bet · FX01LU21 · 1974-12-31 00:00:00 — Beträffande handläggningen av lönegarantiärende ifattigkonkurs pekar föreningen på att en sådan konkurs till en början handläggsav konkursdomare och god man. har i detta skede ingenmöjlighet att påverka handläggningen. När kronofogdemyndigheten får kännedom omlönefordran i fattigkonkurs, kontaktas normalt både arbetsgivare ocharbetstagare. Finns uppgift om löneborgenären och lönefordringen ikonkursbouppteckningen kan man dock inskränka sig till att höra arbetstagaren.När edgång skett, eller det står klart att konkursen kommer att avslutas utanedgång, meddelas beslut i lönegarantiärendet och underrättas ide fall lönefordringen befunnits vara betalningsgrundande.Kronofogdemyndigheten har undersökt om löneexekution skall ske ide medel som anses tillkomma arbetstagaren. EnUgt SHIO.s mening är detangeläget att alla processuella handläggningstider begränsas så mycket som ärmöjligt, med hänsyn tagen till kraven på rättssäkerhet och uttömmande behandlingav de frågor som behandlas. Det kan av många skäl framstå som särskiltangeläget att handläggningstiderna begränsas i fall som berör löneersättningaroch liknande. Handläggningstiderna får emellertid inte pressas så hårt att enuttömmande prövning av lönefordringars giltighet förhindras. Skulle enlönefordring bestridas synes ingen annan möjlighet finnas än process. Annatförfarande skulle vara till förfång för övriga borgenärer i konkursen. Detförefaller inte heller skäligt att införa en ordning som skulle kunna medföraatt ersättning enligt lönegarantilagen utgår, trots att arbetstagaren i frågasaknar rätt till ersättning i företagets konkurs. Vad beträffarhandläggningstiderna torde det således enligt organisationens mening vara ettallmänt önskemål att tiderna begränsas, men att denna begränsning inte får skepå ett sätt som går ut över rättssäkerheten. Beträffande de av motionärernapåpekade följderna av att ett aktiebolag är upplöst och därför inte kan stämmasefter avslutad konkurs hänvisar riksskalteverket, och till att högsta domstolen liksomtidigare arbetsdomstolen i ett avgjort mål fattat ettprejudicerande beslut som innebär att den sista legala ställföreträdaren fördet upplösta bolaget skall anses ha partsbehörighet. TCO anser emellertid inteatt detta rättsliga avgörande minskar önskvärdheten av en förtydligandekomplettering av lönegarantilagen, SHIO framhåller alt motionärernasönskemål under denn:i punkt i viss utsträckning synes strida mot önskemålet omförkortade handläggningstider. I den mån rådande bestämmelser inneburit attlönegarantikrav LU] 974:12 11 ej har kunnat göras gällande vi fattigkonkurs föraktiebolag (7 § lönegarantilagen) kunde naturligtvis en ändring avbestämmelserna vara motiverad. Motionärernas krav synes emellertid snarare varainriktade på att möjliggöra process mot företag som drabbats av faltigkonkurs. Ensådan process kan enligt organisationens mening ej fylla någon meningsfullfunktion. erinrar om attvad som i motionen anförts i detta avsnitt aktualiserar en omstridd processuellfråga. Slutbevis i mål om betalningsföreläggande medför att utmätning förfordringen och kostnaden å målet får äga rum. Till skillnad mot vadsom är fallet vid tredskodom åläggs gäldenären i slutbevis enligt 25 §lagsökningslagen (1946:808) inte betalningsskyldighet för fordringen. Det är entveksam fråga vilka rättsvej kningar i övrigt ett slutbevis har bl, a,beträffande rättskraft. 1 en inom utarbetad promemoria(Ds Ju 1972:20) angående summarisk betalningsprocess föreslås (s. 81) i förstahand att slutbevisets rättsverkan begränsas till att möjliggöra exekution förfordringen. Avgörandet skall alltså inte vinna någon rättskraft, utan parternaskall ha frihet alt tvista om fordringen vid domstol. I andra hand föreslås (s.81) att återvinningsinstitutet bibehålls och att försummad återvinning skallmedföra att avgörandet vinner rättskraft. Överläggningar på grundval avpromemorian har ägt rum mellan departementet och företrädare för rättsväsendet,advokatkåren, näringslivet m.fl. Frågan övervägs f. n. inom departementet. Motden bakgrund som angetts här utgår tingsrätten från att spörsmålet omslutbevisets rättsverkningar kommer att lösas vid en kommande reform av densummariska betalningsprocessen. Föreningen till att om arbetsgivare i fattigkonkurs bestrider fordran, pä vilkenlagen om statlig lönegaranti är tillämplig, skall detta normalt medföra attarbetstagaren hänvisas att stämma arbetsgivaren vid domstol. Speciella problemuppkommer därför om arbetsgivaren bestrider trots att arbetstagaren vidtidigare process fått sitt krav godkänt av domstol. När arbetstagaren kanåberopa lagakraftägande domstolsavgörande, bör kronofogdemyndigheten kunnalämna arbetsgivarens invändning utan avseende och besluta i enlighet medarbetstagarens yrkande. Om arbetstagaren till stöd för sina krav kan åberopaicke lagakraftägande domstolsavgörande, förefaller det rimligt attarbetsgivares invändning lämnas ulan avseende om han inte överklagatdomstolsavgörandet. Enligt SHIO.s bedömning hindrar de imotionen diskuterade rälte-gångshindren inte en skälig prövning av anspråkenligt lönegarantilagen. finner det ilikhet med motionärerna rimligt att rätten till betalning utsträcks till attomfatta även kostnader som arbetstagaren haft i mål enligt 9 §lönegarantilagen. Som förutsättning bör gälla att han vunnit målet. ÄvenFöreningen biträder motionärernas förslag, 1 detta sammanhang bör enligt TCOuppmärksammas önskvärdheten av en bestämmelse i lönegarantikungörelsen avinnebörd att om en löntagares fordran utgörs av dels förmånsberättigadekostnadsersättningar, dels rena lönefordringar, bör inom ramen förgarantibeloppet alltid kostnadsersättningarna anses utgå först och de renalönefordringarna därefter. Detta med hänsyn till de ogynnsamma skattekonsekvensersom en motsatt ordning innebär för löntagaren, SHIO har inga erinringar mot attjusteringar i lönegarantilagen vidtas för att täcka in även rättegångskostnaderi de fall process förs enligt 9 § första stycket lönegarantilagen och kärandenstalan bifalls. Såvitt organisationen kan bedöma skulle emellertid det praktiskaresultatet av en sådan förändring vara begränsat, eftersom antalet mål ärförhållandevis ringa. I yttrandet från Stockholmstingsrätt påpekas att såväl konkurslagen (KL) som förmånsrättslagen (1970:979)innehåller bestämmelser som syftar till att hindra obehörigt gynnande avnärstående till konkursgäldenären. I aktiebolags konkurs får sålunda enligt100 a § KL aktieägare, som på grund av sitt aktieinnehav har eller hade ettbestämmande inflytande över bolaget, eller sådan aktieägares make eller den,som är hans avkomling eller gift med hans avkomling, inte göra gällande fordranpä lön eller arvode för vare sig tiden efter konkursbeslutet eller för tidendessförinnan i vidare mån än hans arbete kan anses ha länt till nytta förbolaget och inte i något fall tillbaka än innan konkursansökningengjordes. Om gäldenären är näringsidkare skall enligt 11 § tredje stycketförmånsrättslagen arbetstagare, som själv eller tillsammans med närstående(exempelvis hustru, barn eller sammanboende) ägde väsentlig andel i företagetoch som hade väsentligt inflytande över dess verksamhet, ej ha förmånsrätt förlön eller pension. Motsvarande gäller i fråga om efterlevande tillarbetstagaren. I betänkandet (SOU 1970:75) Utsökningsrätt X har lagts fram förslag till nyabestämmelser i syfte att hindra missbruk av den art som påtalas i motionen (set. ex. 31 § jfrd m. 28 § 2 i förslaget till lag om ändring i konkurslagen samlmotiven s. 210 f, 145 f. och 137 f.). Betänkandet har remissbehandlats ochövervägs f, n, inom . Tingsrätten förutsätter att denaktuella problematiken beaktas vid den fortsatta departementsbehandlingen. Föreningen om att betalning enligt lönegarantilagen förutsätter att den fordran pålön etc. som åberopas har förmånsrätt enligt 11 § förmånsrältslagen. Härigenomutestängs arbetstagare från ersättning, om han eller någon honom närståendeperson ägde väsentlig andel i förelaget och dessutom hade väsentligt inflytandeöver dess verksamhet.' Om utbetalning skall kunna ske med önskvärd snabbhetmåste normalt kronofogdemyndigheten utgå från att lämnade uppgifter är riktiga.För listiga och mindre nogräknade personer erbjuder lönegarantilagen enligtföreningens erfarenheter emellertid avsevärda möjligheter till missbruk. Hurdessa problem skall kunna bemästras är en vansklig fråga speciellt om kravet päsnabbhet i handläggningen skall uppehållas. För att påvisa missbruk erfordras iallmänhet ett omfattande utredningsarbete. SHIO pekar på att i åtskilligamindre företag är företagarens hustru att betrakta som löntagare i förhållandetill företagaren. På grund av den faktiska sambeskattningen består i enskildafirmor inte alltid ett formellt anställningsförhållande mellan man och hustru;den skattemässiga konsekvensen av en sådan ordning är ju obetydlig, eftersomföretagaren ej ges möjlighet till avdrag för hustrus lön, 1 enstaka fall kandet helt naturligt ha förekommit att företagarens hustru anställts formelltinför en hotande konkurs. Detta har emellertid i så fall säkerligen haft sinbakgrund i ett redan tidigare bestående långsiktigt reelltanställningsförhållande. Det kan enligt organisationens mening inte varariktigt att undandra en företagarhusfrus lönefordringar från förmänsrätten. erinrar om att delfinns vissa bestämmelser vars syfte är att förhindra sådan ensidighet sommotionärerna påtalat. Sålunda föreskrivs att arbetstagaren och hansorganisation normalt skall beredas tillfälle att innan beslut om hänvisningeller avslag (9 § lönegarantilagen) fattas yttra sig över det materialarbetsgivaren har presterat (jfr 15 § förvaltningslagen). Vidare sägs att omarbetstagaren sä önskar och kronofogdemyndigheten finner det lämpligt avutredningsmässiga skäl sammanträde för överläggningar med arbetstagare ocharbetsgivare bör kunna sättas ut (jfr 16 § förvaltningslagen). I yttrandet frän Stockholmstingsrätt hänvisas till att enligt 10 § kungörelsen (1970:745) om statliglönegaranti gäller att vid prövning av fråga om betalning enligtlönegarantilagen kronofogdemyndigheten skall höra arbetstagaren, arbetsgivarenoch annan som kan antas ha upplysningar av värde för bedömning av fråganhuruvida betalning enligt garantin skall utgå. Arbetsgivare som underlåter attlämna uppgift enligt den aktuella bestämmelsen döms enhgt 22 § i kungörelsentill böter. Föreskrifterna i kungörelsen är så entydiga att eventuella bristeri handläggningen i aktuellt hänseende inte torde kunna avhjälpas genom ändringar i densamma. Det kun emellertid förutsättas attriksskalteverket, som är centralmyndighet för exekutionsväsendet, kommeratt tillse att kronofogdemyndigheterna fullgör sina skyldigheter enligtförevarande lagstiftning. På något bör också en förbättring kommatill stånd genom den fortsatta upprustningen av exekutionsväsendet. Enligt uppfattning förekommer det inte sällan att arbetsgivare ocharbetstagare har olika uppfattningar om arbetstagarens lönefordran. Ofta hararbetsgivaren bristfällig bokföring. Arbetstagaren å sin sida har inte sällandiffusa begrepp om sina rättigheter och kommer stundom med krav som ärotillräckligt underbyggda. Mycket ofta står uppgift mot uppgift utan att kronofogdemyndighetenkan avgöra vad som är riktigt. Det blir i sådana lägen fråga omskälighetsbedömning och man får sätta kraven på bevisning lågt för att överhuvud taget kunna avgöra ärendet. 1 motionen talas om "ensidighet frånkronofogdemyndigheten till fördel för företagarsidan". Härmed avses enpåstådd tendens hos kronofogdemyndigheten att endast beakta arbetsgivarens uppgifter.Ett sådant förfarande strider mot lönegarantilagen och försvårar handläggningenav lönegarantiärenden. I den mån någon sådan handläggning förekommit, är denknappast till fördel för någon, eftersom arbetsgivaren inte har något intresseav vilka medel som utbetalats ur lönegarantifonden. Det har nämligen hittillsknappast förekommit att statsverket lyckats av företagare återfå belopp somutbetalas enligt lönegarantilagen. Vad som däremot förekommer är attkronofogdemyndigheten, när arbetsgivaren bestrider fordringen, pä grund avlagens konstruktion är tvingad att hänvisa arbetstagaren att väcka talan motarbetsgivaren. Föreningen finner motionärernas synbarligen obestyrktapåstående om ensidighet anmärkningsvärt och anser att det saknar allt fog. SHIO pekar på att enligt 10 § ikungörelsen om statlig lönegaranti vid konkurs föreskrivs attkronofogdemyndigheten vid fattigkonkurs skall ta kontakt med arbetstagaren,arbetsgivaren och annan som kan ha upplysning av värde belräffande frågan omersättning skall ulgå enligt lönegarantilagen. Organisationen förutsätter attsädana kontakter tas när de är motiverade. Organisationen har ej fåttuppfattningen att handläggningen pä något sätt skulle vara ensidig i dettaavseende utan att kronofogdemyndigheterna tar de kontakter som är motiverade avomständigheterna. Enligt lagen (1970:743) om statliglönegaranti vid konkurs svarar staten för betalning av arbetstagares fordranhos arbetsgivare som försatts i konkurs. De lönefordringar som omt~attas avdenna garanti är sädana löne- och pensionsfordringar som enligt I 1 och 12 §§förmånsrältslagen (1970:979) har förmänsrätt i konkursen. Betalning utgårför varje arbetstagare med sammanlagt högst ett belopp som motsvarar fembasbelopp enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. Vissa problem rörande lönegarantisystemet tas upp i debåda motioner som behandlas i detta betänkande, I motionen 1974:648 hemställsom en utredning i syfte att få till stånd en utvidgning av lönegarantin tillatt omfatta även vissa företagare, främst underentreprenörer och derasanställda. I motionen 1974:654 påtalas vissa brister i lagstiftningen somenligt motionärernas uppfattning framträtt i den praktiska tillämpningen. Som framgår av den föregående framställningen (ovan s, 6f), är den i motionen 1974:648 berörda frågan inte ny. Redan i samband medtillkomsten av lönegarantilagen diskuterades sålunda frågan, huruvidalöneskyddet skulle omfatta även underentreprenörer, vilka genom arbete tillförtkonkursboet ekonomiska värden som utgjorde tillgångar vid avvecklingen av boet.Samma spörsmål behandlades även vid riksdag med anledning av en motionmed samma yrkande som den nu förevarande motionen. Beträffande motionen 1974:654 har vid remissbehandlingenmotionärernas uppfattning om att vissa negativa effekter för löntagarna uppkommiti den praktiska tillämpningen av lönegarantilagen på många viktiga punkterbekräftats av remissinstanserna (se ovan s. 7 ff,). Utskottet vill till en början framhålla att riksdagenstidigare ställningstaganden till frågan om en vidgning av garantins omfattningtill underentreprenörsfordringar - såsom de ovan återgivna motiveringarna handen - inte innebär att de framställda önskemålen i detta avseendedefinitivt avvisats som en möjlig lösning av dessa företagarestrygghetsproblem. Sedan lönegarantilagen nu varit i kraft under drygt tre årfinns det enhgt utskottets mening anledning att undersöka huruvida det ärpåkaUat med ett särskilt skydd för den del av underentreprenörens fordringarsom avser anställdas och egen arbetsinsats. Vidare har i motionen 1974:654berörts en mängd problem som uppstått i den praktiska tillämpningen avlönegarantisystemet. Mot denna bakgrund finner utskottet det motiverat med enallmän översyn av ifrågavarande lagstiftning. Enligt vad utskottet inhämtat arbetet med en sådan översyn satts i gäng inomarbetsmarknadsdepartementet. Genom att detta utredningsarbete kommit till ståndhar motionärernas syften med motionerna blivit tillgodosedda. Utskottetförutsätter att de i motionerna och remissyttrandena anförda synpunkternakommer att övervägas under utredningsarbetet. Motionerna bör således inteföranleda något initiativ från sida. 1. att motionen 1974:648 inte föranleder någon vidare åtgärd. 2. att motionen 1974:654 inte föranleder någon vidare åtgärd. Närvarande: herrar (), (), fruÄsbrink (s), herrar (), i (s), (),i (s), i (s), (vpk), fruFredgardh (c)*, (), (), (), herrEriksson i Ulfsbyn (c) och (). * Ej närvarande vid betänkandets justering. GOTAB 74 7684 S 1974