mot · FX02235 · 1974-01-22 00:00:00 — av m. fl. lägger i denna motion fram förslag till hur man i liberal anda bör svara på de utmaningar som ligger i energikrisen och hoten mot vår livsmiljö. Vi kräver teknikvärdering av nya statliga projekt kompletterad med en riskvärdering, som ger oss möjlighet att verkligen välja rätt metoder för produktion, trafik etc. med öppna ögon för alla följder. Vi begär, att det forsknings- och utvecklingsarbete som staten understöder skall inriktas också på den teknik i liten, decentraliserad skala som alltmer ser ut som en lösning på många av dagens problem. Vi kräver ökad närdemokrati i miljöfrågor dels genom att man ger sammanslutningar av konsumenter, naturvårdare, forskare, allergiker och andra intresserade möjlighet att överklaga beslut om att släppa ut miljöfarliga varor dels genom att grundligt studera hur en ökad aktiv medverkan från allmänhetens sida i miljöfrågor skulle kunna organiseras. Miljökrav i en ny tid Teknikens roll Det är ett kännetecken för liberalismen att ifrågasätta det etablerade. Den vetenskapliga revolutionen, framväxandet av det tekniska samhället var i sig en följd av ifrågasättandet av traditionella värden. är det en liberal uppgift att testa hållbarheten av den tekniska utvecklingen från en bredare utgångspunkt än den rent teknologiska. Miljöbudget och teknikvärdering är nya metoder för att försöka väga in alla väsentliga aspekter på en teknisk verksamhet: vilken nytta i vid bemärkelse en ny teknik ger oss. Det är människorna som skall styra tekniken och leda in den på från politisk utgångspunkt rimliga banor. Vi skall inte anpassa oss till någon diffus utveckling. Det betyder naturligtvis inte att liberaler motsätter sig teknisk utveckling. Tvärtom kräver omsorgen om miljön, nödvändigheten av att spara på energi och råvaror ny och bättre teknik. Vi kan inte lösa dagens stora globala problem utan nya energikällor, energisnål teknologi, utan metoder för att framställa nya voror på sätt som inte skadar miljön, utan nya metoder för återanvändning. De här problemen ställer nya och komplicerade krav på teknikerna. Vad vi alltså kan tillåta oss är en helt ohämmad utveckling, där summan av effekterna blir negativ. Vi måste förändra vår syn på tekniken. Kombinationen av politisk och vetenskaplig makt är farlig. Vi måste i våra politiska institutioner bygga in motverkande krafter. Vi måste utsätta forskningspolitik och tillämpning av teknik för en permanent prövning. Det liberala kravet på ett fristående är därför inte enbart ett initiativ för att ge oss bättre underlag och mer forskning. Det är lika mycket motiverat av att försöka få fram ett komplement till den verksamhet som redan utförs av energisäljare och regering, som alla har sina speciella krav. Ett institut som står fritt från administration och kommersiella intressen kan göra det lättare för oss att se klart på detta väsentliga område även om dess sanning kanske inte passar de makthavande. På samma sätt måste vi se på den ekonomiska tillväxten med klarare ögon. Hela debatten om tillväxt eller ej har hamnat i en återvändsgränd. Vad som är viktigt är naturligtvis vilket innehåll tillväxten har och hur den fördelas. Ett samhälle med hög tillväxtprocent, mätt enligt vanliga metoder, kan mycket väl vara ett energisnålt samhälle ett land med mycket låg tillväxt kan vara energislösande. Man har ofta gjort misstaget att stirra på och trott att det oundvikligen föreligger ett samband mellan höga BNP-siffror och höga siffror på energikonsumtion. Så behöver inte alls vara fallet orsaken till den snabba energikonsumtionsökningen har ett mycket nära samband med kostnaderna för energi och den allmänna politiska styrningen av produktion och konsumtion. I har priset på energi varit lågt och styrningen dålig - alltså har man slösat. Det är alltså inte själva procenten som är det enda väsentliga utan vad vi vill ha ut av framtida resursökningar i ekonomin, vad vi producerar och vad vi konsumerar och hur vi gör det. Detta innebär självfallet inte någon flykt till ett förindustriellt samhälle. De globala problemen överbefolkning, livsmedelsbrist, råvarubrist kräver mer av teknik men kanske en annan form av teknik, mer anpassad till ett decentraliserat, mindre uniformt samhälle. Och att utveckla en teknologi som inte är miljöfarlig kräver åtskilligt. a. krävs det, att när vi nu börjar rikta in oss på att få fram andra typer av varor för att ersätta dem som inte längre kommer att kunna framställas av råolja och dess dotterprodukter måste vi vara utomordentligt uppmärksamma på att vi inte får in nya miljöhot. Här har vi i själva verket en enastående chans att ta itu med miljöfaror, både på arbetsplatsen, ute i samhället och i naturen, innan de är ett faktum och inte långt efteråt. Vi behöver inte tillåta nya varor innan de har visat sig vara ofarliga och kan därför ge innovatörerna och deras uppdragsgivare starkaste tänkbara motivation att bygga in miljökraven i varans specifikation ända från början. Vi har tagit det som en självklarhet, att ju större en fabrik eller annan arbetande enhet är, desto bättre lönar den sig och desto mer kan man spara. Vid det här laget har vi kommit så långt att detta inte längre stämmer. Både när det gäller påfrestningen på miljön och när det gäller kraven på människorna som arbetar har de stora anläggningarna nått en punkt där de fungerar sämre än något mindre anläggningar skulle göra. Enbart de långa resvägar som blir nödvändiga när alltför många människor skall arbeta på samma plats utgör en samhällelig kostnad som måste vägas mot den stora anläggningens nytta och ibland väger över. De stora försäljningshallarna ute i skogen, dit endast bilburna medborgare gore sig besvär, är ett annat exempel på hur dolda kostnader läggs på människorna, i detta fall kunderna, medan de som endast har möjlighet att utnyttja närbutiker lämnas i sticket. Detta därför att utgifterna för närbutikerna hör till dem som räknas in i affärsföretagets budget, vilket kundernas bilkostnader inte gör. Det gäller alltså att se efter, om de rent tekniska förutsättningarna både för produktion och för distribution verkligen gör storskaliga anläggningar ofrånkomliga. I många fall torde de inte göra det. Det finns andra former av teknik som passar för små anläggningar och blir ekonomiskt riktiga där, som de trycker mindre hårt på både miljö och människor. Att utforma den sortens teknik är en väsentlig uppgift på lång sikt. Statens stöd till industrin bör inte minst inriktas på sådana innovationer. bör hos Kungl. Maj:t begära att forsknings- och utvecklingsarbete rörande småskalig teknik läggs ut på lämpliga organ, t. ex. universitetsinstitutioner, IVA och genom STU. Vi har i motioner till 1972 och riksdagar utförligt diskuterat begreppen miljöbudget och teknikvärdering (1973:108). Vi återupprepar i denna motion de förslag vi ställt om att försök med teknikvärdering genomförs samt att alla större statliga investeringar i princip skall föregås av teknikvärdering, dvs. en uppskattning av deras sociala och ekologiska effekter. Ett inslag i teknikvärderingen bör vara en riskvärdering. All mänsklig verksamhet är förknippad med större eller mindre risker. Med risk kan avses olika former av skada, t. ex. materiell, medicinsk eller genetisk. När studier görs av ny teknik, nya projekt eller metoder måste en värdering göras också av riskerna. Riskvärderingen måste bygga på dels en metodik, dels en sammanvägning av risker, en riskpolitik. I den allmänna debatten tenderar ofta risken för få stora skador att väcka mer uppmärksamhet än risken för många små. flygolyckor ägnas stor uppmärksamhet och ger därmed intrycket att flyg är ett riskfyllt transportmedel. Många små vägtrafikolyckor får inte samma uppmärksamhet, och därmed reduceras intrycket av riskerna. Andra gånger är det tillgången på rättvisande statistik som styr allmänhetens riskbedömning. Olycksfall i arbetet redovisas noga, medan t. ex. yrkessjukdomar inte kan redovisas i lika klara siffror. Härav dras ofta slutsatsen att olycksfallsriskerna är större än riskerna för yrkessjukdomar. 1 debatten om energiproduktionen ges en mycket liten risk för en mycket stor skada vid ett kärnkraftverk stort utrymme, medan de många små riskerna vid annan energiproduktion undandrar sig uppmärksamhet. Dessa exempel visar betydelsen av en balanserad debatt och ett rättvisande beslutsunderlag för korrekta riskbedömningar, baserade på en genomtänkt riskpolitik. Det finns uppenbarligen starka bindningar mellan energi- och miljöpolitik. De kanske mest iögonfallande är sambandet mellan energiframställning och miljöskador. Praktiskt taget all energiförbrukning medför påfrestningar på miljön - uppdämda älvar, utsläpp av luftföroreningar och kylvatten, radioaktiv strålning. Men sambandet är också indirekt. Snabb industritillväxt och ökat råvaruuttag är förknippat med ökat uttag av energi och har lett till miljöskador. Det har varit lätt att fastställa mål för energipolitiken. Vi har till låg kostnad framställt all den energi vi har kunnat göra av med. Däremot har det varit svårare att uttrycka mål för miljöpolitiken. Den har kommit i andra hand och har varit något att kompromissa med. Energipolitikens prognoser har pekat på ständigt ökad energiförbrukning, miljöpolitiken har utnyttjats för att i någon mån begränsa skadorna. Den utvecklingslinjen är inte längre möjlig. Vi kommer aldrig mer tillbaka till de möjligheter att slösa med billig energi, som den industrialiserade världen haft under några decennier. Man kan beklaga det eller se det som ett utslag av rättvisa. Faktum kvarstår hur den akuta, politiska krisen i än löses eller inte löses. Risken är att vi ser den nuvarande och kommande bränslebristen enbart som en utmaning att skapa större och annorlunda energiförråd, så att bristen kan täckas. Vi bör i stället inse att vi använder den energi vi har på ett alltför ineffektivt sätt och att vi kan begränsa energibehovet genom bättre samhällsplanering, bättre kommunikationssystem, mindre energikrävande byggnader och genom att minska vår konsumtion av varor sopj kräver mycket energi. Ju snabbare svensk industri kan utveckla energisnåla produktionsmetoder, desto starkare bör vi kunna stå i den internationella konkurrensen. Den som kan hushålla bättre får konkurrensfördelar. I ett längre perspektiv gäller det en mer omfattande omläggning till en återbruksekonomi, dvs. att vi i större utsträckning återutnyttjar produkter. Slit och släng-metoden är alldeles fel väg; den representerar under alla omständig heter ett slöseri med resurser. I andra motioner från folkpartihåll framläggs förslag i syfte att stimulera återanvändning. En ny energipolitik måste inriktas på sparsamhet med energi och underordnas de miljöpolitiska värderingarna. Varje åtgärd för att öka energitillgången eller minska energibehovet måste ha hänsynen till miljöpåfrestningarna inbyggd redan vid dess planering. Vissa kortfristiga miljörisker kan vara nödvändiga att ta. Men de får inte tas för givna och måste i varje särskilt fall avgöras under så stor insyn som möjligt. Vi föreslår i en annan partimotion från en rad åtgärder, varav en del skisserades av en arbetsgrupp inom partiet för att spara på energi såsom bättre isolering av bostäder, effektivare uppvärmningssystem, bättre värmereglering, ökad andel fjärrvärme från kraftverk, enskild debitering av värme och el och olika typer av bränslebesparing inom industrin. Ombyggnader och tilläggsisolering av äldre bostäder hör också hit och kan för en relativt ringa kostnad ge märkbara bränslebesparingar och ge ett välkommet tillskott till sysselsättningen för byggnadsarbetare. I andra motioner från vårt håll tar vi upp frågan rörande ett energisnålare jordbruk. Oerhörda mängder energi går åt för att få fram konstgödsel, så mycket att man i verkligheten får ett mycket dåligt utbyte av den energi som används, särskilt om man därtill lägger bränslebehovet för jordbruksmaskinerna. Ett jordbruk som i större utsträckning nyttjar naturlig gödsel får därför i dagens läge ännu starkare berättigande än , och sådana biologiska bekämpningsmetoder som minskar behovet av besprutningsmedel verkar i samma riktning. Här siktar miljökraven och kraven på att spara på energi precis mot samma mål. Det är vidare klart att vi måste satsa på alternativa sätt att framställa energi, inte minst med tanke på att olja och gas kan utnyttjas på bättre sätt än att eldas upp. Vi lägger i en annan partimotion från fram förslag om energiframställning baserad på kol och med satsning på annan, ny teknik. Det är också viktigt att tillräckligt stöd ges åt den forskning som söker komma fram till biologiska metoder att framställa energi. Här står vi bara i början av en vetenskaplig utveckling, som öppnar oerhörda horisonter. har möjlighet att göra en pionjärinsats. Att dessa teknikformer liksom småskalig teknik i alldeles särskilt hög grad är lämpade för typ av industrialisering gör det ännu angelägnare att vi riktar in oss på dem. kommer snart att vara inte våra allmosetagare men våra handelspartners i ordets fulla mening, och då gäller det att vi har något att komma med som de vill ha och kan använda. Den energikris vi befinner oss i kan också beskrivas på följande sätt. har upptäckt att de har hållit på att realisera bort sitt realkapital för underpriser och att alltför snabba vinster är bortkastade vinster. Den visar också att man inte kan lösa vare sig energi- eller miljöproblemen inom vår egen nations gränser. Vi står uppenbarligen vid ett vägskäl. I vissa hänseenden har de stora industrinationerna kommit fram till randen av beslut att radikalt ändra sin livsstil. har t. ex. satt höga krav på bilavgasrening. Vad som händer med initiativ av detta slag under trycket av oljebristen är ännu inte säkert, men tecknen ser olycksbådande ut. Desto viktigare är det att så många länder som möjligt håller fast vid miljökraven även under dessa omständigheter och inte finner snabba förevändningar för att kasta dem över bord. Lärdomen bör vara en ökad satsning på internationella lösningar, inte ett snålt tillvaratagande av kortsiktiga nationella fördelar. Två väsentliga miljöfrågor vill vi här särskilt peka på. Den första är skyddet för haven, som täcker av jordklotets yta. Det är dyrt att forska i havet, att kontrollera halten av farliga ämnen och att försöka avlägsna dem. Generalsekreteraren i , , har hävdat att det vore bäst att använda någon form av internationell tullavgift på alla fartyg och flygplan som passerar oceanerna, så att man har något att finansiera upprensningen av havet med. står i en särklass bland utvecklade länder genom att inte ha någon egen institution som bevakar havsforskning och havsresurser, så att de olika intressena kan samarbeta och dra nytta av varandras erfarenheter och företräda oss på det internationella planet. Vi tar mer i detalj upp denna fråga i en annan motion från folkpartihåll. En annan väsentlig miljöfråga är kraven på internationell miljölagstiftning av olika slag. En sådan är möjlig och tänkbar på områden där nationerna finner att de helt enkelt inte kan effektivt utöva sin suveränitet annat än i samarbete med andra nationer. Ju fler länder som finner att de inte kan klara sina egna miljöproblem, exempelvis utan bilaterala avtal med sina grannar om utsläpp i vatten eller luft, desto fler kommer att vara intresserade även för bredare konventioner som omspänner stora delar av klotet eller hela klotet. Miljöfrågorna har möjlighet att ge ett helt nytt innehåll åt både FN:s arbete och själva begreppet internationalism. bör aktivt driva dessa principer i internationella sammanhang. Vilka politiska strukturer är bäst för miljön? Frågan kan faktiskt besvaras med en enkel hänvisning till ekologin: inget är så sårbart och svårskyddat som en monokultur, dvs. ett område där en enda växtart på artificiellt sätt bringats att dominera. Omväxling, brokighet, mångsidighet är däremot, i naturen liksom i politiken, förutsättningen för att man skall kunna klara omställningar och nya risker. Vi har inte , vare sig i eller någon annanstans, de strukturer som behövs för att skona miljön och skona råvaru- och energitillgångarna. Naturligtvis har vi i vårt land i viss utsträckning den tekniska, juridiska och administrativa förmågan att sköta ett system för att mäta kvaliteten på sjövatten eller kontrollera användningen av åkerjorden. Vad som däremot inte är lika väl organiserat är själva beslutsprocessen, innan man kommer fram till vad som administrativt bör göras. Det saknas procedurer för att få fram fullständigt medvetna val, där så många människor som möjligt i full klarhet om konsekvenserna får ta sitt ansvar. Ett exempel är kärnkraftsdebatten, där vi har efterlyst ett så långt möjligt objektivt och fullständigt faktaunderlag, framställt så att en mycket vid publik kan ta del av det. I stor utsträckning är felet bl. a. det, att samhället inte är organiserat för att fatta beslut som skär tvärs över flera olika sektorer. Trafikfrågor, energifrågor och miljöfrågor avgörs av olika instanser, som inte behöver ta konsekvenserna av varandras beslut i rent ekonomisk mening. Men de metoder vi har för att beräkna nyttan och kostnaderna av specifika, avgränsade projekt är sådana, att man med dem kunde bevisa att det inte lönar sig att rädda planeten ! Det finns de som menar att vi inte kan klara framtidens miljö och resursproblem utan att statsmakterna får ett mer direkt ansvar för företagens investeringar och produktion. Motiven för detta är då dels att man därigenom skulle uppnå större effektivitet i den totala användningen av resurser, dels att man därigenom bättre skulle kunna tillgodose olika sociala mål. Bakom ligger misstanken att bara en hård statlig styrning kan förhindra människorna att göra överuttag i ekonomin. För vår del vill vi avvisa den modellen. Styrproblemen inom offentlig sektor är mycket betydande. Medborgarna känner sig stå utanför de egentliga beslutsapparaterna och upplever ofta att den offentliga sektorn inte är deras. Dessa problem skulle mångdubblas om staten också gick in och övertog beslutsansvar för enskilda företag. Den byråkratisering och maktkoncentration som är så uppenbar i det svenska samhället skulle allvarligt skärpas, effektiviteten sannolikt minska. Det är också svårt att tro att staten som företagsledare eller dirigent av enskilda företag skulle vara särskilt mer sinnad att ta hänsyn exempelvis till miljökraven. Risken är att vi i stället för mer sociala företag får en mer kommersiellt inriktad statsmakt. Vi har gott om exempel på det. Självfallet har staten även i ett liberalt samhälle viktiga uppgifter på miljöns område. Vi måste ha en effektiv och successivt förbättrad lagstiftning som kan lösa konflikter mellan exploatering och livskvalitet. Statsmakterna måste lägga fast minimikrav som måste uppfyllas. Staten bör gå in och stimulera miljövänlig teknik men också ekonomiskt hjälpa äldre miljöförstörande företag med om- och tillbyggnader så att utsläppen minskas. Och självfallet måste varje regering inse att ekonomisk politik kan föras skild från de grundläggande miljökraven. Staten måste lägga upp ramarna för en långsiktig planering men redan inledningsvis ge medborgarna alternativ att välja mellan. Men statlig byråkrati på miljöområdet, om än alltid nödvändig och viktig, kan aldrig få ersätta eller förkväva de ideella rörelserna på miljöområdet. Kraven kommer underifrån, och vi måste se till att även kontrollanterna kontrolleras. Och slutligen måste staten stå upp till människornas skydd gentemot starka gruppintressen. För en liberal kan staten aldrig vara ett självändamål, bara ett redskap. Staten skall tjäna och stödja medborgaren, inte dominera honom. Lösningen är således inte att skapa ännu större och mera övergripande byråkratiska organ. Vi behöver i stället helt nya former av horisontell organisation en rad olika centra av information och makt, som kan samarbeta med varandra tvärs över de gränser som varit dragna, men i intim kontakt med dem som är direkt berörda av besluten. Detta är en lika stor och svår uppgift på det nationella som på det internationella området. Inom landets gränser kan man åtminstone börja med att söka finna fler möjligheter för att ge medborgarna större rätt till medverkan och delaktighet när det gäller miljöbeslut. Studier i detta syfte bör bedrivas exempelvis inom det organ för framtidsstudier som föreslås i motion till årets riksdag från folkpartihåll. Närdemokratin är speciellt viktig i frågor som rör miljön. Närdemokratin måste få fungera under hela beslutsprocessen. Det är inte när besluten skall fattas och alla ansvariga tagit ståndpunkt som allmänheten skall få yttra sig. Då är det . Information och planer måste ut . Miljögrupper får inte avspisas som bråkmakare utan tas emot som talesmän för ofta mycket breda opinioner. Sammanslutningar av forskare, miljögrupper och andra måste också ha en reell möjlighet att kontrollera beslutsfattarna, slå larm när så behövs men också ha legala möjligheter att föra talan och överklaga myndighetsbeslut. Ett första konkret steg är att ge dem rätt att överklaga myndighetsbeslut om frisläppande av kemiska ämnen och livsmedelstillsatser. Förslag härom bör föreläggas . Bakom våra krav på medverkan och insyn ligger även insikten om att samhällets komplexitet håller på att bli sådan, att gamla metoder för att överblicka och kontrollera det inte längre duger. De samhälleliga strukturer vi har användning för är sådana som uttrycker och framkallar förtroende. Förtroende underifrån och uppåt, först och främst, men också förtroende i sidled, olika grupper emellan. Sådant förtroende kan inte hastigt framskapas med några PR-aktioner. Det kommer bara fram om medborgarna blir behandlade som medborgare, får ta eget ansvar, upplever att man lyssnar på dem och tar dem på allvar. Det fordrar också information som inte är alltför svårtillgänglig vare sig intellektuellt eller ekonomiskt. Det kommer vidare säkert att medföra att andra faktorer än de rent kvantitativa blir uppmärksammade och får tyngd i den politiska beslutsprocessen. I liberalismen ligger en tro på människans förnuft och hennes möjligheter att forma sin framtid. Det betyder inte att vi kan slå oss till ro och tro att allt ordnar sig, att nöden alltid är uppfinningarnas moder, att vi mer eller mindre automatiskt kan klara oss igenom miljökrisen. Vi har sett åtskilliga domedagsprofeter som varnat. De är inte obotliga pessimister. Vad de velat säga är att om vi inte nu gör något, händer det och det. I den meningen har de sannolikt rätt. Vi vet vilka enorma krafter mänskligheten har för att ödelägga och utarma men också för att ställa till rätta och lösa problem. Men vi befarar, att pessimisterna kommer att få rätt om politik och ekonomi fortsätter att bedrivas utan att hänsyn tas till de enorma hot som utarmning av naturresurser och miljöförstöring innebär. Vi är sent ute men inte . Men morgondagens värld är inte den de flesta förutsåg bara . Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställer vi A. att som sin mening ger Kungl. Maj:t till känna att som ett led i arbetet på att framställa miljöbudgetar för olika verksamheter alla större statliga investeringar i princip skall föregås av teknikvärdering, dvs. en uppskattning av deras sociala och ekologiska effekter; B. att hos Kungl. begär att förslag om teknikvärdering av några försöksprojekt, utlagda på lämpliga institutioner, föreläggs ; C. att hos Kungl. Maj:t begär utredning av metoder för bedömning och värdering av risker i enlighet med vad som anförs i motionen; D. att hos Kungl. begär att uppdrag om forsknings- och utvecklingsarbete rörande decentraliserad miljövänlig teknik läggs ut på härför lämpliga organ i enlighet med vad som anförs i motionen; E. att hos Kungl. begär att i internationella sammanhang driver kraven på internationell miljölagstiftning; F. att hos Kungl.