mot · FX021911 · 1974-11-07 00:00:00 — av och i Vrångebäck i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1974:150 angående riktlinjer för bostadspolitiken m. in. I proposition 1974:150 angående riktlinjer för bostadspolitiken m. m. läggs också fram förslag om ändringar i 12 kap. jordabalken. 116 § föreslås sålunda att hyresnämnd på ansökan av hyresgäst skall kunna ålägga hyresvärd att avhjälpa brister i lägenheten (reparationsföreläggande). Föreläggande får förenas med vite. Även om man kan hysa viss tveksamhet när det gäller ett sådant föreläggande vill vi inte motsätta oss förslaget. Däremot kan vi inte godkänna bestämmelsen i 62 § att hyresnämnd självmant skall uppta frågan om utdömande av vite som förelagts med stöd av 16 § andra stycket. Att en domstol självmant skall ta upp frågan huruvida vite skall utdömas står inte i överensstämmelse med vad som gäller om utdömande av vite i andra sammanhang. Då det måste ligga i hyresgästens intresse att vitet utdöms om de åtgärder som föreläggandet avser inte vidtas, bör också initiativet härtill komma från honom och inte från nämnden. Vi vill därför föreslå att 62 § andra stycket ändras så, att nämnden skall utdöma vite endast efter ansökan av hyresgäst. 1 48 § andra stycket införs en regel som innebär att vid prövning av fordrad hyra skall främst beaktas hyran för lägenheter i hus som förvaltas av allmännyttiga företag. Såvitt framgår av motiven skall hyresnivån för dessa företag vara normerande, även om det allmännyttiga lägenhetsbeståndet är mycket litet. Detta förefaller vara en regel som kan komma i strid med den vanliga principen för bruksvärdesprövning. Den förutvarande grundregeln för prövningen i första stycket står nämligen kvar. Från förarbetena lagstiftning, då bruksvärdesregeln infördes, kan man inhämta att hyreslagstiftningssakkunniga i detta avseende bl. a. uttalat följande (prop. 1967:141 s. 44): Med lägenhets bruksvärde bör avses vad lägenheten med hänsyn till beskaffenhet och förmåner samt övriga faktorer kan anses från konsumenternas-hyresgästernas synpunkt vara värd i förhållande till likvärdiga lägenheter. Man skall därvid bortse från byggnadsår och produktions-, drifts- och förvaltningskostnader samt från andra särskilda betingelser och hyresrätten. Departementschefen uttalade i samma proposition (s. 53) att han i stort inte hade någon erinran mot de riktlinjer som de sakkunniga hade dragit upp för fastställande av bruksvärdet. Han uttryckte också regeln på följande sätt i propositionen (s. 48): Fastighetsägaren bör i ett marknadsläge när full balans räder mellan tillgång och efterfrägan på lägenheter vara berättigad att ta ut den hyra som han skulle kunna uppnå vid fri uthyrning till vem som helst. Saken kan också uttryckas så att hyresvärden bör få utnyttja lägenheternas fulla marknadsvärde. Det förefaller uppenbart att de grundregler för bruksvärdesprövningen som sålunda uppdragits svårligen kan förenas med den föreslagna regeln i 48 § andra stycket. Risken för kollision är så mycket större om kommunerna, såsom nu sker i allt större utsträckning, lämnar direkta subventioner till de kommunala företagen. Subventionerna har i praktiken givits i många olika former. Ett exempel är att ett kommunalt bostadsföretag tillämpar en sådan hyressättning att medel till reparation och underhåll inte täcks in, att framställning sedan görs till kommunen om stöd och att kommunen därefter tillskjuter de medel som krävs för att lägenheterna och fastigheten skall sättas i godtagbart skick. Det förefaller helt uppenbart att åtgärder av sådant slag förrycker prisbildningen. Kommunerna kan på detta sätt skapa en konstlad hyresnivå, exempelvis inom ett område i en kommun. En nerpressad nivå skapar i sin tur ett konstlat efterfrågetryck med ty åtföljande köbildningar och svarta" affärer inom området. Regeln om att det i bruksvärdesbedömningen i huvudsak skall vara konsumentvalet som bestämmer lägenheternas inbördes relationer äventyras därmed. Risker för störningar på bostadsmarknaden blir då stora. På grundval av det anförda bör anges att en genom kommunala subventioner åstadkommen hyresnivå inte bör bedömas såsom utgörande något riktmärke vid bruksvärdesprövningen. Det är möjligt att motiven i propositionen avser att ge uttryck åt denna grundsats då det å s. 471 uttalas att det självfallet måste krävas att hyressättningen i de allmännyttiga jämförelselägenheterna är korrekt och representativ för det allmännyttiga lägenhetsbeståndet. Saken bör emellertid klarläggas ytterligare. En genom direkta kommunala subventioner nedpressad självkostnadshyra bör man vid bruksvärdesprövningen bortse ifrån. Ett undantag från denna princip synes endast motiverat i sådana fall då en kommun träder emellan för att rädda kulturhistoriskt värdefull bebyggelse av typ Mariaberget i . De kommunala subventionerna får inte i sådana fall delvis betraktas som en kostnad för att bibehålla en miljö som i viss utsträckning kommer samtliga kommuninvånare till del och därför bör bekostas med skattemedel. Kostnaden för bibehållande och modernisering av bebyggelse av denna typ blir för övrigt i regel så kostsam att självkostnadshyror inte skulle blir marknadsmässigt attraktiva. Åberopande det anförda hemställes att vid behandlingen av proposition 1974:150 1. beslutar att 12 kap. 62 § andra stycket i det vid propositionen fogade förslaget till lag om ändring i jordabalken skall ha följande lydelse: skall på ansökan av hyresgäst upptaga fråga om utdömande av vite som förelagts med stöd av 16 § andra stycket. Har ändamålet med vitet förfallit får vitet ej utdömas. 2. hos Kungl. Maj:t uttalar att en genom kommunala subventioner åstadkommen hyresnivå inte bör bedömas utgöra något riktmärke vid bruksvärdesprövning. () i Vrångebäck