bet · FX01JuU24 · 1974-12-31 00:00:00 — Justitieutskottetsbetänkande nr 1974 JuU1974:24 Justitieutskottetsbetänkande i anledning av motion angående förtal av avliden. I motionen 1974:971 av () yrkas attriksdagen måtte hos Kungl. Maj:t hemställa om komplettering av bestämmelserna i5 kap. 4 och 5 §§ i enlighet med i motionen angivet syfte. Motionärenframhåller att den ökande insikten om individens värde och integritet för storagrupper i vårt land omfattar inte blott de levande utan också de döda.Motionären vill inte begränsa den seriösa forskningens rätt att granskabortgångnas liv, karaktär och insatser eller den konstnäriiga friheten attdikta och skapa personligheter men anser att det finns en tendens tillövertramp och missbruk härav och att frågan om skydd för en döds minne vidnågra uppmärksammade tillfällen aktualiserats. Enligt motionärens uppfattninghar kretsen av de personer, som äger rätt att väcka åtal till försvar för enavlidens minne, visat sig vara alltför begränsad. Även om den dödes allranärmaste är i livet kan avlägsnare släktingar enligt motionärenvara ytterst upprörda över kränkningen av den döde. Motionärern anser att ocksåde som saknar närmare anhöriga bör vara skyddade mot förtal efter döden samtatt en person som ställt sitt liv till tjänst i någon organisation skall harätt alt få skydd genom organisationens försorg. Enligt motionärens mening bördock eventuellt rätten att väcka åtal tidsbegränsas. I 5 kap, 1 § stadgas straff förförtal. Den brottsliga gärningen består i att utpeka någon som brottslig ellerklandervärd i sitt levnadssätt eller i att eljest lämna uppgift som är ägnadatt utsätta denne för andras missaktning. Påföljden är böter. Vargärningsmannen skyldig aU uttala sig eller var det eljest med hänsyn tillomständigheterna försvarligt att lämna uppgift i saken och visar han att uppgiftenvar sann eller all han hade skälig grund för den skall han ej dömas lillansvar. Är brottet att anse som grovt skall han enligt 2 § dömas till bötereller fängelse i högsi för grovt förtal. Vid bedömande av om brottet ärgrovt skall särskilt beaktas om uppgiften genom sitt innehåll eller denomfattning i vilken den blivit spridd eller eljest varit ägnad att medföraallvariig skada. I 4 § stadgas att förtal av avliden skall medföra ansvarenligt 1 eller 2 § om gärningen ärsårande för de efterievande eller den eljest - med beaktande av den tid somförflutit sedan den avlidne var i livet samt omständigheterna i övrigt - kananses kränka den frid som bör tillkomma den avlidne. Slutligen upptas i 5 § ensärskild åtalsregel vid förtal av avliden. Åtal får väckas endast av denavlidnes efterlevande make, bröstarvinge, fader, moder eller syskon samt omåtal av särskilda skäl finnes påkallat från allmän synpunkt, av allmänåklagare. Förfullständighetens skull bör här också anmärkas att förtal av avliden som sketti tryckt skrift enligt 7 kap. 1 och 4 §§ tryckfrihetsförordningen utgörtryckfrihetsbrott. Rätten att väcka allmänt åtal för sådant brott är förbehållenjustitiekanslern (9 kap. 2 §). För väckande av sådant åtal gäller särskildlidsfrist (9 kap. 3 §), I fråga om målsägandes rätt att ange eller väckaenskilt åtal gäller vad i lag är stadgat (9 kap. 4 §). Straffbestämmelsen om förtal mot avliden tillkomförst genom införandet av . Till grund för lagstiftningen låg ettförslag av straffrättskommittén (SOU 1953:14), vari bl. a. behandlades fråganom hur man skulle bestämma gränsen bakåt i tiden för straffstadgandetstillämpning. Kommitténs tanke härvidlag var att genomföra en tidsbegränsninggenom bestämningen av den krets av personer som tillerkändes målsäganderätt.Denna krets överensstämde med den personkrets som i gällande lag tillagtsålalsrätt. Vidare skulle åtal för förtal av avliden liksorn för övriga ärekränkningsbrottenligt kommittéförslaget kunna väckas av åklagare om det var påkallat frånallmän synpunkt, I prop. 1962:10 med förslag till brottsbalk anfördedepartementschefen (s, B 152) att kommitténs tanke i fråga om entidsbegränsning knappast syntes lycklig, utan begränsningen borde i klarhetensintresse framgå av själva gärningsbeskrivningen. Att därvid föreskriva enbestämd tidsfrist, räknad från dödsfallet, syntes ej böra komma i fråga. Enligtdepartementschefen torde lagrummet i stället böra avfattas så att det i varjesärskilt fall fick bedömas huruvida uttalandet kunde anses kränka den fridsom,borde tillkomma den avlidne. Viddetta bedömande ansåg departementschefen att längden av den tid som förflutitfrån det den avlidne var i livet blev en betydelsefull faktor men att hänsynäven fick tas lill andra föreliggande omständigheter. Särskilt fick beaktashuruvida uttalandet var sårande för den avlidnes efterievande, varvid hänsynnärmast fick tas till efterlevande make och barn men i undantagsfall även tillsenare generationer. Av väsentlig betydelse vid bedömandet var enligtdepartementschefen om minnet av den avlidne inom en större eller mindre kretskvarstod med levande personlig kraft. Med denna utformning av brottstypensyntes den departementschefen ge erforderiigt skydd mot obehöriga kränkningarmot avliden, utan att den behövde innebära någon hämsko på den historiskaforskningen och på den fria yttrande- ochkritikrätten i övrigt. Vadangår utformningen av åtalsreglerna vid ärekränkningsbrott anfördedepartementschefen (s. C 188 och 189) att han för sin del, ehuru med visstvekan, kommit till den uppfattningen att den allmänna åtalsrätten borde vidgasmen att kommitténs förslag syntes gå för långt. I likhet med vad somframhållits i ett flertal remissyttranden ansåg departementschefen att detfanns risk för att åklagarna skulle komma att betungas av ett mycket stort antalanmälningar för ärekränkning, vari hävdades att åtal var befogat från allmänsynpunkt. När det gällde förtalsbroltet kunde det enligt departementschefenvara befogat att allmän åklagare ingrep i särskilt kvalificerade fall, vilketlämpligen borde komma lill uttryck genom ett stadgande om att åtal fick ske omdet var påkallat från allmän synpunkt. Med denna restriktiva utformning avlagtexten ansåg departementschefen att åklagarna fick anses ha stöd för attutan mera ingående undersökning avvisa obefogade anmälningar. När det gälldeförtal av avliden anslöt sig departementschefen till kommitténs förslag ombestämningen av den åtalsberättigade personkretsen. Åtal borde därjämte utankrav på angivelse kunna väckas av åklagare om åtal av särskilda skäl fanns påkallatfrån allmän synpunkt. Den allmänna åtalsrätten fick enligt departementschefenbetydelse särskilt i fall då sådana anhöriga som ingår i målsagandekretsen intefanns i livet. Att i lagtexten uppta en regel som uttryckligen ålade åklagarnaatt ägna uppmärksamhet åt sådana fall syntes departementschefen inteerforderiigt. Vidriksdagsbehandlingen av propositionen väcktes bl. a, en motion med yrkande omen mildring av förutsättningarna för allmänt åtal. I sitt av godkändabetänkande (ILU 1962:42) tillstyrkte första lagutskottet propositionens förslagi denna del och avstyrkte molionsyrkandet. Utskottet förklarade sig därvid deladen av departementschefen anförda uppfattningen om hur förutsättningarna förallmänt åtal borde utformas. Den tillkallade utredningen för översyn ivissa hänseenden av lagstiftningen beträffande yttrande- och tryckfrihet avgavår 1972 slutbetänkande (SOU 1972:88) Ärekränkning, I betänkandet konstaterarkommittén att nu gällande bestämmelser i 5 kap. 1 § och 7 kap. 4§ tryckfrihetsförordningen bör kompletteras med ytteriigare bestämmelser omstraffrihel i vissa situationer. Denna utvidgning tar främst sikte på att ivissa situationer mildra det i 5 kap. 1 § uppställda kravet på attden som uttalat sig skall kunna styrka att uppgiften var sann eller att hanhade skälig grund för den. Enligt förslaget skall straffrihel för ettuttalande, som i och för sig är förtal, inträda i sådant fall då det med hänsyntill det sätt på vilket uppgiften framfördes samt övriga omständigheter kananses påkallat från allmän synpunkl alt uppgiften lämnades. Enligt kommitténavses med en prövning från allmän synpunkt även att enskilds intresseav integritet skall beaktas. Kommittén lämnar olika exempel på situationer ivilka det föreslagna stadgandet kan komma alt tillämpas och nämner därvid attdet bör vara klart att straffrihel skall föreligga när det kan anses påkallatatt i elt vetenskapligt arbete lämna en, om också obestyrkt, uppgift som kananses kränkande för en nu levande eller avliden person, under förutsättning attdet kan anges på vilka källor uppgiften bygger. Genom den föreslagna ändringenkommer också det strafföara området för förtal av avliden att inskränkas.Kommittén konstaterar att denna ändring inte är till fyllest. Enligt kommitténföreligger fortfarande ett behov av att kunna straffa förtal av avliden, menstrafföeslämmelsen bör inte anses motiverad främst av hänsyn till deefterlevandes känslor. Grunden för ett bibehållande av bestämmelsen är istället den att lika väl som en levande person behöver skydd för sin ära underlivstiden bör han också kunna föriita sig på att han inte efter sin död blirföremål för ohämmade, ogrundade beskyllningar. Kommittén föreslår därför attförtal av avliden skall vara straftbart om gärningen med beaktande av den tidsom förfiutit sedan han var i livet och omständigheterna i övrigt kan anseskränka den avlidnes minne. I fråga om åtalsrätten för de efterievande innebärkommittéförslaget inte några ändringar. Betänkandet är föremål förKungl. Ibetänkandet behandlar utskottet en motion om förtal av avliden. I5 kap. 1 § stadgas straff för förtal. Den brottsliga gärningenbestår i att utpeka någon som brottslig eller klandervärd i sitt levnadssätteller i att eljest lämna uppgift som är ägnad att utsätta denne förmissaktning. Påföljden är böter. Var gärningsmannen skyldig att uttala sigeller var det eljest med hänsyn till omständigheterna försvarligt all lämnauppgift i saken och visar han att uppgiften var sann eller att han hade skäliggrund för den skall han ej dömas till ansvar. Är brottet att anse som grovtskall han enligt 2 § dömas till böter eller fängelse i högst för grovtförtal. I 4 § stadgas att förtal av avliden skall medföra ansvar enligt 1 eller2 § om gärningen är sårande för de efterlevande eller den eljest - medbeaktande av den tid som förflutit sedan den avlidne var i livet samtomständigheterna i övrigt - kan anses kränka den frid, som bör tillkomma denavlidne. Åtal för förtal av avliden får väckas endast av den avlidnesefterievande make, bröstarvinge, fader, moder eller syskon eller, om åtal avsärskilda skäl finnes påkallat från allmän' synpunkt, av allmän åklagare. Imotionen framhålls, att kretsen av de personer som äger rätt att väcka åtaltill försvar för en avlidens minne visat sig vara alltför begränsad. Även andrasläktingar än de som har åtalsrätt kan enligt motionären vara ytterst upprördaöver en kränkning av den döde. Motionären anser också att de som saknar närmareanhöriga bör vara skyddade mot förtal efter döden samtatt en person som ställt sitt liv till tjänst i någon organisation skall harätt att få skydd genom organisationens försorg. Enligt motionärens me- . ningbör dock rätten att väcka åtal möjligen tidsbegränsas. Yrkandet går ut på allbestämmelserna i 5 kap. 4 och 5 §§ skall ändras i enlighet med vadnu sagts. Närdet gäller frågan om en lagändring bör komma till stånd bör enligt utskottetsmening framhållas att motionärens önskemål i viss utsträckning kan tillgodosesinom ramen för allmän åklagares åtalsrätt. Som föredragande departementschefenframhöll under förarbetena till har den allmänna åtalsrätten vidförtal av avliden betydelse särskilt i fall då sådana anhöriga som ingår imålsagandekretsen inte finns i livet. Utformningenav förtalsbrotten är f. n. föremål för överväganden inom justitiedepartementetpå grundval av förslag, som framlagts av kommittén för lagstiftningen omyttrande- och tryckfrihet. Ävenom utskottet hyser stor förståelse för motionärens önskemål, anser utskottet,att Kungl. Maj:ts ställningstagande till kommitténs förslag och de synpunktersom framkommit under remissbehandlingen av förslaget inte bör föregripas.Motionen bör därför inte föranleda någon åtgärd. att avslårmotionen 1974:971. Närvarande:fröken (), herrar Polstam (c), i (c), iLjusdal (fp), (), (), herrar Schött (m), i (s), (), Lövenborg (vpk), (), (), fruAndersson i Kumla (s), () och ().