bet · FX01LU35 · 1974-12-31 00:00:00 — Påsenare år har emellertid en radikal ändring skett genom all jordägarna numerainte vill medge samma fria överlåtelser som lidigare. Arrendalorernas skyddtill näring inskränks väsentligt genom denna förändring. Frågan är enligtföreningen så viktig att den inte bör slällas med motivering bör avvakia den nya lagstiftningens verkan. Föreningenpåpekar ocksä alt det i princip inte är någon skillnad mellan övertålelserätioch besittningsskydd. pläderar för är blott att jordägaren ickevid övertålelse skall ha annan rätt än vid avtalsförnyelse med sillandearrendalor. Denne bör således ha övertäielseräll så länge ej jordägaren hargrund all bryia besillningsskyddel. En sådan lagändring skulle lösa den oerhörtsvära frågan om skydd för arrendatorns investeringar. Föreningen anser all etlökat skydd för arrendalorernas investeringar eller en ökad övertäielseräitockså kommer att i hög grad vara i näringens intresse. Ärrendatorerna fårstimulans till investeringar, eftersom de får möjlighet all av sin efterträdarela ul skälig ersälining för dessa. Jordägaren kommer alltid att fia det skyddetatt efterträdaren måsle vara skäligen godtagbar, Sveahovrätt anför alt den övertåtelseräit som föreligger vid långtidsarrenden,därest annat ej har avtalals, har ansetls motiverad av hänsyn till denlånga upplålelseliden och därmed förenade svårigheter att vid avtalels ingåendeöverblicka alla de omständigheter som kan föranleda att arrendaiorn tvingasföre upplälelselidens utgång lämna arrendet. Billighetsskäl har i detta fallansetls kräva all arrendaiorn får tillgodogöra sig del ekonomiska värde somarrenderätten representerar, dvs, dess övertätelsevärde, Detla värde som oftahar uppkommii genom arrendatorns egna insaiser av arbete och kapital kan, omarrendaiorn sitter kvar, tillgodogöras av honom själv i form av ökadproduktion. Den uppmjukning av lioårsregeln som föreslagits i motionen skulleenligt hovrälten i praktiken beträffande flertalet gärdsarrenden - för vilkagäller en minimiarrendetid och rätt till förlängning avarrendeavlalel för i regel - medföra en allmän substilutionsrätt förarrendaiorn så snart hans arrendeavtal blivit föriängt en gäng. Detta anserhovrälten strida direkt mot den grundprincip på vilken lagrummei vilar.Hovrätten erinrar om all, när lioårsregeln infördes, diskuteradesmöjligheten att sätta liden till fem är i överensstämmelse med vad somstadgades i den norriändska arrendelagen, men att detla inle ansågstillrådligt. Med de i jordabalken införda reglerna om minimitid ochför-längningsrätl för gärdsarrenden föreligger numera enligt hovrätten änmindre skäl än för alt gå . Hovrätten anser ocksä attbestämmelsens icke ivingande natur skulle, om den föreslagna ändringengenomfördes, troligen medföra att beslämmelsen i större utsträckning än som nukan antas vara fallet skulle komma all sällas ur spel genom föreskrifter iarrendeavtalet. Hovrätten avstyrker därför den föreslagna lagändringen. Lantbruksstyrelsenmedger att del finns mänga situationer där den lösning som motionärerna vill fltill stånd ler sig naturiig. Styrelsen anser emellertid alt del torde höra lillovanligheten att en jordägare vägrar samtycke till en övertålelse tillexempelvis en son som har utbildning och ordnad ekonomi. Om gården även ifortsättningen skall vara utarrenderad lorde den stabilitet i förhållandena sompå detta sätt åsladkommes ligga lika mycket i jordägarens som i arrendatornsintresse. Motionärerna vill dock inte begränsa utvidgningen lillsläklsiiuationer. Erfarenheten visar enligt slyrelsen alt där substilutionsrätt(eventuellt villkortig sådan) föreligger, utnyttjas rätten inle sällan på såsäll au arrendaiorn, särskill om han har ell för honom fördelaktigt kontrakt,mol vedertag (från lilllrädaren till avirädaren) övertåter artende-rälten lillden som belalar bäst. Vedertag i sådana situationer är normalt avsedda atttäcka värdet av övertåtna lösören och av avträdande artendatorn bekosladeförbällringar, men därulöver förekommer att vederiag lämnas för självaarrenderätten. Man så att säga "säljer optionsrätten". Sådana transaktionerär inte olagliga, men de är enligt slyrelsen inte till gagn för näringen ochbör därför inle uppmuntras, vilkel skulle bli fallet vid ett bifall tillmolionen. Mankan enligt styrelsen naturiigtvis tänka sig alt man bifaller motionen menbegränsar utvidgningen till fall där den nye artendaiorn är nära släkt Styrelsen påpekar all bortsett frän den av motionärerna omnämndasänkningen av kvalifikationstiden har utvecklingen sedan 1734 års lag i stortsett gätt i riktning mot en begränsning av substitu-tionsrätten vidjordbruksarrende. En motsatt utveckling föreligger däremot vid sådanaupplålelsetyper som tomträtt, bostadsarrende och anläggningsarrende. Betänkerman bakgrunden och förutsättningarna för dessa avlal är utvecklingen i bäggefallen naturtig. Det är en allvartig sak att upplåta sin jord pä artende.Arrendaiorn skall ju inte bara belala arrende. Han har också under upplåtelsetideni stort sett ensam ansvaret för en del av jordägarens förmögenhet. Upplåtarenöverväger därför noga om arrendaiorn med hänsyn till ulbildning, tidigareverksamhet, ekonomi och annal lämpar sig för uppgiften. Det ligger lika mycketi jordägarens som i näringens inlresse att ett ledigt artende går till den somär bäst skickad för uppgiften. Om artendatorerna i ökad utsträckning underarrendetiden själva skulle fl utse efterträdare, skulle jordägarensprövningsrätt enligt styrelsens uppfattning framstå som mer eller mindreöverflödig, vilket med all säkerhel i sin tur skulle minska jordägarnasvillighet alt upplåta jord på arrende. Härtillkommer enligt styrelsen att bestämmelserna i jordabalken om den villkoriigasubstitutionsrätten vid långlidsarrenden inte är tvingande. Om motionärernasförslag genomförs, men bestämmelsen i ämnet inle görs tvingande, är del, menarstyrelsen, sannolikt all arrendatorns räll lill subslilulion i slörreutsträckning än vad som är fallet kommer all skrivas bort i konirakten päsamma sätt som redan nu vanligen sker med arrendatorns rätt till ersättning förfristående förbättringar enligt 9:21 jordabalken. Reformen blir i så fall enreform endasl på papperet. Gör man däremot den av motionärerna tänktabestämmelsen tvingande - vilket synes bäst överensstämma med motionens syfte -är risken mycket slor alt man effektivt begränsar jordägarnas intresse attutartendera jord. Sammanfattningsvis finner lanibruksslyrelsen därför altbifall till motionen pä tång sikt inle kommer att bli till fördel för vare sigarrendalorer, jordägare eller näringen som helhet. Slyrelsen avstyrker därförbifall till molionen. har framhållit att den föreslagna lagändringen inteskulle fl någon praktisk betydelse, eftersom bestämmelsen inte är tvingande.Förbundel utgår nämligen från att jordägare genomgående i kontrakten uppställervillkor om medgivande för rätten all övertåta arrende. Något skäl att utsiräckaregeln på sätt motionärerna föreslagil finns därför inle. Förbundetunderslryker slutligen att, om den av motionärerna föreslagna bestämmelseninförs, den inte flr göras gällande pä löpande avlal. Lantbruksnämndeni pekar på alt motionärerna särskilt har poängterat att enartendator - med femärigt kontrakt - inte har laglig rätt att t. ex. säua sinson i slällel, även om han innehaft arrendel hela sitt aktiva liv. mening torde det dock tillhöra undantagen - under förutsättning att gården ävenfortsättningsvis skall utarrenderas - att jordägaren vägrar samtycke till en övertålelseav arrenderätten lill arrendatornsson, om denne har erfordertig ulbildning och ordnad ekonomi. Motionen syftardock icke till en utvidgning av aktuell räll enbart när den nye arrendaiorn ärnära släkt till den avgående. Erfarenheter från länet ger enligt nämnden vidhanden att avgående artendatorer med tioåriga och lägre löpande arrendeavtal -vid övertålelse av arrenderälien till annan person än nära anförvant - ickesällan utnyttjar möjligheten att begära och fl ersättning för självaartcnderätten. Även om denna form av transaktioner icke är olaglig torde denknappast kunna anses vara till gagn för jordbruksnäringen och värd attstimulera, vilket skulle bli fallet vid ett bifall till motionen. Av förenämndaskäl och då en begränsning i jordägarens möjlighet att påverka valet avartendator även skulle komma att verka hämmande beträffande upplåtelser avegendomar som gårdsarrenden avstyrker lantbruksnämnden bifall till motionen. Genom nyttjanderättslag lades grunden tillden moderna arrenderätten. Redan i sin ursprungliga utformning innehöll lagenåtskilliga tvingande bestämmelser, som tillvaratog den svagare partens(artendatorns) intressen. Vid de ändringar i lagen, som företogs under deföljande decennierna, ökades arrendatorns rättsskydd. Utskottet vill särskiltpeka på tillkomsten av de s. k. sociala artendereglerna. Dessa reglergav arrendaiorn viss möjlighel att mot jordägarens vilja sitta kvar pä arrendeställetefter den avtalade arrendetidens utgång, s. k. optionsrätt. Är 1968 skedde enviss omarbetning av artendereglerna, varvid infördes särskilda bestämmelser ombostadsarrende och anläggningsartende. I samband med tillskapandet aven ny jordabalk (JB) gjordes betydande ändringar såvitt avser reglerna omjordbruksarrende. De sociala arrendereglerna avskaffades och ersattes avbestämmelser om direkt besittningsskydd vid dels jordbruksarrenden, somomfattar bostad för arrendaiorn (s. k. gårdsarrenden), dels övrigajordbruksartenden (s. k. sidoarrenden) under förutsättning att arrendetidenöverstiger etl år. Bestämmelserna om besittningsskyddet har utformats eftermönster från hyreslagstiflningen. Detbör observeras att de nya artendereglerna i 9 kap. JB, som trädde i kraft den 1januari 1972, i princip inte är tillämpliga på arrendeavtal som slutits föreikraftträdandet. Vissa undantag har dock gjorts bl. a. i fråga ombesittningsskydd för äldre jorbruksartenden (41 § lagen om införande av nyajordabalken, JP). Utskottetbehandlar nedan fem motionsyrkanden, som samtliga syftar till vissa ändringar ibestämmelserna om jordbruksartende. De sociala arrendereglema omfattade inte kommunemasjordbruksarrendalorer. De senare fick besittningsskydd först genom 1946 årskommunala arrendelag. Den betydelsefullaste skillnaden mellan de socialaarrendereglerna och 1946 ärs lag läg i minimitiden för arrendeupplåtelse.Nyiljanderätlslagen föreskrev i sådant hänseende medan 1946 ärs laghade en minimitid av . Isamband med antagandet av jordabalken upphävdes kommunala artendelag.Jordabalken bygger på principen att kommunala arrendeupplåtelser skall följasamma regler som övriga jordbruksartenden. I förarbetena till jordabalkenunderströks aU undantag från denna huvudprincip bara fick göras när en vissbestämmelse kunde antas vara hindrande för kommunerna i deras verksamhet. Ettsådant avsteg från huvudprincipen har gjorts genom att den lagstadgade minimitiden vid kommunala arrendeupplåtelser, , överflyttatstill jordabalken (9 kap. 2 §) och gäller vid kommunala gårdsarrenden. Förvanliga gårdsartenden är minimitiden . Som skäl för den kortarearrendetiden vid kommunala upplåtelser åberopades att det kunde vara svårt fören kommun att i förväg överblicka en så lång arrendetid som och avgöraom marken kunde behöva tas i anspråk . Det var därför tänkbartatt kommunen i en sädan situationen av försiktighet skulle underiåta attupplåta marken som gårdsartende. Föratt undvika ett minskat utbud bestämdesminimitiden vid upplåtelse av kommunalt gärdsarrende till . Härigenomuppnåddes den fördelen att kommunen kunde fl till stånd en prövning avbesittningsskyddsfrågan med relativt korta mellanrum. Som framgår av detföregående (s. 4-5) underströk emellertid såväl departementschefen som tredjelagutskottet vikten av att upplåtelsetiden inte sätts kortare än som föranledsav omständigheterna i det enskilda fallet, Imotionen 1974:976, yrkande 1, hemställs att hos Kungl. Maj:t begärsädan lagändring all det generella undantagel för kommuner belräffandeminimitid vid gärdsarrende upphävs. Till stöd för yrkandet anför motionärernaatt kommunerna i stor utsträckning underiålit att följa den avdepartementschefen och givna anmaningen och i stället bestämtarrendetiden till oavsett om exploatering är aktuell eller inte. Motionärernaunderstryker alt det för arrendaiorn är etl väsentligt avbräck alt inle medsäkerhet kunna planera sitt jordbruk än ett är. Motionärernaanser det därför befogat med en undersökning av i vilken utsträckningkommunerna opåkallat begagnar möjligheten till eltårsavtal vid gårdsarrenden.Om en sådan utredning skulle ge vid handen alt kommunerna använderundantagsregeln i strid med JB:s huvudsyfte bör lagregeln enligt motionärernasmening ändras. Vidremissbehandlingen av motionen har flertalet remissinstanser tillstyrkt attkommunernas avtalspraxis på detta område blir föremål för undersökning. Äv remissvaren framgår att mänga kommuner undersenare år förvärvat betydande arealer värdefull jordbruksmark. Utskottet villframhålla att det från flera synpunkter är angeläget att denna mark brukas iavvaktan pä en eventuell exploatering. Detta torde lämpligen kunna ske genomatt kommunerna upplåter marken till artende. För arrendaiorerna är det därvidangeläget att arrendetiden inte sätts kortare än den vid gårdsarrende normaltgällande minimitiden . Om en artendator ges möjlighet att planerajordbruksdriften endast för ett är i sänder kan det enligt utskottets meninguppstå betydande svårigheter för honom. Det förtjänar också att beaktas att ettjordbruk behöver betydande investeringar. a. lantbruks-styrelsenpåpekar har en arrendalor emellertid normalt inte möjlighet alt fl statligtstöd - i form av länegaranti eller bidrag - till jordbrukets rationaliseringom han inte är tillförsäkrad en arrendetid av minst fem är. Lika svårt tordedet vara för arrendaiorn att vid korta arrendelider erhålla banklån eller andrakrediter till jordbruksdriften. Motarrendatorns således berättigade intresse av att kunna planera sinjordbruksdrift måste emellertid vägas kommunensintresse av att kunna ta sin mark i anspråk med relativt kort varsel. Det ärenligt utskottets uppfaUning otvivelaktigt så att en föreskrift om minstaartendetid av understundom skulle medföra ett betydande hinder ikommunens verksamhet. Så torde vara fallet exempelvis beträffande jordbruksmarksom enligt stads- eller byggnadsplan skall användas för bebyggelse. Utskottetfinner det därför i och för sig riktigt att kommunerna givits en särställningnär det gäller lagstadgad minimitid vid gårdsartende. Fråganär då om det kan anses motiverat att kommunerna skall - säsom enda markägare -vara generellt befriade frän kravet pä i princip femårig arrendetid. åberopar i sitt remissvar (se s. 8) som skäl för ett behällandeav det generella undantagel beträffande arrendetiden, att utarrendering avjordbruksmark är av enbart sekundärt intresse för kommunerna och att den imotionen föreslagna begränsningen med all sannolikhet skulle resultera i allkommunerna undviker all upplåta jord till arrende. framhållerockså att exploateringstakten och ulbyggnadsplanerna i en kommun kan bliföremål för genomgripande och snabba förändringar, vilka ibland kan varaföranledda av faktorer som i förväg varit svåra att förutse. Medanledning av vad vill utskottet framhållaföljande. har frän kommunmedlemmarnas sida visats ett alltstörre intresse för hur den egna kommunen förvaltar och sköter sittmarkinnehav. Del kan därför enligt ulskoltets uppfattning knappast befaras attkommunerna vid en eventuell lagändring skulle låta värdefull jordbruksmark bliliggande obrukad, om den inte inom klart förutsebar tid behöver tas i anspråkför exploatering. Utskottet vill i detta sammanhang även peka på den ändring isynen på jordbruket som förefaller vara pä väg. I den allmänna debatten sättssålunda alltmer i fråga riktigheten avatt använda värdefull jordbruksmark för bebyggelse. Även om självfallet jordbruksmarkockså i fortsättningen måste i viss utsträckning tas i anspråk för bebyggelsetorde utvecklingen enligt utskottets uppfallning sannolikt leda till attutartendering av mark inte blir enbart ett sekundärt inlresse för kommunernautan i vissa fall även kan fl ett primärt intresse. I ,den mån kommunen kanförutse att marken kommer att användas lill jordbruk liggerdet givetvis i kommunens intresse att jorden brukas på ett effektivt sätt,något som torde kunna uppnås endast om jorden upplåts . Även frånkommunalekonomisk synpunkl torde det vara av intresse med längre artendetider,eftersom arrendeavgiftens storlek är beroende av arrendetidens längd. Utskottetvill vidare framhålla att det som regel tar en betydande tid från det att frägaväckts om att använda visst markområde för bebyggelseändamål till dess markenefter erforderliga planåigärder kan behöva tas i anspråk för det avseddaändamålet. I regel torde därför kommunen när det gäller icke detaljplanelagdmark kunna upplåta marken för i vart fall än . Mot bakgrund avbl. a. bygglagutredningens avgivna principbetänkande (SOU 1974:21)Markanvändning och bebyggande kan enligt utskottets mening även förväntas attden översiktliga planeringen i kommunerna kommer alt intensifieras.Bygglagutredningen har med sitt förslag åsyftat att fl till stånd enkontinueriigl bedriven översiktlig planläggning med ett tioårsperspektiv. Meden sådan översiktlig planering flr kommunen goda möjligheter att på längre siktbedöma, när mark måste tas i anspråk för exploatering. nu anfört visar att det i många fall torde för kommunen varaobehövligt och ibland till och med mindre lämpligt att uppläta mark för så korttid som . Utskottet vill med anledning härav erinra omdepartementschefens och ovannämnda uttalanden om vikten av attupplålelseliden inte sätts kortare än som föranleds av omständigheterna i detenskilda fallet. Motionärernas påstående att dessa uttalanden inte har följts ikommunernas praxis har vunnit ell vissl stöd i remissvaren. Föreningen har sålunda som exempel åberopat ett fall där en kommunefter förvärv av fastighet inte velat medge den sittande arrendaiornföriängning på mer än ett är i sänder fastän man, sedan artendaiorn nekatsstatligt stöd till driften, funnit sig kunna till lantbruksnämnden utlova attarrendaiorn kunde påräkna åtminstone fem ettårsarrenden. Föreningen har ocksåpekat på fall där kommun vägrat arrendeavtal än eU år oaktatmarken i detaljplan undaniagits från bebyggelse. Andra remissinstanser harframhållit alt del förekommer alt kommuner så gott som generellt upplåter markpå endasl ett är. I likhet med flertalet remissinstanser anser utskottet det därförbefogal alt kommunernas avtalspraxis nu blir föremål för undersökning. Utskottetvill i detta sammanhang även hänvisa lill att Kpngl. Maj:t i direktiven tillden tillsatta utredningen för översyn av jordför- värvslag.stiflningen(se s. 24 ovan) uppdragit åt utredningen att undersöka hur av vidlagens anlagande förutsall samrådsförfarande fungerat och om del finnsanledning att göra detta förfarande obligatoriskt. Utskottet finner detangeläget att på motsvarande sätt undersöks i vilken utsträckning kommunernaverkligen låtit artendetiden - såsom förutsatt - bli beroende avomständigheterna i det enskilda fallet och om det finns anledning att ändragällande undantagsbestämmelse. sålunda i anledning av motionen 1974:976, i denna del, anfört omundersökning av kommunernas avtalspraxis bör ges Kungl. Maj:t till känna. Säsom framgår av det föregående (s. 9) uttaladejustitieministern i propositionen med förslag till ny jordabalk att ettarrendeavtal kan omfatta arrendatorns bostad endasl när upplåtelsen sker tillfysisk person. Det sagda innebär all upplåtelse till dödsbo inte följerreglerna för gårdsarrende utan reglerna för sidoartende. I motsats tillgårdsarrende gäller för sidoartende inget krav pä minimitid för upplåtelsen.Såsom utskottet ovan pekat på gäller vid sidoarrende bestämmelserna ombesittningsskydd för artendator endasl om arrendetiden överstiger ett är. Imotionen 1974:976 hävdas att den försämring i dödsbos besittningsskydd iförhällande lill liden före jordabalken, som blivit en följd av det ovanangivna uttalandel i propositionen, inte är motiverad. Motionärerna anser attförhållandena inom ett dödsbo i regel är sådana att dödsboet behöver sammabesittningsskydd som fysisk person. Motionärerna yrkar därför (yrkande 2) attriksdagen hos Kungl. Maj:t hemställer om sådan lagändring att dödsboartendenskall kunna betraktas som gärdsarrenden. Utskottetvill lill en början peka på att man, när det gäller frågan om dödsbosbesittningsskydd, har att skilja mellan två olika situationer, nämligen delsatt dödsbo tillträder ell nytt arrende, dels alt dödsbo under löpandearrendeperiod uppkommer till följd av att artendatorn avlider. Idet förstnämnda fallet blir besittningsskyddet en ren förhandlingsfråga mellanjordägaren och dödsboet. Försl om jordägaren medger längre arrendelid än ettår flr dödsboet lagstadgad rätt till förtängning av arten-deavialel. Någonanledning att i förevarande fall stärka dödsboets besittningsskydd finnerutskottet inte föreligga. Tvärtom skulle detta innebära etl incitament tillbevarande av dödsbo, någol som inte är till fördel sett från det allmännassynpunkt. Såsom också lantbruksstyrelsen påpekat bör arrendalor, som är dödsbo,i förevarande siluation inte behandlas annortunda än annan artendator, som ärjuridisk person, exempelvis aktiebolag. Utskottet avstyrker följaktligenbifall till motionen i denna del. Vad därefter angår det fallet alt gärdsarrendatoravlider under löpande arrendeperiod, övergår enligt allmänna rättsgrundsatserhans rättigheter och skyldigheter enligt avtalet på dödsboet. Därav följerockså att den rätt till föriängning av avtalet som arrendaiorn hade i livstidenflyttas över på dödsboet. Detta innebär att, om arrendaiorn avlider sedantiden för uppsägning utgått, dvs. mindre än före arrendetidens utgång,förtängs avtalet automatiskt . Avlider artendatorn däremot, innantiden för uppsägning har utgått, kan jordägaren säga upp avtalet förvillkorsändring. Om jordägaren därvid under åberopande av att dödsbo inte kaninneha gårdsarrende kräver att den nya artendetiden skall sättas till ett årtorde dödsboet i varje fall i normalfallet inle ha någon rätt till längreavtalstid än . Utskottet vill dock peka pä all arrendenämnderna förKristianstads län och i sitt remissvar tolkar gällande rätts ståndpunktså att dödsboet i förevarande fall skall ha rätl till en ny femårsperiod ochalt jordägaren försl därefter kan påfordra alt avtal tecknas endast för ett år.Även om innehållet i gällande rätt på detta område följaktligen inte kan anseshelt klart är det likväl uppenbart att dödsbo även här har ett sämrebesittningsskydd än fysisk person. Närdet gäller dödsbo, som tillkommer , finns det ofta skäl allinle avveckla dödsboförhållandet alltför snabbt. Utskottet vill sålunda pekapå del inte ovanliga fallet att dödsboet beslår av efterievande make/maka ochomyndiga bam. I dessa fall torde behovet av besittningsskydd vara lika stortsom när del gäller fysisk person. Några sakliga skäl att här göra åtskillnadmellan när arrendet innehas av fysisk person och när del innehas av dödsbosynes enligt utskottets mening inte föreligga. I likhet med flertaletremissinslanser anser ulskollet därför att frågan om stärkande av dödsbosbesittningsskydd i förevarande fall bör bli föremål för utredning. i anledning av motionen 1974:976, i denna del, sålunda anfört bör gesKungl. Maj:l till känna. Såväl jordägare som arrendalor kan begära ändringav gällande avtalsvillkor. Sådan begäran skall ske i form av uppsägning,vilken vid gårdsarrende skall ske senast och i övrigt förearrendetidens utgång. Någon skyldighet att i uppsägningshandlingen precisera deönskade villkoren föreligger inle. Uppsägningen gäller i principnylijanderällens upphörande, Enligi 9 kap, 8 § första stycket JB kan dock rätltill förtängning föreligga även när arrendaiorn sagt upp avtalet underförutsättning att han i uppsägningen begärt föriängning av avtalet på ändradevillkor. Lagen fömtsätler allparterna sedan uppsägning har sketl lar upp för-