mot · FX02519 · 1974-01-24 00:00:00 — av m. fl. om samordning av jordbrukspolitik och naturvårdspolitik Med anledning av den förändrade situationen i vad avser världens livsmedelsförsörjning, karakteriserad av knapphet på såväl basprodukter som produktionsmedel, finner vi från vårt håll det angeläget med en förändrad syn på jordbrukets roll i samhället. Sedan 1967 års jordbrukspolitiska beslut har betydande insatser gjorts, inte minst i vad gäller jordbrukets rationalisering. Härvid har en omfattande strukturförändring åstadkommits inom jordbruket. Olyckligtvis har det inte varit möjligt att åstadkomma en sådan prissättning på jordbrukets produkter att en önskvärd lönsamhet erhållits i näringen under en följd av år. Orsaken härtill är inte bara den förda jordbrukspolitiken utan också skeenden i samhället som inte varit möjliga att kontrollera. Exempelvis har den av regeringen förda allmänna ekonomiska politiken varit hämmande för investeringsviljan inom jordbruket, vilket påverkat näringsutövarnas möjligheter att taga del av den allmänna standardutvecklingen i vårt samhälle. Andra för jordbruksnäringen, och därmed också för naturvården, negativa faktorer har varit den politiska viljan att särskilja jordbruk och skogsbruk på bekostnad av de kombinerade jord- och skogsbruksföretagen, liksom naturvårdspolitikens i viss mån ensidiga synsätt att åtskilja jordbrukspolitik och naturvårdspolitik. Landskapet i kultur- och odlingsbygd präglas av seklers jord- och skogsbruk. Bebyggelsen, åkrarna, ängarna, vägarna, gränserna mellan skog och öppen mark, mosaiklandskapet, utgör resultatet av generationers arbete. De värden som en levande landsbygd, upprätthållen av bärkraftiga lantbruk, representerar är en ovärderlig tillgång för såväl dagens som morgondagens generationer. Enligt vår uppfattning måste jordbrukspolitik och naturvårdspolitik till stora delar vara samma sak. Sålunda anser vi basen för en långsiktig och effektiv jordbruks- och naturvårdspolitik vara den enskilda äganderätten till jord, liksom en nyttjanderätt som i liten utsträckning är omgiven av restriktioner. En jordbruks- och naturvårdspolitik som syftar till lönsamhet i jordbruket och en genomtänkt målsättning för alla samhällets landskapsvårdande åtgärder med aktiva lantbrukare som självklara förvaltare av naturvården måste innebära en samordning av samhällets och enskildas resurser. Detta kan mycket väl ske på så sätt att samhällets satsning på naturvård räknas som ett utnyttjande av en självklar produktionsresurs i det enskilda jordbruket. Utvecklar man tankegången något är det angeläget: att inte ta ytterligare odlingsvärd jordbruksjord ur produktion, att ge rationaliseringspolitiken sådan inriktning att jordbruksföretagen får en struktur som gör att de kompletterar varandra, att åstadkomma en prissättning på jordbrukets produkter vilken ger jordbruket lönsamhet och att lämna lantbrukarna ersättning för naturvårdsarbete. Med en sådan politik begränsas med stor sannolikhet samhällets framtida naturvårdsinsatser i så måtto att den mark som kvarstannar i produktionen inte behöver omfattas av dyrbara restaureringsåtgärder, vidare innebär den kompletterande sysselsättningsmöjligheter för lantbrukarna och den på landsbygden boende befolkningen. En satsning på reparerande åtgärder när skadan väl är skedd kan aldrig bli lika effektiv eller lika billig som en politik med målet att från början bevara landskapsmiljön i ett acceptabelt tillstånd. Det svenska kulturlandskapets förändring beror naturligtvis, som tidigare framhållits, till en del på allmänna utvecklingstendenser i samhället. Andra orsaker är att jordbrukets inriktning av ekonomiska skäl inte medger att den naturvård som tidigare sköttes av jordbruket, t. ex. betesdrift på magrare jordar m. m., numera är möjlig. Följden härav har på många håll blivit en förfulning av landskapet genom förbuskning etc. har beredskapsarbeten inom landskapsvården fått en betydande omfattning. Vi är angelägna att understryka att en sådan landskapsvård aldrig ens tillnärmelsevis ersätter den miljövård som ett enskilt jordbruk innebär. Det minst kostnadskrävande sättet att hävda kulturlandskapet är en fortsatt jordbruksdrift med såväl animalie- som vegetabilieproduktion. Vi är djupt oroade över regeringens synsätt, så som det kommit till uttryck i yttrande statsverksproposition. räknar dock med att nya eller ändrade författningsbestämmelser i samband med den fysiska riksplaneringens genomförande får till följd att många ägare av naturområden kommer att finna det fördelaktigare att sälja sin mark till staten än att fordra ersättning för intrång på grund av beslut av naturvårdslagen. Detta är en från naturvårdssynpunkt önskvärd utveckling, eftersom köp medger staten full handlingsfrihet vid utnyttjande av skötsel av de ifrågavarande områdena. Vår uppfattning är att problemen med landskapsvård är av den omfattningen att de endast kan lösas i samverkan mellan enskilda och samhället. Vi har i annan motion tagit upp förslag till ändring av rationaliseringskungörelsen i syfte att underlätta statligt stöd till de kombinerade jordbruks- och skogsbruksföretagen jämte deltidslantbruken. Sådana åtgärder är angelägna, inte minst från landskapsvårdssynpunkt, som de skulle underlätta att utnyttja och bevara så mycket åker- och betesmark som möjligt. Marken som naturresurs måste i miljöpolitiken behandlas med minst samma omsorg som övriga naturresurser. En gång förstörd mark tar lång tid att återställa om det ens är möjligt. Av det skälet är det oroande att något direkt incitament för kommunerna att planera markanvändningen med utgångspunkt från markens beskaffenhet inte finnes ej heller finnes någon statlig stimulans för sådan planering. Som exempel kan nämnas att utredningen med mark och vatten, SOU 1971:75, endast summariskt berör den icke förnyelsebara naturresurs som marken utgör. Det är angeläget att kommunala markhushållningsplaner, med utgångspunkt från markens kvalitativa egenskaper, kommer till utförande. Inledningsvis berörde vi det förändrade läget för världens livsmedelsförsörjning. Utan att mera ingående här analysera de olika faktorer som påverkar det internationella försörjningsläget ansluter vi oss till de bedömare som anser att bortsett från vissa tillfälliga toppnoteringar på de internationella råvarubörserna den fasta prisutvecklingen för basprodukter och produktionsmedel i jordbruket blir bestående inom överskådlig framtid. Lätt exemplifierbar är energikrisen, som är mycket svårbedömbar, men otvivelaktigt under alla förhållanden torde innebära högre energipriser. För jordbrukets del påverkas då kostnaderna för driv- och smörjmedel men även handelsgödselkostnaderna. Det senare produktionsmedlet, handelsgödseln, har varit jordbrukets minst kostnadskrävande produktionsmedel. Ett annat exempel är den höga takten i världens befolkningsökning. Redan nu får stora delar av världens befolkning en mycket otillfredsställande försörjning, som produktionsökningen av livsmedel i utvecklingsländerna inte synes öka i den utsträckning som förväntades bara . Enligt vår bedömning inger detta allvarliga farhågor om huruvida vi , genom import, dels kan tillgodose det svenska jordbruket med proteinprodukter för foderändamål, dels i händelse av dåliga skördeår tillföra den svenska marknaden utländska produkter för humankonsumtion i samma utsträckning som varit möjlig. I det nu uppkomna läget synes det oss synnerligen angeläget att den inhemska jordbruksproduktionen hålles på en mycket hög nivå och som en konsekvens härav inte ytterligare odlingsvärd åkerjord tages ur produktionen. 1 ett läge, då produktionsmedlens kostnadsökning är stor, påverkas också arealavkastningen, varför mer mark torde åtgå för att nå en oförändrad produktionsvolym. I enlighet med vad som ovan anförts måste enligt vår uppfattning översynsutredning av jordbruket överväga åtgärder rörande produktionsvolym, rationaliseringstakt och inriktning, samt jordbrukets lönsamhet. I interpellationssvar har jordbruksministern som sin syn till meddelat att jordbruksutredning är oförhindrad att ta upp ovannämnda problem till prövning. Vi förutsätter att denna jordbruksministerns inställning är oförändrad. Av det skälet anser vi i detta avseende det inte nödvändigt att yrka på formella tilläggsdirektiv för denna utredning. Med stöd av vad som ovan anförts hemställes att i skrivelse till Kungl. Maj:t framhåller att vad i motionen anförts tages upp till prövning av jordbruksutredning, varvid särskilt skall beaktas 1. samordning av jordbrukspolitik och naturvårdspolitik, 2. att kulturlandskapens bevarande erkännes som samhällsuppgift för jordbruket, 3. att vikten av att kommunala markhushållningsplaner med markens kvalitativa egenskaper som utgångspunkt kommer till utförande, 4. att ingen ytterligare nedläggning sker av odlingsvärd åkerjord med hänsyn till det internationella försörjningsläget. . NISSER (m) HANS () i L. () i PER () i Gäddvik