mot · FX02907 · 1974-01-25 00:00:00 — av m. fl. När man började bygga upp en bostadspolitik med social syftning angavs dess officiella mål vara, som man sade, rimlig standard till rimlig hyra. I Arbetarrörelsens efterkrigsprogram restes också mycket bestämt kravet på en social bostadspolitik. En hälsobostad till skäligt pris skulle vara en primär rättighet, som skulle tillförsäkras alla människor i vårt land. Bostadsbyggandet skulle vara en angelägenhet för samhället. De privata spekulationsintressena skulle hållas borta, och staten skulle ge byggandet av bostäder sådan prioritet att bostadsbristen och trångboddheten kunde minskas för att snart helt försvinna. Det undermåliga bostadsbeståndet skulle saneras och alla människor skulle erbjudas en modern och rymlig bostad. Kostnadsmässigt angavs vad man ansåg vara skälig hyreskostnad till av en industriarbetares årslön. Bostaden en grundläggande social rättighet Grundstenarna i denna regeringens bostadspolitik, som hade en klar social inriktning, var för det första lågräntepolitiken, som skulle garantera billigt kapital till bostadsbyggandet och därmed också möjliggöra låga hyror. Det var för det andra familjebostadsbidragen, som skulle göra det möjligt även för barnfamiljer med låga inkomster att hyra en modern, rymlig bostad. För det tredje var det införandet av hyresregleringen, som skulle hindra privata hyresvärdar att ockra på bostadsbristen. För det fjärde var det kreditsystemets utformning, som tillsammans med samhällets hyreskontroll skulle dämpa de privata spekulanternas intressen av att äga bostadsfastigheter. I Arbetarrörelsens efterkrigsprogram ställdes också kravet att tomtmarken skulle kommunaliseras och hyreshusen gradvis överföras i samhällets ägo. Reträtter från en socialt inriktad bostadspolitik kan vi konstatera att man från regeringens sida är på full reträtt från dessa mål och att den kalla affärsprincipen tagit herraväldet, detta trots att spekulationsbyggandet har reducerats kraftigt, som de allmännyttiga och kooperativa förvaltningsformerna nu dominerar kraftigt i nyproduktionen av flerfamiljshus. Trots att man alltså har trängt tillbaka det renodlade spekulationsbyggandet har man inte lyckats hålla tillbaka kraven från näringslivsorganisationer, privatbyggmästare, fastighetsägare m. fl. som hävdar att de s. k. marknadsekonomiska krafterna skall styra bostadsförsörjningen. Man har steg för steg retirerat från de sociala målsättningar som låg bakom den uttalade bostadspolitiken . Man har lämnat lågräntepolitiken, man har försämrat samhällets hyreskontroll, man har alltför länge tillåtit markspekulation, man har avstått från att införa ett rationellare och billigare finansieringssystem, man har avstått från att göra ingripanden mot monopoliseringen inom den tunga byggnadsmaterialindustrin. är ett stort antal av flerfamiljshusen i privat ägo, vilket innebär att privata fastighetsägare, storbyggmästare och privatbanker gör stora vinster på att människorna måste ha någonstans att bo. saknas en obligatorisk bostadsförmedling för fördelning av alla bostadslägenheter, vilket innebär att någon rättvis fördelning av bostäder efter sociala skäl inte kan ske. Orättvisan mellan olika boendeformer i fråga om avdragsrätten till skuldräntor kvarstår och har ökat i takt med de allt större och dyrare egenägda småhusen. Detta har i sin tur bidragit till att snedvrida inriktningen av bostadsbyggandet. Den otillräckliga lagstiftningen när det gäller saneringsfastigheter har inneburit att många äldre fastigheter och bostadsmiljöer har förslummats och försämrats, framför allt gäller detta de privata fastigheterna. Utbyggnaden av många större tätorter har medfört nya svåra problem, vilka negativt drabbat stadsbebyggelsen som social och fysisk miljö. Vi har fått vad som kan kallas nyslum med dålig boendemiljö, dålig service, bullerstörningar m. m. Allt detta är resultatet av en medveten eftergiftspolitik från regeringens sida som styrks bl. a. av det uttalande dåvarande inrikesministern, nuvarande industriministern, gjorde vid riksdag i samband med diskussionen om bostadsförsörjningen och de ändrade villkoren för bostadsbyggandet. Han sade att de friare avtalsförhållanden på hyresmarknaden och de ändrade villkor för bostadsbyggandets finansiering, som väntas bli resultatet av pågående utredningsarbete, kan beräknas till att bostadskostnaderna, åtminstone inom vissa delar av bostadsbeståndet, stiger förhållandevis mera än levnadskostnaderna i allmänhet. Han sade vidare en dylik utveckling kan antas medföra dels att rörligheten ökar, dels att bostadsefterfrågan dämpas när det gäller såväl bostadsutrymme som utrustning. Dåvarande bostadsministern har fått helt rätt i sina antaganden om vilka följder regeringens förslag skulle få. En bostadspolitik som får sådana konsekvenser är intenting annat än en eftergift åt dem som hävdar att bostadskonsumenterna skall betala priset på bostäder på samma sätt som för bilar, TV och andra varor men har ingenting att göra med en socialt inriktad bostadspolitik. Denna politik har i första hand drabbat storstäderna/tätorterna, dvs. Målet att hyran skulle få uppta högst av lönen har inte kunnat uppfyllas. Minskat bostadsbyggande rekordhyror och tomma lägenheter skärs bostadsbyggandet ned trots att fortfarande 400 000 hushåll är trångbodda, över 250 000 lägenheter är helt omoderna och 10 000-tals barnfamiljer bor trångt och dåligt. 100 000tals bostadssökande står fortfarande i bostadskön, 1 000-tals byggnadsarbetare är arbetslösa och 30 000 lägenheter står tomma. Alla dessa siffror talar i klarspråk om att bostadsbristen sannerligen inte är bortbyggd. Orsaken till den skenbara balans som ibland tas som intäkt för detta påstående är att hyrorna är för höga folk har inte råd att hyra den bostad de önskar. Hyrorna i nyproduktionen har mer än fördubblats . fick de flesta hyresgästerna vidkännas nya stora hyreshöjningar, höjningar med och lägenhet. Utöver dessa höjningar kommer så höjningar som skett på grund av oljebolagens och rederiernas prishöjningar under den s. k. oljekrisen. Kraven på lägre hyror gäller i första hand i nyproduktionen. Hyrorna är av den storleken i nyproducerade lägenheter att dessa inte kan efterfrågas av vanliga löntagare. De som drabbats värst av de stora hyresstegringarna är i första hand barnfamiljerna. Vilka faktorer är det då som skapar det höga kostnadsläget med åtföljande rekordhyror i nyproduktionen? Det är en rad samverkande faktorer som bestämmer hyresnivåerna. För det första det höga ränteläget som starkt ökar kapitalkostnaderna, för det andra uppskruvade markpriser och markspekulationer, för det tredje för höga materialpriser och ett alltför rikhaltigt sortiment av byggnadsmaterial, för det fjärde alltför små och uppslittrade byggprojekt samt för stor variation på hustyper, för det femte för höga konsultkostnader, för det sjätte för hög takt i rivningen av gamla fastigheter med åtföljande sänkning av antalet lägenheter vid marknadsföringen, för det sjunde frånvaron av ett rationellt finansieringssystem och statlig totalfinansiering av bostadsbyggandet. När det gäller kapitalkostnaderna har byggföretagen begränsade möjligheter att påverka dem. Räntenivån bestäms av riksbanksfullmäktige, materialpriserna av materialfabikanterna, markpriserna av markförsäljarna osv. På driftsidan kan möjligen hälften av kostnaderna påverkas. Den ena delen bestäms av kommunala avgifter såsom vattenavgifter, elkraft, energiskatt och fastighetsskatt. Den andra delen avser reparationskostnaderna, vilkas storlek givetvis bestäms av i vilket skick fastigheterna hålls. Till dessa uppräknade kostnadsfördyrande faktorer kan man också lägga de överambitiösa stadsplaner som tagit sig uttryck i ett slags tävlingsraseri att vara på toppen med nymodigheter, att som man säger bygga för framtiden och experimentera med icke tillräckligt prövade material. Denna överambition har också lett till onödiga kost nadsökningar sorn i sista hand får bäras av bostadskonsumenterna. I den debatt som fördes om vad dessa fördyrande faktorer lett till skrev exempelvis dåvarande direktören i det kommunala företaget bostäder beträffande variationen av hustyper att denna är så stor att de byggande företagen inte kan få så lång serie som skall främja ett rationellt byggande. Förre chefen för tog upp problemet med det alltför rika sortimentet av byggnadsmaterial och sade följande: På byggmaterialområdet förekommer en nästan slösande rikedom med produkter utan vettig motivering. Ingen har bett att få denna rika provkarta, i varje fall inte den som betalar kostnaderna. Ingen har ännu klarlagt det merpris som köparen får betala genom att sortimentet är alltför rikligt. Redan vid en mycket måttfull begränsning av sortimentet kan priserna sänkas . Sannolikt kan nedskärningen av materialsortimentet drivas ännu längre utan några olägenheter för köparna. Mot bakgrunden av att kostnaderna för materialet till bostäder uppgår till av totalkostnaden kan var och en räkna ut vad som är att vinna i detta hänseende. Allmännyttiga och kooperativa företag prisledande? Regeringen har i olika sammanhang hävdat att de allmännyttiga och kooperativa företagen skall ges en ställning som prisledande faktor inom bostadsbyggandet mot bakgrund av att dessa företags hyror sätts efter självkostnadsprincipen. Men om dessa företag skall kunna spela denna roll måste det också vara en huvuduppgift för såväl staten som kommunerna att skapa erforderliga förutsättningar för dessa företag att åstadkomma en bostadsproduktion som gör det möjligt att uppfylla dessa förväntningar. Detta är långt ifrån förhållandet. De allmännyttiga och kooperativa företagen måste sålunda prioriteras beträffande tilldelning av byggbar mark och bostadskvot. Om ett sådant företag skall ha möjlighet att klara statsmakternas intentioner behöver man i en medelstor stad få bygga minst 600 lägenheter . Men det får inte vara 600 lägenheter utspridda över skilda delar, utan det måste vara en del av en större produktion där hela projektet uppgår till åtminstone 3 000 lägenheter. Endast på det sättet kan de allmännyttiga företagen bli den konkurrerande och prisdämpande faktor som statsmakterna har förutsatt. 2/3 av hyrorna kapitalkostnader En avgörande fråga när det gäller byggnadskostnaderna är att nedbringa kapitalkostnaderna, som är den tunga posten eftersom de svarar för av hyreskostnaderna. Det är därför lätt att inse vad man skulle vinna i form av lägre ränta. Då statsmakterna övergav lågräntepolitiken förklarades att man genom statliga räntebidrag skulle hålla bostadskost naderna utanför de höga räntornas förödande verkningar. Detta skedde bara till en del, med ständiga försämringar respektive hel avveckling av bidragen i det äldre fastighetsbeståndet. De tidigare generella bostadssubventionerna, räntebidragen, avvecklades . I stället infördes paritetslånesystemet som innebär att kapitalkostnaderna skall omfördelas, så att de blir lägst i böljan av bostädernas nyttjandetid i syfte att påverka hyresnivån. Kapitalkostnaderna och därmed hyrorna stiger sedan successivt i takt med byggnadskostnadsutvecklingen. När regeringen och riksdagsmajoriteten vid vårriksdagen 1967 avskaffade de generella bostadssubventionerna och beslöt övergå till uppskjuten marknadsränta kunde vpk:s riksdagsgrupp icke acceptera detta. Vi hävdade att vi kunde tänka oss att avskaffa de generella subventionerna bara i samband med en bestämd, angiven räntepolitik. Vi föreslog i stället inrättandet av en statlig bostadsbank för totalfinansiering i form av enhetslån för bostadsbyggandet med en fast ränta på . Då skulle förutsättningarna finnas att successivt slopa de generella subventionerna som man kompenserar vissa grupper i händelse av stegrad hyresnivå. En statlig bostadsbank som skulle kunna svara för totalfinansiering av bostadsbyggandet genom inrättandet av enhetslån är en angelägen sak. Genom statliga enhetslån skulle byggnadskreditiven med sina höga räntor bli obehövliga liksom systemet med olika lån i olika kreditinrättningar. Ryckigheten i kreditgivningen skulle kunna avskaffas. Åtgärden är desto mer motiverad som löntagarna och staten (AP-fonderna, Postbanken, ) redan svarar för bortåt 2/3 av kapitalmedlen till bostadsbyggandet. Det nuvarande systemet för bostadsbyggandets kreditförsörjning är en kvarleva från det renodlade spekulationsbyggandets tid där den färdiga produkten i de flesta fall överläts till hugade spekulanterfastighetsägare, som de förvärvade fastigheterna lyfte av de dyrare byggnadskreditiven och placerade dessa i nya långfristiga lån. Ansvaret för bostadsproduktionen låg helt i händerna på privata intressen, och uppsplittringen i små enskilda projekt hade sin motsvarighet i finansieringen, där många små banker och kreditinstitut svarade för det behövliga kapitalet. Dagens situation är annorlunda. De s. k. risker som dåtidens spekulationsbyggare ansåg sig ta med hänsyn till osäkerheten att få sälja huset när det var färdigbyggt finns icke . är samhället ansvarig för bostadsförsörjningen främst genom den statliga långivningen och genom att kommunerna har att svara för den kommunala planeringen, bl. a. genom sina rullande 5-årsplaner. Det förhållandet att samhället är ansvarigt för bostadsförsörjningen återspeglas dock icke beträffande kreditförsöijningen. Det nuvarande kreditsystemet dyrt för bostadskonsumenterna Kritiken mot det nuvarande kreditsystemet gäller såväl erhållandet av byggnadskreditiv som de senare avlyften, och omplaceringarna av lånen i form av botten- och sekundärlån måste ofta sökas var för sig i skilda kreditinstitut en ordning som saknar en rimlig motivering och också medför onödiga ränteutgifter för låntagarna, dvs. kostnader som i sista hand får betalas av hyresgästerna-bostadskonsumenterna. Frågan om statlig totalfinansiering av bostadsbyggandet är ingen ny fråga. då bostadsbyggandet låg på en bottennivå diskuterades frågan i regeringen i syfte att trygga en byggnation av den omfattning som statsmakterna ansåg möjlig. kommunisterna har under en följd av år väckt motioner med förslag om en statlig totalfinansiering av bostadsbyggandet, förslagsvis genom inrättandet av en statlig bostads- eller samhällsbyggnadsbank. Dessa motioner har dock avvisats av majoritet, även om man kan konstatera att man i ord sagt sig vara överens i de skrivningar som förekommit i utskottsbetänkandena. Vi har i våra motioner hävdat: Om staten ginge över till en utsträckt kreditgivning ända ned till botten i form av ett enda bostadslån med en räntesats och en amorteringsplan, skulle detta självfallet varken öka eller minska de kreditresurser som tas i anspråk för bostadsbyggandet. Fördelarna skulle emellertid från bostadsbyggandets synpunkt vara väsentliga. Det nuvarande byggnadskreditivsystemet kunde helt avskaffas och ersättas med förskott på redan beviljat lån. Den kontroll som utövas av de kommunala och statliga organen för bostadsbyggandet, bl. a. med hänsyn till de statliga lånen, borde självfallet vara till fyllest även om statslånet förvandlades till ett totallån. Allt krångel med avlyft och placering i olika kreditinstitutioner vore med en sådan ordning ur världen. Statsmakternas beslut om bostadsbyggandet kunde följas i praktiken. Som ovan nämnts har uttalanden till förmån för dessa tankegångar gjorts i utskottsbetänkanden . Än mer har dessa positiva uttalanden till stöd för totalfinansiering (enhetslån) kommit till uttryck i bostadspolitiska kommitténs betänkande och i propositionen 1967, som angav riktlinjerna för bostadspolitiken. I propositionen anfördes sålunda: Fördelarna (av statliga enhetslån) är inte endast som bostadspolitiska kommittén framhållit av administrativ natur utan framför allt att bostadsbyggandet kan bedrivas efter en fast och av de reella resurserna bestämd produktionsplan. Byggandet kan härvid ske i de långa och kontinuerliga serier som industriell produktion kräver. Det vanligast förekommande argumentet mot en statlig totalfinansiering är att man vill avvakta resultaten av de erfarenheter som kan utläsas ur uppgörelserna som träffats med marknadens kreditgivare till bostadsbyggandet. Till dessa invändningar kan sägas följande: Även om delegationen för bostadsfinansiering träffat överenskommelser med kreditinstituten om krediter till det statligt belånade bostadsbyggandet , ändrar detta ingenting i den grundläggande frågeställningen. Bostadsbyggandets kreditförsörjning avgörande för att nedbringa höghyrorna Frågan om hur bostadsbyggandets kreditförsörjning ordnas spelar en huvudroll när det gäller att maximalt utnyttja de resurser som ställs till förfogande för att klara bostadsförsörjningen. Vi har sett många exempel på hur ryckigheten och osäkerheten när det gällt kreditförsörjningen, beroende på bl. a. uppsplittringen av kreditformerna, orsakat arbetslöshet, svårighet att förverkliga bostadsbyggnadsprogrammet samt kostnadshöjande komplikationer för arbetet. Regeringen oroas emellertid inte av detta utan litar helt på de överenskommelser delegationen för bostadsfinansiering från det ena året till det andra lyckas träffa med de privata kreditinstituten. Vi hävdar att ett kontinuerligt, planmässigt och utan onödiga kostnader bedrivet bostadsbyggande inte kan bedrivas med nuvarande kreditsystem. Detta har också bestyrkts av att det hänt att de politiska besluten om bostadsbyggandets omfattning och lokalisering rubbats av maktbud i kreditfrågorna från affärsbankerna. Särskilt för de stora städernas bostadsförsörjning är detta ömtåliga frågor. Eftersom bostadsbyggnadsprojekten i dessa fall är stora och omslutande rör det sig om flermiljonskrediter. Det är helt orimligt att låta affärsbankerna utnyttja sin maktställning till att inverka på frågan i vilken utsträckning och angelägna projekt skall få starta eller kunna fortsättas. När regeringen tvingades tillsätta en utredning för att granska det nuvarande paritetslånesystemet sades i utredningsdirektiven att man bör pröva även alternativ till detta system. Man erinrade om de positiva uttalanden som gjorts från tidigare statsutskott och nuvarande civilutskottet till förmån för statlig totalfinansiering av bostadsbyggandet uttalanden som gått ut på att fördelarna är så påtagliga att de bör avstås endast av mycket tungt vägande skäl. har dess tungt vägande skäl inneburit att man tagit hänsyn till uppgörelser med kreditgivarna, dvs. privatbanker och kreditinstitut. i rad har uttalat sig för en samlad finansiering av bostadsbyggandet och dess följ dinvesteringar, och dåvarande departementschefen uttalade : För egen del kan jag ansluta mig till bostadspolitiska kommitténs bedömning att en statlig totalfinansiering är rent tekniskt en enkel väg att uppnå en rationell kredittillförsel till bostadsbyggandet. En sådan finansieringsordning skulle bl. a. medföra fördelar för låntagarna och förenklingar i låneadministra tionen Trots detta har knappast någonting blivit gjort för vad man i ord anser vara till fördel på detta område. För vår del delar vi inte tilltron till möjligheterna att via överenskommelser med privatbankerna uppnå en tillfredsställande lösning på problemen om bostadsbyggandets finansiering. Vi är i stället för en övergång till statlig totalfinansiering av bostadsbyggandet och dess följdinvesteringar, genom en statlig bostads- eller samhällsbyggnadsbank som tillhandahåller kapital till låg och fast ränta. Ett genomförande av detta förslag skulle på ett avgörande sätt bidra till att nedbringa byggnadskostnaderna och kapitalkostnaderna och därigenom åstadkomma lägre hyror i framför allt nyproduktionen. En av förutsättningarna för att kommunerna skall kunna genomföra en bostadspolitik med klar social inriktning är att de på ett effektivt sätt kan påverka markdisponeringen. Särskilt viktigt är detta i kommuner som genom den snabba urbaniseringen expanderar mycket snabbt. Expansionskommunernas bostadsplanering blir alltmer långsiktig. Upprättandet av dispositionsplaner, generalplaner och regionplaner för allt större områden ger klara anvisningar om vilken mark som avsätts för bostadsbyggande. Kommunernas brist på resurser för långsiktiga markförvärv betyder fritt fram för de stora privata byggkoncernerna med bankerna bakom ryggen att förvärva stora markområden, vilket ger dem möjlighet att påverka miljöutformning och sociala funktioner. mark, byggande, bostadsmaterialproduktion och finansiering sluts i privat regi. Kommunernas svårigheter att hävda sig mot enskilda, stora markintressenter är inte mindre i saneringsområdena inom stadskärnorna. Arbetarrörelsens efterkrigsprogram skisserade en målsättning, som syftade till att tomtmarken skulle kommunaliseras och läggas under tomträtt. efter det att denna riktiga målsättning uppställdes konstaterar vi att man inte kommit särskilt långt när det gäller förverkligandet. De starka koncentrationstendenserna inom byggnadssektorn med sammanflätningen av stora privatbyggmästare, byggnadsmaterialproducenter och affärsbanker till konsortier som lägger under sig mark har i stället fjärmat många kommuner från denna målsättning. De blygsamma åtgärder som genomförts i form av förköpsrätt samt möjligheterna till markförvärvs- och tomträttslån löser inte problemet. De ökade möjligheterna till expropriering som genomförts innebär förbättringar men är otillräckliga. Den kommunala förköpsrätten blir i många fall illusorisk, då kommunerna får träda in som köpare på det orimliga villkoret att acceptera det pris som överenskommits mellan köpare och säljare. ningen är klart otillräcklig, då den endast drar in en del av den markvärdestegring som är ett resultat av samhälleliga insatser. I tidigare motioner har vpk-gruppen föreslagit en rad åtgärder för att öka kommunernas möjligheter att lägga upp en långsiktig markreserv och tränga tillbaka den privata markspekulationen. a. har framförts idén om att komplettera förköpslagen med bestämmelser som ger samhället rätt att pröva det överenskomna markpriset vid övertagna köp. Krav har framförts om skärpning av markvinstbeskattningen, så att den värdeökning marken genomgått genom samhälleliga åtgärder till fullo beskattas. Vederbörande lagutskott anförde att man måste invänta erfarenheter av förköpslagens verkningar och tog inte ens till prövning upp den av vpk-gruppen framförda idén om inrättande av en markvärdesnämnd i varje län med rätt att nedsätta markpriset till skälig nivå. Vid upprepade tillfällen har vpk-gruppen framfört förslag om att det kommunala planmonopolet utvidgas, så att samhälleligt ägande av marken görs till förutsättning för att stadsplaneläggning skulle kunna ske. En sådan lagbestämmelse skulle på ett avgörande sätt beskära möjligheterna till markspekulation. För bebyggelse nödvändig mark skulle ändå förr eller senare överföras till det allmänna. Möjligheterna till oförtjänta vinster skulle bli mindre. En sådan lagbestämmelse skulle vara ett medel för att hindra de stora byggkonsortiernas markköp. I en särskild motion återkommer vi om utredning och förslag om att statliga lån endast skulle kunna ges till bostadsbebyggelse på samhällsägd mark. Detta förslag har tidigare avfärdats med motiveringen att konkurrensen mellan olika företagsformer bör bibehållas. Denna s. k. konkurrens är mycket illusorisk, då privatbyggmästarna när det gäller själva byggandet behärskar av produktionen. Det är alldeles uppenbart att de starka privata koncentrationstendenserna inom byggnadssektorn måste mötas med långt effektivare åtgärder än beslutade när det gäller att öka kommunernas markinnehav och möjligheter att styra utvecklingen mot en mera socialt inriktad bostadspolitik. Sammanfattningsvis kan våra förslag när det gäller markpolitiken innefattas i följande: dels att endast samhällsägd mark får stadsplaneläggas; dels att statliga lån endast skall kunna beviljas till sådana hus som byggs på samhällsägd mark; dels att ändring bör göras av förköpslagen, så att samhället ges rätt till prövning av det överenskomna markpriset vid övertagna köp; dels att en skärpning måste ske av markvinstbeskattningen.