mot · FX021329 · 1974-01-26 00:00:00 — angående alkohol- och narkotikamissbruket. Under en följd av år har ett betydande intresse ägnats alkohol- och narkotikamissbruket. Detta är naturligt bl. a. med hänsyn till de skadeverkningar detta medför dels i fråga om personlighetsförändringar hos missbrukarna själva, dels beträffande de namnlösa lidanden för anhöriga till missbrukarna, dels med hänsyn till de stora ekonomiska förluster missbruket medför för enskilda och samhälle. Det kan sägas att missbruksproblemen är vårt lands största sociala problem. dominerade alkoholmissbruket debatten, men sköts narkotikamissbruket i förgrunden. Dessa båda missbruksformer är besläktade, även om de uppvisar betydande olikheter. Det råder ingen tvekan om att alkoholismen är det kvantitativt väsentligt mycket större problemet. Narkotikamissbruket är visserligen mindre omfattande, men kvalitativt sett är det mer ödesdigert och dramatiskt genom att det i huvudsak är ungdomar som dras in i det och genom det snabba förloppet mot ett giftberoende, som karakteriserar detta missbruk. har också sniffningsproblemet uppmärksammats. En betydande oenighet har rått om behandlingsmetoder när det gäller såväl narkoman- som alkoholistvården. Detta har speciellt när det gäller narkomanvården lett till en icke acceptabel handlingsförlamning. En allmän policy har varit att vården skall vara frivillig och att det gäller att i första hand klara av bakomliggande sociala problem. Det har också hävdats att man så långt möjligt bör integrera missbrukarna alkoholister och narkomaner med övriga vårdbehövande. Att den som efterfrågar behandling och vård skall erhålla sådan är en självklarhet, som ändå måste upprepas, eftersom anhängare av frivilliglinjen stundom gör gällande att motståndarna tillmäter tvångsvården ett värde i sig. Det önskvärda är självfallet att en missbrukare självmant efterfrågar vård. Problemet gäller dock ej detta, utan kärnfrågan är vad som skall hända med de många som, trots att de har ett klart vårdbehov, ändå undandrar sig vård. Det finns inga enkla lösningar beträffande alkoholist- och narkomanvården. Det visserligen enklaste men klart sämsta är passivitet från vårdorganens sida. Under sken av att vården till varje pris skall vara frivillig underlåter man att ingripa, vilket leder till att många människor i varje fall gäller detta narkotikamissbrukare går en för tidig död till mötes eller får bestående fysiska eller psykiska skador. Konsekvensen av den låtgå-politik som förts visar sig också med önskvärd tydlighet. På våra fängelser är ett mycket stort antal intagna alkoholister eller narkomaner. Vissa har blivit narkomaner på anstalten, men flertalet har drivits till kriminalitet på grund av missbruket. På Hinseberg lär enligt uppgift vara narkomaner. Lägg därtill alkoholisterna så blir endast ett fåtal intagna kvar. På uppges antalet narkomaner till . Därtill kommer ett stort antal alkoholmissbrukare. Slutsatsen av detta blir att den frivilliga vården lett till en av ingen önskad tvångsvård, nämligen på våra fångvårdsanstalter. Och fängelse är ingen bra vårdform. Det borde därför enligt min mening var angeläget att hejda en missbrukare innan han eller hon blir alltför kriminellt belastad och innan vanan vid en asocial livsföring blir för inrotad. Skall detta kunna uppnås, måste ingripandet ske på ett förhållandevis tidigt stadium. Det gäller framför allt ungdomar som missbrukar narkotika. De måste även mot sin vilja kunna skiljas från olämpliga miljöer, knarkarkvartar o. d. Det ligger i sakens natur att en framgångsrik behandling förutsätter aktiv medverkan från missbrukaren själv. Därför måste så snart ske kan vederbörande motiveras för drogfrihet. Men det primära är ändå att slå fast samhällets vårdskyldighet gentemot dem som saknar sjukdomsinsikt. Instruktioner måste utarbetas för socialarbetare till ledning för deras arbete. under början av utgivna Behandling av narkotikamissbrukare är närmast att betrakta som ett digert utredningsmaterial och fyller ej funktionen av råd och anvisningar till de sociala organen. Denna brist på ledning från sida medför att det i stället är polisen som får ingripa bl. a. med stöd av lagen om tillfälligt omhändertagande gentemot unga missbrukare. Detta är olyckligt, då det ju är fråga om sjuka människor, som dessutom ofta saknar sjukdomsinsikt och för vilka de sociala myndigheterna främst borde känna ansvar. bör därför skyndsamt utarbeta dylika råd och anvisningar. Någon särskild lagstiftning om vård och behandling av narkomaner finns icke. Tvångsintagning av narkoman i anstalt kan därför endast förekomma i den mån han faller under lagar som medger dylik intagning, t. ex. barnavårdslagen, nykterhetsvårdslagen eller lagen om sluten psykiatrisk vård. Enligt min mening är det naturligt att beroendesjukdomar av alla slag hänföres till en och samma lagstiftning. I en dylik lagstiftning bör samhällets vårdskyldighet komma till uttryck beträffande dem som står under inflytande av beroendeframkallande medel och som saknar sjukdomsinsikt. Det är därför nödvändigt med en översyn av aktuell lagstiftning för att skapa klara och entydiga regler. Den utveckling som har kunnat iakttagas är att alkoholister och narkotikamissbrukare erhåller socialunderstöd , år utan att samhället ifrågasätter någon skyldighet för vederbörande att underkasta sig vård. Detta är ett problem som förr eller senare måste uppmärksammas. Får detta fortsätta kommer denna utveckling till slut att innebära ett hot mot vår välfärdspolitik. Självklart måste de sociala organen hjälpa och stödja människor som har problem, men det kan inte accepteras att hjälpinsatserna sätts in utan att vederbörande efter måttet av sin förmåga försöker medverka till att förbättra sin situation. Det är således viktigt att samhällets vårdskyldighet klart kommer till uttryck. En arbetsgrupp inom brottsförebyggande rådet har i uppdrag att ägna sig åt narkotikafrågan men torde ej komma in på dessa lagtekniska och vårdpolitiska spörsmål. Däremot kan socialutredningens emotsedda principbetänkande förväntas beröra dessa frågor. De principer för vården av alkohol- och narkotikamissbrukare som ovan angetts bör därför enligt min mening beaktas vid bearbetningen av socialutredningens väntade principbetänkande. Därtill måste en i praktiken mera genomtänkt vårdpolitik genomföras. Vårdinsatserna måste utformas som en behandlingskedja, dvs. en organisation för uppsökande verksamhet, vårdplatser för akut avgiftning inte nödvändigtvis i anslutning till sjukhus behandlingshem och familjevårdsenheter. Statsbidragsbestämmelserna bör överses, så att alla seriösa behandlingsåtgärder uppmuntras. Enligt min erfarenhet uppställer alltför strikta krav för utbetalande av statsbidrag till behandlingshem och till försök med nya vård- och behandlingsformer. Det förefaller ibland som om kravet på inredning och utrustning av lokaler vore väsentligare än kvalifikationerna hos den personal som kan beräknas stå till förfogande för verksamheten. bör mera förutsättningslöst pröva seriösa förslag till olika behandlingsaktiviteter för narkomaner, även okonventionella sådana. Åtgärder måste också vidtas för att en uppföljning och registrering skall kunna ske av effekten hos olika behandlingsmetoder. För detta förutsättes någon form av registrering av narkomaner. bör vidta erforderliga åtgärder för att en utvärdering av resultaten av olika behandlingsmetoder skall kunna ske. Genom brottskommissionens förslag infördes nya statsbidragsformer för narkomanvård, och tidigare existerande statsbidrag räknades upp. Jag biträder departementschefens förslag att ett anslag på . för bidrag till kommuner och organisationer, som ägnar sig åt rehabilitering av alkohol- och narkotikaskadade personer, medges. Därutöver föreslår jag att anslaget under J 5 höjs med , avsedda för bidrag till kommunerna för försök med social jourverksamhet. Det bör särskilt framhållas att denna del av anslaget under J 5 i ökad utsträckning bör anvisas för uppsökande verksamhet ute på fältet och för eftervård av narkotikamissbrukare. Fältarbetama fyller en viktig funktion inte bara när det gäller att uppsöka narkotikamissbrukare utan främst för att söka motivera dem för vårdinsatser. Vård i enskilda hem av narkotikamissbrukare bör ytterligare stimuleras, då denna vårdform obestridligen har haft viss framgång. Jag föreslår att anslaget om 1,8 milj. kr. för bidrag till kommuns kostnad för vård i enskilt hem av narkotikamissbrukare räknas upp med 1 milj. kr. Chefen för föreslår att för nästa budgetår anvisas ett reservationsanslag om 2,5 milj. kr. för bidrag till informationsverksamhet i alkohol- och narkotikafrågan. föreslås få i uppdrag att fördela dessa medel. Enligt min mening visar erfarenheterna att de 5 milj. kr. som vid förra årets riksdag fick i uppdrag att fördela mellan sina medlemsorganisationer för information i alkohol- och narkotikafrågan var en delvis missriktad satsning. Anslagsframställningen bör därför avslås. Jag föreslår att av de nämnda medlen 1 milj. kr. anslås till alkohol- och narkotikaupplysning och att () får förfoga över anslaget. Den oklarhet som råder om målsättningen i fråga om vårdpolitiken när det gäller alkohol- och narkotikamissbrukare får konsekvenser även inom kriminalvårdens område. Inledningsvis berördes de svåra missbruksproblem som finns inom våra fängelser. Fängelseledningarna prövar alla sätt att försöka hålla anstalterna fria från alkohol och narkotika. Man kontrollerar brev, man har besökskontroll, och på andra sätt försöker man också stoppa insmuggling av dessa medel. Trots detta förefaller det att vara ganska lätt att komma över både sprit och narkotika på anstalterna. Detta medför också att de intagna ofta sätter sig i stora skulder under anstaltsvistelsen för att få tillgång till dessa stimulantia. När man vet hur stora problem som detta missbruk medför på anstalterna och hur stora kontrollåtgärder som måste insättas utan några påtagliga resultat förefaller det egendomligt att det inte ens är tillåtet att genom stickprovsvis tagen urinkontroll få reda på vilka som brukar narkotika. Missbruk av sprit är självklart lättare att konstatera, och det skapas faktiskt också därigenom en slags ojämlikhet på anstalterna, då drogmissbrukarna har mycket lättare att dölja sitt missbruk än alkoholisterna. Det bör därför skapas legala förutsättningar för att inom kriminalvårdens anstalter kunna kontrollera narkotikamissbruk genom stickprovsvis urinkontroll. Det bör även övervägas att genom utformningen av permissionsreglerna och reglerna om villkorlig frigivning premiera avhållsamhet i fråga om bruket av narkotika och alkohol. Vid verkställandet av dom om skyddstillsyn med behandlingsföreskrift beträffande exempelvis narkotikamissbrukare kan de verkställande organen ha olika uppfattning om hur en viss behandling eller vård skall genomföras. Med den oklarhet om vårdpolitiken som råder har detta lett till att vårdinsatser över huvud taget inte vidtages. De bristande vårdresurserna för kriminalvårdens klientel spelar i detta sammanhang självfallet också en betydande roll. Särskilda överväganden är därför motiverade, så att en utveckling som kan innebära en successiv urholkning av påföljder hejdas. Det bör också övervägas att inom kriminalvården utforma ett vårdalternativ bestående av exempelvis en kortare sjukhusvistelse med avgiftning, följd av kontrollerad eftervård. Också här bör kemisk urinkontroll av drogfriheten tillåtas. Denna eftervård måste självfallet ske i kombination med socialkurativa insatser för att skaffa arbete, bostad o. d. Vid återfall i narkotika- eller alkoholmissbruk skulle skyldighet föreligga till återintagning för avgiftning. Vid alltför många återfall skulle vederbörande riskera att straffalternativet träder i verkställighet. Vårdalternativet skulle alltså kunna utgöra ett alternativ till fängelsevistelse, och vederbörande missbrukare skulle inom vissa ramar ha möjlighet att själv välja det alternativ han föredrar. Detta innebär den principiella nyheten att i dessa fall den tilltalade får rätt att inom vissa gränser välja påföljd. Ett dylikt alternativ inom kriminalvårdens ram skulle på ett positivt sätt kunna innebära en kombination av frivilliga och tvångsvisa behandlingsåtgärder. För att kunna genomföra ett sådant förfarande krävs såväl lagtekniska som vårdpolitiska överväganden. Därtill bör nu existerande legala hinder att placera narkomaner tillhörande olika klientelkategorier på behandlingshem undanröjas. Under hänvisning till det anförda yrkar jag1 1. hos Kungl. Maj:t hemställer att ges i uppdrag att utarbeta råd och anvisningar för socialarbetare rörande narkotikamissbrukets bekämpande, 2. hos Kungl. Maj:t hemställer att de principer för vården av alkohol- och narkotikamissbrukare som angetts i motionen bör beaktas vid bearbetningen av socialutredningens väntade principbetänkande, 3. hos Kungl. Maj:t hemställer att statsbidragsbestämmelserna för narkomanvården ses över i enlighet med vad i motionen anförts, 4. hos Kungl. hemställer att ges i uppdrag att vidta åtgärder för en utvärdering av resultaten av olika behandlingsmetoder inom narkomanvården, 5. under femte huvudtiteln, punkten J 5, anvisar . Majits förslag till ersättning till kommunerna för socialjourverksamhet, 6. under femte huvudtiteln, punkten J 5, anvisar 1 milj. kr. Majits förslag till bidrag till kommuns kostnad för vård i enskilt hem av narkotikamissbrukare. 1 Se även motionerna 1974:1231,1974:1255 och 1974:1349.