet. Liberalismens kriminalpolitiska tänkande har i stor utsträckning präglats av två honnörsbegrepp: tolerans och humanitet. Liberaler har förespråkat en mer tolerant attityd till avvikande beteenden. I kritiken mot den rådande kriminalpolitiken har dessa klassiska liberala principer länge dominerat. Man har reagerat mot vedergällningstanken bakom straffen och krävt större tolerans, man har attackerat grymheter och omänskligheter i fängelsesystemet och pläderat för större humanitet. Jämsides med principerna om tolerans och humanitet har också funnits en annan tankegång: den dynamiska. Man har sagt att tolerans och humanitet inte ändrar förutsättningarna för avvikelser. Om man effektivt vill motverka avvikelser måste man förändra samhället förändra den sociala och ekonomiska strukturen och påverka samspelet människor emellan. Men så länge samhället förändras kommer avvikelser att uppstå. Samhällsmakten kommer att behöva instifta normer och hävda dem genom påföljder. Det innebär att en radikal kriminalpolitik måste bestå av flera element: socialpolitik för att undanröja sociala missförhållanden, social kontroll för att påverka människorna att ta hänsyn till sin omgivning, kriminalpolitik för att ingripa mot icke tolererade avvikelser genom olika former av påföljder och vård. Orsakerna till den ökande brottsligheten är många och svåra att precisera. Det är orimligt att tro att det i det långa perspektivet skulle kunna lyckas att enbart genom kriminalrättsliga ingripanden dirigera människor till bättre laglydnad. Även om brottsligheten inte huvudsakligen låter sig förklaras av miljöfaktorer har brister i den sociala miljön sannolikt stort förklaringsvärde när det gäller avvikande beteende över huvud taget. uppväxtförhållanden, svårigheter att tillgodose materiella behov, avsaknad av arbete och bostad framstår alltfort som exempel på omständigheter som medverkar till en social missanpassning, som i sin tur lätt kan leda till brottsligt beteende. Sådana förhållanden måste föranleda radikala samhällsförändringar utifrån den grundläggande syn på människans förmåga att utvecklas positivt under goda omständigheter som alltid präglat liberalismens sociala reformarbete. föreslog 1972 att en parlamentarisk beredning skulle tillsättas för att få till stånd en genomgång, totalbedömning coh förstärkning av samhällets brottsförebyggande åtgärder. Det brottsförebyggande rådet har trätt i funktion. Rådet skall ha till uppgift att samordna samhällets insatser mot brott. Rådet skall vidare genom utredningar och initiativ medverka i det kriminalpolitiska utredningsarbetet. Genom förslag från brottskommissionen kommer också polisen att få ökade resurser. Enligt vår mening är sådana förstärkningar motiverade i den aktuella situationen. Ju större risken för upptäckt är, desto större är påföljdens brottsavhållande verkan, även om påföljden är förhållandevis lindrig. Polisbristen har gjort risken för upptäckt så liten, att polisens preventiva uppgift inte på länge kunnat fullgöras. Polisen bör främst fungera som den viktiga och humana påminnaren om angelägenheten av hänsyn till medmänniskan och det allmännas bästa. Åtgärder som innebär ingrepp i individens integritet måste stå i rimlig proportion till hans samhällsfarlighet och vårdbehov. Kriminalvården har varit föremål för en livlig debatt. Inom kriminalvårdsberedningen kunde enighet uppnås rörande kriminalvårdens inriktning. Dessa riktlinjer godkändes av statsmakterna under föregående år. Genom föreliggande proposition (1974:20) framläggs förslag till ny behandlingslag m. m. Härigenom avses det aktuella kriminalpolitiska reformarbetet vara avslutat. Vi vill föreslå några ändringar i det föreliggande förslaget samt aktualisera ett fortsatt kriminalpolitiskt reformarbete. Ett av de väsentligaste problemen för den kriminologiska forskningen är enligt vår mening att skapa större klarhet rörande den s. k. allmänpreventionen, dvs. straffpåföljdens allmänt brottsförebyggande effekt. Tillfredsställande vetenskapliga belägg för den ena eller andra teorin om allmänpreventionens betydelse finns ännu inte. Ändå är detta en nyckelfråga för uppläggningen av kriminalvården. Om det kan konstateras att straffpåföljd för brott inte i någon form har en allmänt avhållande effekt kan man förändra kriminalvården till att enbart gälla avhållande effekt, men då måste man också ta reda på vilka former av påföljder som verkar avhållande, vilka människor de påverkar och för vilka brott det gäller. Man kan anta att svaret på dessa problem inte blir generellt. Hittillsvarande forskningsförsök tyder på att det är en mycket komplicerad vetenskaplig uppgift att besvara frågan om allmänpreventionens närmare innebörd och effekt. Detta får dock inte hindra koncentrerade forskningsinsatser på denna uppgift. Klarhet om dessa problem är väsentlig, eftersom människor i allmänpreventionens namn utsätts för åtgärder som kan innebära avsevärt lidande. En minskning av antalet straffstadganden skulle leda till att samhällets polis-, domstols- och påföljdsresurser kunde koncentreras till de områden som samhället betraktar som särskilt utsatta. Härigenom skulle möjligheterna öka att nå avsedda resultat på dessa områden. I en motion av () m. fl. till årets riksdag föreslås en översyn av och specialstraffrätten i syfte att begränsa antalet straffbestämmelser. Samarbetet mellan kriminalvården och andra organ diskuterades i flera avsnitt av kriminalvårdsberedningens betänkande och i departementschefens ställningstagande till förslagens huvudlinje. Rörande formerna för detta samarbete framlades emellertid inga konkreta förslag. Det har dock i olika sammanhang kunnat konstateras att kriminalvårdens klienter ofta även är föremål för socialvårdens insatser. instämde också i sitt betänkande (JuU 1973:15) i vad som anförts i motion från bl. a. om önskvärdheten av att speciella former för kontakt och samverkan övervägs och angelägenheten av att ansvars- och kostnadsfördelningen blir klart formulerad. Utskottet ville också kraftigt understryka vikten av att berörda samarbetsfrågor ägnas särskild uppmärksamhet under det fortsatta arbetet med reformens förberedande och genomförande. Samordning med socialutredningens arbete på detta område bör därvid komma till stånd. Denna uppfattning beslutade ge Kungl. Maj:t till känna. Såvitt vi kan se har samarbetsfrågorna inte behandlats tillräckligt ingående i föreliggande proposition. Det finns således anledning för att upprepa sitt tidigare uttalande. I detta sammanhang bör också enligt vår mening ett fortsatt reformarbete aktualiseras. Under remissbehandlingen av föreliggande förslag har bl. a. framförts, att ett konsekvent fullföljande av den tanke på integration av anstaltsvård och frivård, som kommer till uttryck i lagförslaget, borde ha resulterat i en för anstalts- och frivård gemensam lagstiftning, avsedd att reglera allt kriminalvårdsarbete på verkställighetsplanet. Ett förslag till sådan gemensam behandlingslag bör enligt vår mening föreläggas . Därvid bör prövas den från vårt håll tidigare aktualiserade tanken att ett särskilt organ, med starkt inslag av behandlingsexpertis, skulle få besluta om påföljdens innehåll. 1 sammanhanget bör också möjligheterna till fastare former för samarbete mellan kriminalvården och socialvården övervägas. Detta bör ske i samarbete med socialutredningen. Behovet av ny häkteslag i anslutning till den aktuella lagstiftningen behandlas särskilt i en med denna väckt motion av () m. fl. Föreliggande lagförslag är ett uttryck för att man genom uppmjukade bestämmelser vill få ökade möjligheter att anpassa åtgärderna inom institutionsbehandlingen efter den intagnes personliga förutsättningar. Återfallssiffrorna för anstaltsvårdade är svårtolkade men i allmänhet nedslående. För kriminalvårdens del ligger återfallsprocenten . Finns det något rimligt alternativ? Anstaltsbehandling har blivit föremål för generell kritik. Frihetsförlusten i sig skapar oöverstigliga hinder för meningsfull behandling, menar man. Vi tror dock att behov av frihetsberövande påföljd kommer att föreligga även . Det gäller främst grövre fall av våldsbrott eller tillgrepp samt brott riktade mot samhällets väsentliga funktioner. Samma förhållande gäller den organiserade brottsligheten, i synnerhet om den har internationell anknytning, exempelvis narkotikasmuggling. I vissa fall torde frihetsberövande också erfordras som ett sista uttryck för samhällets ogillande av vissa beteenden. Verksamheten på anstalterna bör så långt som möjligt bygga på frivillighetens princip. Marknadsmässig lön för utfört arbete bör eftersträvas. Möjligheterna till studier och yrkesutbildning bör förbättras för den som önskar sådan utbildning. De viktigaste åtgärderna under anstaltsvistelsen torde emellertid gälla övergången till ett liv i frihet. Denna övergång måste planeras i samverkan med den intagne under anstaltsvistelsen. Möjligheterna till frigång med arbete utom anstalten bör utökas. Åtgärder för att skaffa arbete och bostad till den intagne är av grundläggande betydelse för möjligheterna till framgång. Ett ökat samarbete mellan kriminalvårdsmyndigheterna och andra myndigheter samt de frivilliga organisationer, som den intagne vill tillhöra, bör eftersträvas. Behandlingen på fångvårdens anstalter måste få ett mer meningsfyllt innehåll. Kriminalvården måste få personella möjligheter att tillgodogöra sig erfarenheterna av psykoterapi, gruppterapi, gruppsamtal och miljöterapi. För att ge ytterligare vägledning för verksamhetens uppläggning bör ett par experimentanstalter efter några olika modeller inrättas. Experimentverksamheten bör gälla för både lokalanstalter och riksanstalter. Därvid bör också en förnyelse av personalroller och beslutsformer prövas. En avsevärt förbättrad personalutbildning är också nödvändig, om personalens uppgifter blir mera terapeutiska än bevakande. Föreliggande förslag till lag om kriminalvård i anstalt innebär att ovanstående krav i långa stycken tillgodoses. Vi anser emellertid inte att de föreslagna begränsningarna när det gäller isoleringsstraffet är tillräckliga. Olika undersökningar tyder på att isoleringen kan medföra allvarliga skador på den isolerades fysiska och psykiska hälsa. De remissinstanser, som är negativa till förslaget i denna del, hävdar i huvudsak att isoleringsstraffet bör kunna slopas helt, men att man däremot bör bibehålla möjligheten att låta misskötsamhet medföra en senareläggning av tiden för villkorlig frigivning och övergång till vård utom anstalt. För att anstaltstillvaron skall kunna fungera är det dessutom nödvändigt att möjligheter finns att utöva viss kontroll över de intagna. Vi vill därför inte motsätta oss att man i mycket allvarliga fall använder isolering, dock inte som disciplinstraff. I sammanhanget vill vi kraftigt understryka förslaget 4 §, vari framhålles att kriminalvården i anstalt skall utformas så att den intagnes anpassning i samhället främjas och skadliga följder av frihetsberövandet motverkas. Användningen av isolering måste underordnas denna övergripande målsättning. Hjärnforskningen och psykiatrins senaste rön beträffande ensamhetssituationen ehuru ej helt säkerställda synes oss vara av ett sådant intresse att en skyndsam utredning om konsekvenserna av avskildhet i enrum ej kan underlåtas. Beträffande utformningen av bestämmelsen i 20 § om isolering menar vi att ramen, som anges, är för vid och innehållet alltför allmänt beskrivet. Vi föreslår att isolering enligt 20 § får tillgripas endast (1) om det är nödvändigt med hänsyn till rikets säkerhet, vidare om det föreligger (2) överhängande fara för egen eller annans säkerhet till liv eller hälsa eller för (3) sabotagehandlingar eller andra allvarliga ordningsstörningar. Genom denna preciserade uppräkning utmönstrar vi det alltför vaga uttrycket menligt inflytande på andra intagna. Enligt vår mening bör lagrummet med denna utformning tillämpas restriktivt. Beträffande isolering i enrum som disciplinstraff finner vi oss sakna tillgång till erfarenheter och forskningsresultat, utvisande denna åtgärds kriminalpolitiska effekt. Vi har emellertid anledning ifrågasätta dess ändamålsenlighet och menar att de kvarstående påföljderna i 47 § 1. och 3. torde vara till fyllest, förutsatt att förseelse enligt 46 § i första hand sätts in i ett terapeutiskt sammanhang och möts av insatser utan anlitande av tvång. I avbidan på en närmare redovisning av ett bättre underlag för beslut är vi nu inte beredda att biträda förslaget i nu nämnd del utan föreslår att 47 § 2. samt, i konsekvens därmed, också 50 § utgår. Då det gäller isolering enligt 23 § finner vi att man i föreliggande akuta fall inte kan avhända sig möjligheten att hålla intagen avskild från andra intagna. Eftersom vi motsätter oss tvångsmedicinering är vi också, ehuru med stor tvekan, beredda biträda förslaget om fängsel (23 § andra stycket). Denna åtgärd får självfallet inte tillgripas annat än i yttersta nödfall. Beträffande läkarfunktionen vid åtgärd enligt 23 § vill vi framhålla nödvändigheten av att man med en ny skrivning klargör att läkare alltid måste yttra sig över åtgärden innan den vidtages, såvida detta är praktiskt möjligt. Vi föreslår där följande formulering av 23 § tredje stycket: Innan åtgärd enligt 23 § första eller andrastycket företas skall läkare yttra sig över åtgärden där så är möjligt. Över i annat fall vidtagen åtgärd skall läkare yttra sig så snart det kan ske. Över vad som framkommit skall protokoll föras. Vi vill understryka vikten av att tillgängliga tvångsåtgärder inom anstalt tillämpas med den allra största restriktivitet. Vi menar också att den intagnes rättssäkerhet och allmänhetens tilltro till kriminalvårdens ändamålsenlighet skulle främjas genom att möjlighet öppnas för lekmannainsyn vid isoleringsåtgärder, eventuellt även annan medverkan av lekmän. Spörsmålet bör utredas. I ett stort antal fall används i lagförslaget utryck som om det lämpligen kan ske och liknande. Vi menar att en dylik skrivning i många fall bör justeras i en sådan riktning att målsättningen i 4 § klart främjas. Sålunda kan man i 5 § andra stycket med fördel skriva: Vid planläggningen av den intagnes behandling skall samråd äga rum med denne. I den utsträckning det är möjligt bör närstående . Ändring av 14 § bör ske på följande sätt: Den intagne skall på lämpligt sätt beredas möjlighet att genom tidningar i omvärlden. Hans behov av förströelse bör tillgodoses i skälig omfattning. Om inte särskilda hinder möter bör intagen beredas tillfälle att utom anstalt på fritid i samhället. Därvid kan tillsyn. Intagens frigivning måste noggrant förberedas. 16 § bör därför avfattas på följande sätt: Förberedande av intagens frigivning skall ske och i första hand inriktas på att bereda honom lämplig arbetsanställning bostad. Kommer han sådant behov. Vi vill understryka värdet av fysisk träning för de intagna. Med denna utgångspunkt bör 13 § omformuleras så att tillfälliga hinder inte försvårar eller omöjliggör regelbundet återkommande träningspass. Förslagsvis bör bestämmelsen lyda på följande sätt: Intagen skall beredas tillfälle till fysisk träning som är lämplig med hänsyn till hans ålder och Om ej hinder möter . uttrycket beredas tillfälle utmönstras inslag av tvång. Differentiering av de intagna med hänsyn till bl. a. ålder och kriminell belastning är en grundläggande princip för all kriminalvård, varvid dock den enskildes personliga situation måste väga tungt vid placering på viss anstalt. Vi är från denna utgångspunkt tveksamma om lämpligheten av den alltför stela fördelningen enligt 6 § av klientelet på riks- och lokalanstalter. Enligt förslaget skall korttidarna (fängelse ) företrädesvis vara placerade i riksanstalt. I likhet med lagrådet menar vi att hänsyn till den intagnes personliga situation ej sällan talar för en placering på eller i närheten av hemorten. Det är visserligen troligt att de flesta intagna som avtjänar korttidsstraff inte är i behov av särskild behandling, men en placering å riksanstalt långt från hemorten kan å andra sidan vara ägnad att medföra socialt men för honom. Vi vill därför föreslå att skrivningen i 6 § fjärde stycket får en sådan utformning att korttidare placeras på riksanstalt såvida ej detta med hänsyn till den personliga situationen kan innebära väsentliga men från humanitär och social synpunkt. I propositionen nämns ingenting om de kvinnliga intagnas problem och placering. Det är dock ofrånkomligt att dessa i vissa avseenden kan befinna sig i en särskilt besvärlig situation. De befinner sig alla på samma anstalt, givetvis av den anledningen att de är så relativt få, och detta betyder att det blir stora kontaktsvårigheter för många av dem som får sina anhöriga på långt avstånd. Det blir också en olämplig kategoriblandning på denna anstalt, så att personer som dömts till ungdomsfängelse och förstagångsfall förvaras tillsammans med sådana som blivit dömda . Vi menar att kvinnliga interner under lämpliga former bör kunna placeras på lokalanstalt. I 8 § regleras placering av intagen som ej fyllt , varvid föreslås att han såvitt möjligt skall hållas åtskild från sådana intagna som kan inverka menligt på hans anpassning i samhället. Vi föreslår att sådan åtskillnad skall göras, såvida inte alldeles speciella skäl föranleder annat. En viktig del i rehabiliteringsarbetet är möjligheten att varva praktiskt arbete och undervisning/utbildning på antalterna, varvid den intagnes önskemål om möjligt bör beaktas. I förslagets 10 § andra stycket talas endast om den intagnes behov av undervisning osv. Vi föreslår att bestämmelsen ges utformningen: Har intagen önskemål om och behov av undervisning förutsättningar. I 27 § andra stycket regleras frågan om öppnande av brev, varvid anges att den intagne bör vara närvarande, om det lämpligen kan ske. Vi menar att denna fråga inte ensidigt bör få avgöras av anstaltsledning/personal. Den intagne bör vara närvarande där så är möjligt. Slutligen har vi uppmärksammat att utlänning, som är intagen, endast om synnerliga skäl föreligger därtill kan beviljas s. k. korttidspermission (32 § andra stycket). Även om vi inser att stora praktiska svårigheter kan uppstå vid permission av detta slag och att begränsningen avser fall där flyktfara och risken för fortsatt brottslighet är överhängande, menar vi att bestämmelserna bör så formuleras att utländsk medborgare inte kommer i en sämre situation än svensk medborgare allt under förutsättning att permissionen kan ske under betryggande former. Vi förutsätter att vederbörande utskott avfattar förslag till ny lagtext i enlighet med de riktlinjer och förslag som anges i vår motion. Med hänvisning till vad som sålunda anförts får vi hemställa 1. att hos Kungl. framläggs till en för anstalts- och frivården gemensam lagstiftning, avsedd att reglera allt kriminalvårdsarbete på verkställighetsplanet, 2. att hos Kungl. begär en skyndsam utredning av konsekvenserna av avskildhet i enrum inom anstalt och möjligheterna att ersätta denna åtgärd med andra, 3. att hos Kungl. begär en skyndsam utredning om möjligheterna och formerna för medverkan av lekmän vid användning av isoleringsåtgärder i anstalt, 4. att i vad avser kvinnliga intagna på anstalt ger till känna vad som i motionen anförts, 5. att vid antagandet av proposition 1974:20 beslutar att följande lagrum ändras i enlighet med de riktlinjer och förslag som anges i föreliggande motion, nämligen 5 § andra stycket, 6 § fjärde stycket, 8 §, 10 § andra stycket, 13 § första stycket, 14 §, 16 §, 20 § första stycket, 23 § tredje stycket, 24 § första stycket, 27 § andra stycket, 32 § andra stycket, 47 § första stycket 2. (utgår) och 50 § (utgår). HANS () i () () GOTAB 74 7020 S 1974