bet · FX01KU22 · 1974-12-31 00:00:00 — I och för denna granskning har inför utskottet följandeutfrågningar ägt rum: förutvarande försvarsministern, utrikesminister (), överbefälhavaren general (den28 ), statssekreteraren i försvarsdepartementet (), justitieminister (),statsrådet (), statssekreteraren istatsrådsberedningen (), förutvarandejustitiekanslern (), chefen förförsvarsdepartementets kommandoexpedition konteramiral (den 23 april1974) samt statsminister (). Ytterligare personer borde ha hörts. Dit hörtjänstemännen, eller före detta tjänstemännen, vid IB , och . har utpekats som agent för IB medverksamhet främst förlagd till den svenska fackföreningsrörelsen. Ettutskottsförhör med honom hade kunnat bidra till att klarlägga karaktären av denverksamhet inom fackföreningsrörelsen som IB bedriver. Utskottets majoritetavvisade kravet om detta förhör. har tjänstgjort för IB i egenskap avinskickad rapportör, infiltratör och provokatör i svenskavänsterorganisationer. Hän har också anklagats bl. a. för atl han rekognoscerati palestinska flyktingläger för räkning. Ett utskottsförhör med denneperson hade kunnat bidra till att klarlägga IB:s verksamhet inom dessa områden.Utskottets majoritet avvisade kravet om detta förhör. har tjänstgjort vidIB och har offentliggjort flera uppgifter om IB, bl. a. om sådan verksamhet somstrider mot en alliansfri utrikespolitik. Han har också offentliggjort att över svenska medborgare har karaktär av politiskt åsiktsregister. Ettutskottsförhör med honom hade varit ägnat att ge ytterligare underlag för enkonstitutionell bedömning av IB-frågan. Utskottets majoritet avvisade kravet omdetta förhör. Utskottsmajoriteten har också avslagit begäran om visstannat källmaterial som bort underställas utskottet och därigenom givit bättrebeslutsunderlag. Utskottsmajoriteten har sålunda icke önskat ta del av:överbefälhavarens men-inlaga i tingsrätten i anledning av IB-rättegängen,protokoll frän tingsrättens förhör med , protokoll frånchefsåklagare förhör med två av lB:s agenter angående påstått inbrottpå den egyptiska ambassaden samt protokoll från förhör medIB-tjänstemännen och . Det är anmärkningsvärt att enutskottsmajoritet avhänder sig möjligheten att kunna kontrollera viktigakällor, som skulle kunna påverka dess beslut. På grund härav står fortfarande flera anklagelser mot IBoch regeringens handläggning av säkerhetsärendena liksom av IB-affärenobesvarade. Det gäller t. ex. omständigheterna kring det påstådda inbrottet päden egyptiska ambassaden. Det gäller också förekomsten av ett hemligt militärtåsiktsregister. Ytterligare material om bl. a. dessa anklagelser bör inhämtasom beslut om ansvarsfrihet i dessa stycken skall kunna fattas. Det är överbefälhavaren som enligt sin instruktion skallleda det militära försvarets underrättelsetjänst. Överbefälhavaren harfastställt en särskild underrättelseinstruktion samt underrättelsereglementeför krigsmakten. Överbefälhavaren biträds vid ledning av det militäraförsvarets .underrättelse- och säkerhetstjänst av försvarsstabens sektion 2.Försvarsstaben har en underrättelseavdelning som bearbetar inkomna underrättelserom främmande stridskrafter, deras styrka, tillstånd och resurser, samtmilitärpolitiska och ekonomiska förhållanden av betydelse. Överbefälhavaren har, , utfärdatinstruktioner för verksamheten vid försvarsstabens särskilda byrå IB. Dennalyder direkt under överbefälhavaren. Överbefälhavaren, som således formellt är IB:s chef, ärdirekt underställd regeringen. Det har också vanligen varit ÖB själv som tagitinitiativ till kontakter med regeringen och därvid vänt sig tiW försvarsministern,som i regeringen handlägger dessa frågor. Någon fastställd ordning för hurkontakter i underrättelseärenden mellan ÖB och regeringen skall ske finns ejoch ej heller har någon särskild rutin etablerats. Emellertid lämnas varievecka skriftliga redogörelser till bl. a. försvarsministern och dessutomförekommer s. k. underrättelsegenomgångar i försvarsstaben, vid vilka iallmänhet någon militär tjänsteman från försvarsdepartementet är närvarande. Isamband med utrikespolitiska kriser har det förekommit föredragningar införförsvarsministern, som är ordförande, ibland varie dag. I sädana lägen har ävenstatsministern. som är ordförande i försvarsrådet, varit inkopplad. Undertider då det inte rått några internationella kriser har sådana kontakter, föratt hålla försvarsministern informerad "om läget", förekommit ungefären gång i kvartalet. När det gällt samarbete med annat landsunderrättelseorganisation har frågan alltid underställts regeringen(försvarsministern). Överbefälhavaren har således inte haft fullmakt attbesluta om att dylikt samarbete skall påbörias eller upphöra. Regeringen vissa tillfällen medgett att sådant samarbete fått äga rum.Beslut härom har inte fattats i konselj utan på försvarsministerns ansvar. Den i regeringen som således ansvarar för IB:s verksamhet,som varit informerad om den och i vissa stycken lett densamma, ärchefen för försvarsdepartementet. Försvarsminister som kritikenmot IB:s verksamhet omfattar var nuvarande utrikesministern, statsrådet . Det måste anses helt styrkt att IB bedrivit verksamhet somstått i strid med den alliansfria utrikespolitiken samt att organisationenbedrivit en verksamhet riktad mot svenska organisationer som strider motorganisationsfriheten. lB:s agenter har haft ett nära samarbete med nästanuteslutande västliga underrättelsetjänster. Samarbetet med den israeliskaunderrättelsetjänsten har varit betydande och bedrivits på ett sättsom står i öppen strid med ett alliansfritt agerande. Detta kan konstaterastrots att omfattningen av detta samarbete inte är helt utrett. IB-agentenGunnar lyckades komma in i palestinska flyktingläger och har där verkatsom kunskapare för räkning. IB har låtit svenska fartygskaptenerspionera i arabiska hamnar. Det påstådda svenska deltagandet vid inbrott påEgyptens ambassad har icke klarlagts. Utskottsmajoriteten har vägrat attutskottet skall ta del av material som skulle kunna belysa denna händelse.Likväl synes vad som förevarit beträffande IB:s agerande gentemot arabstaternaoch väl styrka att IB:s verksamhet här stått i uppenbar strid mot denalliansfria utrikespolitiken. IB har med utgångspunkt från finländskt territoriumbedrivit spionage riktat mot tredje land, . Denna verksamhet ståri strid med vad respekten för nationella integritet och intressenkräver. Den har utsatt grannstatsförhållandet mellan och förpåfrestningar. Det är klarlagt att IB bedrivit infiltration i svenskaorganisationer. Agenten verksamhet har offentUggjorts ochbestyrkts. Uppenbart är att en del av denna verksamhet bestått i att samlauppgifter till register över organisationernas medlemmar. Genom attutskottsmajoriteten icke önskat höra f. d. IB-agenten har icke kunnatklarläggas huruvida det verkligen existerar ett åsiktsregister eller om denEkbergska infUtrationsverksamheten är en enstaka företeelse. Vad som framkommit under utskottets behandUng avIB-affären trots att utskottsmajoriteten förhindrat en fullödig undersökning ger vid handen att utskottet icke kan skiljas frän IB-fräganmed mindre än att anmärkning riktas mot det ansvariga statsrådets, f. d.försvarsministern utrikesminister handläggning av de militäraunderrättelse- och säkerhetsärendena. B Reservation av herrar Hemelius (m) och i (m) vilka ansett att utskottet under punkten 2. Den s. k. IB-affären i ställetför näst sista stycket på s. 11 bort anföra följande: Utskottet konstaterar att de avparlamentariska nämnden i Wennerströmaffären lämnade rekommendationernabeträffande handläggningen av säkerhetsfrågor inom regeringen ej har följts idet aktuella IB-ärendet. före "avslöjandena" i Folket iBild/Kulturfront informerades försvarsministern om att försvarsstabens hemligaunderrättelsetjänst var föremål för obehörigt intresse från då okänt håll.Cirka ett halvt år före de första artiklarna i Folket i Bild/Kulturfront vissteförsvarsministern att det var några av tidskriftens journaUster som agerade,sannolikt med biträde av någon inom IB verksam person. Att det fanns skäl föratt betrakta en sådan "utspionering" av IB som en säkerhetsfråga, iden mening parlamentariska nämnden i Wennerströmåffären liksom försvarsutskottetanvänt begreppet, torde vara uppenbart. Sedermera har också tre personer dömtsför spioneri för denna sin mot den militära hemliga underrättelsetjänstenriktade verksamhet. för säkerhetsärendenas viktigt att ha en sådan Enligt utskottets mening fanns det alltså skäl förförsvarsministern att se allvarligt på de informationer handelgetts av överbefälhavaren. Såsom parlamentariska nämnden iWennerströmaffären uttalat bär regeringen i sista hand ansvaret handläggning. Det är därför,enligt nämnden ' ordning fördessa ärendens behandling att de, om sä erfordras, snabbt bringas tillregeringens kännedom och därefter inom regeringen handläggs pä ettändamålsenligt sätt" (nämndens utlåtande ip. Enligt de rutiner som iutlåtandet angetts gälla för handläggningen av dyUka ärenden bordeförsvarsministern ha vidarebefordrat de informationer han delgetts avöverbefälhavaren till i första hand justitieministern och statssekreteraren istatsrådsberedningen, vilken senare bl. a. har till uppgift att för statsministernsräkning följa säkerhetsfrågor av vikt. Vidare borde möjligheten till gemensamberedning vid i varie fall något tillfälle före "avslöjandena" den2-3 maj 1973 ha tillvaratagits för att informera regeringens övriga ledamöterom den uppkomna situationen. Liksom erfarenheterna av Wennerströmaffären ledde tillvissa förbättringar i regeringens handläggningsrutiner beträffandesäkerhetsfrågor anser utskottet att IB-affären bör föranleda ytterligareåtgärder från regeringens sida i motsvarande syfte. Utskottet utgår från attregeringen mot bakgrunden av erfarenheterna av IB-affären ser över de nuvarandehandläggningsrutinerna och vidtar erforderhga åtgärder i syfte att framdelesförbättra sin handlingsberedskap. C Reservation av (), som ansett att utskottetunder punkten 2. Den s. k. IB-affären i stället för näst sista stycket på s. 11bort anföra följande: Utskottet har inte kunnat fullständigt klarlägga i vilkenutsträckning regeringen vid gemensamma överläggningar diskuterat IB-affären ochdå utformat regeringens handlingslinje i frågan. Detta gäller även förberedelsernaför den information angående bl. a. IB:s verksarnhet i , som i marslämnades till utrikesnämnden. Utskottet konstaterar dock att IB-affären intevid något tillfälle varit föremål för allmän beredning inom regeringen. Däremothar informella samtal om IB förts mellan regeringens ledamöter. mening bör regeringen i sin helhet i viktiga ärenden få säfullständig information som möjligt för att kunna ta ett kollektivt ansvar förde reella avgöranden som regeringen fattar. Detta är också en nödvändigförutsättning för att den politiska kontrollen skall kunna fungera. TrotsIB-ärendets stora vikt och de med ärendet förbundna säkerhetsaspekterna harinte regeringen i dess helhet, exempelvis genom allmän beredning, fåttfullständig information om de i ärendet centrala frågorna. Detta finnerutskottet vara otillfredsställande. D Reservation av (vpk), som ansett attutskottet under punkten 2. Den s. k. IB-affären i stället för vad som anförtsbeträffande tryckfrihets frågorna (s. 11-17) bort anföra följande: Utskottet har även att ta upp tillbehandling huru-vida förfarandet i IB-affären varit riktigt med avseende på denrättsUga proceduren i de delar denna ligger på justitieministerns ochregeringens ansvar. Beträffande grundlagar och deras tillämpning villutskottet rent allmänt notera följande. Utskottet är förhindrat att till granskning uppta detmateriella innehållet i domaremaktens beslut i konkreta fall. När utskottetnedan berör rättsfallen i den s. k. IB-affären sker det i avsikt attexempHfiera och belysa principer för rättsprocedurer. Dessa procedurer bedöms isin tur endast från grundlagssynpunkt och i relation till statsrådens konstitutionellaansvarighet. Medan allmän lag är ett juridiskt instrument för staten,är grundlagen statens pohtisk-konstitutionella bas. Tillämpning av allmän lagär juridisk, dvs. ankommer på frän självständig domstolspraxis.TiUämpning av grundlagen är politisk och konstitutionell har därauktoritet framför domstolar och åklagarväsen. Ett uttryck härför ärtryckfrihetsförordningens (TF) olika regler: justitieministern övar tillsyn,justitiekanslern åtalar, har högsta prövningsrätt, domstolarnasbefogenheter i konkreta mål är starkt inskränkta till förmån för juryn etc. Grundlag skaU av domstolar och övriga myndigheter följasoch detta efter sin ordalydelse. Domstolar kan icke "tolka" grundlag.Sådan "tolkning" av grundlag förekommer inte i samma mening sombeträffande allmän lag. Tolkningen är s. a. s. ersatt av en politisk prövning. Det ligger i sakens natur attgrundlag alltid har auktoritet gentemot allmän lag. När det i debatten kringIB-affären talats om "intressekon-fUkt" mellan grundlagen ochbrottsbalken är detta en ren konstruktion. Sådan konflikt är inte juridisktmöjlig, emedan grundlagens auktoritet i sådana fall är uppenbar. På samma sättförhåUer det sig om grundlag och allmän lag anvisar skilda procedurer för sammarättsfaU. Därvid skall den avgrundlagen anvisade proceduren självklart ägaföreträde. TF stadgar, som känt, särskUda procedurer och påföljdsreglerför brott som begåtts genom offentliggörande i tryckt skrift. Detta gällergivetvis även eventuella spioneribrott. I detta exklusiva rättssystem ligger en klar och bestämdavsikt från grundlagstiftarnas sida. Mål som berör denna del av de demokratiskafri-och rättigheterna skall inte ses enbart juridiskt. Politiska,konstitutionella, moraliska och andra synpunkter kan och skall vägas in. a. av TF 1:1 och 1 :4. Naturligtvis spelar gällande brottmålspraxisroll vid bedömningen av t. ex. päföljdsfrågan i ett tryckfrihetsmål, men man ärinte bunden därav utan har vidare ramar. Det kan sålunda mycket väl inträffa,att ett påstått spioneribrott skulle ha föranlett ansvar, om det bedömts enligtbrottsbalken, men frikännande enligt TF. Bedömningen i tryckfrihetsmålet ägerhär självklart auktoritet. Domstolarna måste ta hänsyn tiU bedömningar somgjorts i sådana tryckfrihetsmål. Utskottet tar härefter upp frågan, huruvida grundlagenföljts vid proceduren mot de åtalade i IB-affären samt huruvida anmärkning' förfelaktigt förfarande kan riktas mot regeringen eller enskUt statsråd. Fallet är tämligen oproblematiskt.Tryckfrihetsåtal är här inte tänkbart. Åtalet enligt är täcktgenom stadgandet i TF 7:3. Problem uppstår endast ifall övriga rättsfall isammanhaiiget varit felbehandlade. Tryckfrihetsmål mot övriga anklagade kundeju ha påverkat bedömningen av brottmål. Det finns dessutom aspekterpå tjänstemans förhållande tUl tystnadspUkt i de fall denna missbrukas av hansmyndighet för att täcka oegentligheter. Till dessa ting återkommer utskottetnedan. I fallet har åtal skett såväl enligt brottsbalkensom enUgt TF. I fallet har endast åtalats enligt brottsbalken.Domstolarna har i båda faUen bedömt frågan om sin egen behörighet i saken. Tre frågor är centrala: Var åtalet mot riktigt? Varåtalet mot GuiUou riktigt? Har domstolarna befogenhet att bedöma frågan, huruvidaåtal bort ske enligt TF eller enligt ? åtalades i brottmålet även för uppgifter som ingicki hans bok. I utgåvan av Beckman-Holmberg-Hult-Strahl behandlas problemet. Det sägs sålunda rörande sådantmeddelande som avses i TF 7:3: "Gärningen är alltså icke ett tryckfrihetsbrott, ävenom meddelandet skulle ha influtit i tryckt skrift. Att märka är emellertid, attom meddelandet influtit i tryckt skrift och meddelaren själv är enligt TFansvarig för skriftens innehåll, hans brott är ett tryckfrihetsbrott." Bratts bokskulle alltså bedömts som tryckfrihetsfall. 4 1974.4 saml. Tryckfrihetsbrott kan bedömas enbartenligt TF. Om dettasägs i ovan nämnda lagkommentar: "Ett offentliggörande som sker på sådant sätt att detfaller under TF är icke straffbart utom efter reglerna i denna." Stadgandet i TF 1:3 fastslår denna TF:s karaktär avexklusiv straff-och processlag. Det kan tiUäggas, att man inte rimligen fär kringgågrundlagen genom att i fall som det här aktuella skilja"offentUggörande" från "anskaffande". Det har i IB-falletfrån visst håll gjorts gällande, att "anskaffandet" av hemlig uppgiftskett före "offentliggörandet" och att brottsbalksåtal därför kan föregåtryckfrihetsåtal eller eventueUt ske i stäUet för det . Detta är enkonstitutionellt helt ohåUbar ståndpunkt. För det första är offentliggörandet itryck grund för att ta upp hela spionerimålet enligt TF. Därmed kan inget annatforum ta upp målet för det fall meddelare och tryckansvarig är samma person.För övrigt kan det faktum att "anskaffandet" eller"meddelandet" skett före offentliggörandet inte ha betydelse isammanhanget. Högre rätt kan ju fördenskull icke mista sin auktoritet mot lägrerätt. För det andra skulle absurda konsekvenser följa, om samma personsspioneribrott skulle uppdelas i olika moment, som åtalades enligt helt olikarättssystem. Detta skulle öppna slussarna för ett vidsträckt undergrävande avTF:s inriehåU och tUlämpningsom-räde. Det ankommer dessutom icke på detallmänna domstols- och åklagarväsendet att på detta sätt "tolka"grundlag och dess giltighetsom-räde. Ett helt annat problem uppstår givetvis, om vidanskaffandet används brottsliga metoder, t. ex. inbrott eller bestickning.Detta berör emellertid icke anskaffandet i dess egenskap av led ispioneribrottet. Ytterligare ett problem kan uppstå, om vissa av deanskaffade uppgifterna offentliggjorts i tryckt skrift och andra icke. Båda denämnda problemen torde emeUertid mest ha akademiskt intresse. I ena falletgäller reglerna om s. k. olikartad brottskonkurrens, i andra fallet om"kollektivdelikt. Inget av fallen kan föranleda att man företar något vid sidanom TF:s rättssystem. Härefter kommer frågan om åtalet mot uppgifterna iFiB/Kulturfront. Även här föreligger uppenbart den situationen, att misstankeom de tryckta uppgifternas straffbarhet skuUe ha föranlett tryckfrihetsåtal motansvarige utgivaren. Detta har icke skett. I stället har brottsbalksåtal anställtsmot joumalisterna och resulterat i fällande dom. Här anmäler sig tvä frågor: Skulle brottsbalksåtal motjournalist kunnat ske parallellt med tryckfrihetsåtal mot ansvarige utgivaren?Och skulle ett uteblivet tryckfrihetsåtal mot utgivaren ha påverkat brottmålet? Inledningsvis bör påpekas, att brottsbalksåtal motjournalist i fall av denna typ inte är möjUgt, med mindre än det är tillåtetenligt TF. Även om det enligt vore tillåtet, kan det ickeföretagas utan stöd i TF. TF:s högre auktoritet måste gälla. Problemetkoncentrerar sig kring frågan om journalisternas ansvars- ställning enligt TF, dvs. huruvida de var"meddelare" eUer inte och huruvida de alltså miste sitt åtalsskyddgenom undantagsstadgandena i TF7:3. TF 1:1, andra stycket, gör klar skillnad mellan meddelareoch icke meddelare. JournaUster på en redaktion är icke meddelare, ej heUerpersonal på nyhetsbyråer. Meddelare är endast den som utifrån lämnar meddelandetill personkretsen på redaktion eUer byrå. Denna innebörd i TF 1:1 bekräftas av1944 års tryckfrihetssakkunniga i SOU 1947:60, s. 51, Ukaså hos Eek i , s. 5556. Följaktligen är det endast dessa meddelare, vars privilegiumkan upphävas av TF 7:3. Idén med TF:s definition av meddelare respektive redaktionär att skydda författaren och möjliggöra det specieUa ansvarighetssystem somgäller för arbetet på en redaktion. Redaktionen betraktas som en enhet, ettkollektiv, för vars handlingar ansvarige utgivaren har att svara. Klart tordevara, att detta speciella ansvarighetssystem inte kan få åsidosättas genomåberopande av allmän lag, t. ex. genom att göra gällande att journalist inomredaktionen "befordrat" uppgift av spionerikaraktär. Skallspioneribrott bedömas enligt TF, gäller inga andra ansvarighetsregler är desom föreskrivs i TF. För övrigt skulle ett tiUämpande av aUmän lag i detta faUleda till praktiskt orimliga följder. Vaktmästare som "befordrar"manus frän redaktionsmedlem till tryckeri eUer korrekturläsare som"befordrar" korrektur till ansvarige utgivaren skulle vid entillräckligt akademisk tolkning av spioneriparagrafen kunna dömas för spionerienligt . Uppenbart är att sådant grovt skulle strida mot TF:s helaavsikt och idé. Som stöd för den här uttalade uppfattningen om redaktionsom en sluten enhet kan också anföras följande utläggning av Eek i anfördaarbete: "Att en redaktionsmedlem, som mottagit en uppgift,kan meddela denna till annan redaktionsmedlem följer redan av formuleringen iTF 1:1, andra stycket. Några straffrisker är alltså inte förenade med att maninom en redaktion diskuterar lämpligheten att offentliggöra ett erhåUetmeddelande." Det kan på goda grunder också ifrågasättas, om interedaktionsmedlem likaledes utan straffrisk har rätt att rådgöra med specieUapersoner utanför redaktionskretsen, t. ex. advokat, om en uppgifts tUlåtlighetenUgt TF. Att i detta TF:s omsorgsfuUt utformade ansvarighetssystemlåta spioneriparagrafens ansvarighetsregler bryta in, skulle få ytterst farligakonsekvenser ur grundlagssynpunkt. Slutligen stöds uppfattningen av redaktion som en enhet,för -vilken utgivaren svarar, av det faktum, att man i en tryckfrihetslagstiftningmycket väl kan införa ett subsidiärt ansvar vid sidan av utgivarens, i form avett författaransvar. Denna fråga har i olika sammanhang diskuterats i ,men tanken har alltid i sista hand avvisats med hänvisning tUl omsorg om yttrandefriheten. Beträffande ett tryckfrihetsåtalsverkan på de genomförda brottmålen noterar utskottet följande: Hade justitieministern eller JK föranstaltat omtryckfrihetsåtal, skulle någon brottmålsprocess mot icke ha förts.Guillou skulle över huvud ej ha kunnat åtalas, i hans ställe skulle ansvarigeutgivaren ha åtalats. Det förhållandet, att JK ej fann underlag för åtalenligt TF, gör de sedermera inledda brottmålsprocesserna än mer juridisktomotiverade. TF:s karaktär av exklusiv straff- och processlag sattes därmed urspel. Underlåtenheten att väcka åtal mot gör detta än merförsvårande. Även målet mot kan ha påverkats av attspionerifrågan för de övriga ej bedömdes enligt TF. Hade utslagen itryckfrihetsmålen skilt sig från utslagen i brottmålen, hade detta kunnatföranleda en annan bedömning åtminstone av påföUdsfrägan i fallet Isacsson.Utskottet vill speciellt tUl fallet dessutom anmärka att Isacssonsbrytande av tystnadsplikt väcker den alltför litet diskuterade principfrågan omhur långt en offentlig befattningshavares lojalitet mot staten sträcker sig.Detta kan enligt utskottets mening ej bedömas ensidigt, på så sätt att varjeröjande av sekretessbelagd uppgift hell automatiskt medför ansvar. Det är junämligen fullt möjligt, att sekretess av myndigheter kan användas för att döljalagbrott eller andra oegentligheter. Mot en befattningshavares tystnadspliktstår då aUmänintresset och eventuellt också en skyldighet för befattningshavareatt bidra till oegentligheternas undanröjande. I grava fall kan det inträffaatt befattningshavare som anmäler oegentligheterna för överordnade inte uppnårnågon verkan. Även överordnade i och för sig ända upp på ministernivå kanha intresse atl nedtysta saken. 1 sådant fall kan offentliggörande i tryck varaden enda effektiva utvägen att uppnå rättelse. Utskottet vill här som sinuppfattning anmäla att denna typ av intressekonflikt borde närmare penetreras ioch för eventuella åtgärder. Bättre skydd bör beredas befattningshavare, sombryter mot sekretess i fall, där denna är missbrukad. Mot bakgrund av vad ovan anförts sammanfattar utskottetsin bedömning av de rättsliga problemen i IB-affären. Utskottet erinrar därvidännu en gäng om att bedömningen inte avser domaremaklens beslut som sådana utanenbart som exempel på tUlämpningsprinciper. Utskottet noterar följande: EventueUt åtal mot Bratts bok skulle ha skett uteslutandeenligt TF. Eventuellt åtal mot Fib/Kulturfront skulle ha skett uteslutandeenligt TF. I de fallåtal bör ske enligt TF är brottmålsdomar grundlagsstridiga.