bet · FX01LU35 · 1974-12-31 00:00:00 — Motionärernapåpekar vidare all en uppsägning alllid i princip skall gälla till upphörandeäven om parterna är överens om all förtängning skall ske och alt endaslvillkoren avses ändras. Del är omvittnat att detla formella krav, som innebären uppsägning i strid med parternas avsikt, åstadkommil onödiga motsättningarpå arrendemarknaden. Det skapar enligt motionä-2 1974. rernasmening också en helt förklartig oro hos den arrendalor som flr enupphörandeuppsägning, som i själva verkel icke är avsedd att vara sådan.Motionärerna underslryker avslutningsvis all del inle torde råda något tvivelom att arrendemarknadens parter livligt önskar ett återinförande av del gamlasystemet där del endasl fordrades en handling för att nä uppsägningseffekt. Lantbruksstyrelsen, lantbruksnämnden iÖstergötlands län och tillstyrker molionsyrkandel.Arrendenämnderna för och tillstyrker på del säiteimolionen all man föreslår all en lidsgräns för lämnande av avflytiningsmeddelandebestämmes. Lantbruksstyrelsen hemställer även att ulskoilel medverkar tilllagändring sä att jordägare åläggs alt i samband med uppsägningen ange grundenför denna. finner inle tillräckliga skäl nu föreligga för enlagändring av den innebörd som åsyftas i molionen. Lantbruksstyrelsenomtalar alt slyrelsen i stort sell kan instämma i motionärernas kritik avbestämmelserna om uppsägningsförfarandet vid jordbruksarrende, Slyrelsenpåpekar vidare att det, när ett avtal om jordbruksarrende sägs upp, i regel ärjordägaren som företar uppsägning, Hans syfte med uppsägningen är i detöverväldigande antalel fall inte all arrendaiorn skall flytta utan all fl lillslånd en höjning av arrendet, Lagen bör enligt slyrelsen vara anpassad tilldenna normalsituation, vilket den inte är, Slyrelsen anser altdet är opraktiskt att kräva två handlingar i stället för en för att fä sluteller ändring på ett arrendeförhållande. Del väcker dessutom ofta mycket starkirritation - hos båda parter - att hot om avflyttning skall tillgripas i ensituation där ingen av parterna räknar med denna eventualitet. Lagensnuvarande innehall bygger enligt styrelsens förmenande uppenbariigen päföljande verklighetsfrämmande tanke. Jordägaren önskar en höjning av arrendet.Arrendenämnden godtar jordägarens ståndpunkt, eller i varje fall en visshöjning. Arrendatorns ståndpunkt är att han vill sitta kvar men inle kan godladen höjning som arrendenämnden bestämt, I delta läge har lagstiftaren intevelat tvinga arrendaiorn alt sitta kvar på villkor som han inle godtar och hardå inte sell någon annan lösning på problemet än all ivinga arrendaiorn allflylta. Eftersom han måste vara beredd på detta kräver lagen det särskildaavflytiningsmeddelandei enligt 9:10 jordabalken. Erfarenhetensäger, enligi slyrelsen, att de flesta arrendalorer hellre stannar (en ellerflera arrendeperioder) än flyttar därför att arrendet salts högre än vad deangivit under förhandlingarna, I mål om arrendesätlning brukar därför materiellt rättvisa resultat be arrendaiornom besked huruvida han är beredd alt stanna kvar. ävenom jordägarens krav pä arrendehöjning skulle bifallas (eventuellt höjas lillannal lägre belopp), I regel brukar arrendaiorerna svara jakande på dennafråga. Om arrendenämnden inte inhämtat sådant besked frän arrendaiorn, måstearrendenämndens beslut normalt bli att arrendaiorn föriorar sin rätl lillförtängning av avtalet. I flertalet fall överensstämmer en sådan utgång intemed någondera partens önskan, Lagen bör därför enligt slyrelsen göras om så bättre passar till normalsituationen. Denna är, om inle båda parter ärinställda på förtängning på oförändrade villkor, vanligen följande. Jordägarenvill höja arrendet. Arrendaiorn är beredd pä en viss höjning men inte så slorsom jordägaren begär. Ingendera parten har någon önskan alt arrendeförhållandetskall upphöra. Båda underkastar sig arrendenämndens beslul om arrendeissiortek, Lagtekniskt synes della kunna lösas på olika säll. Styrelsen anslutersig dock lill arrendelagsuiredningens förslag all ställa parterna inför valetatt säga upp för avflyttning eller ändrade villkor. Väljer de del senareallernaiivei bör del kombineras med en regel all delta innebär alt de måsleunderkasta sig arrendenämndens beslut om villkoren. Även om jordägaren ärberedd att låta arrendaiorn sitta kvar på de villkor arrendenämnden bestämmer,bör artendatorn i detta läge har möjlighel all vägra att gä med på förtängning. Lantbruksstyrelsenbehandlar i sitt remissvar också uppsägningens innehåll och erinrar om altartendelagsutredningen föreslog att jordägare, som ville bryta arrendatornsrätt till föriängning, i uppsägningen skulle ange grunden för denna,Lanibruksslyrelsen finner del beklagligl alt utredningens förslag pä dennapunkl inte genomfördes. Det är nämligen enligt Slyrelsen för en artendalor avavgörande betydelse all i ett tidigt skede få veta vilken grund jordägarenåberopar för att bryta artendatorns rätt lill förtängning. Åberopar jordägarenexempelvis självinträde, är del som regel ingen idé för arrendaiorn all la upptiden med en tvist inför arrendenämnden. Åberopas däremol någon annan grund,exempelvis all artendeställel skall läggas ner i rationaliseringssyfte, hararrendaiorn en betydligt starkare ställning, vilket gör all det kan vara idéför honom att vända sig till arrendenämnden. En vanlig situation är attjordägaren säger upp för höjning av arrendet men under ärendets gång - ofta päett sent stadium - överraskande gör gällande att han ämnar ta jorden undereget bruk. Eftersom ingen iniresseavvägning skall ske i ell sådant fall, har dåarrendaiorn och arrendenämnden som regel inget annat att göra än alt låtajordägaren få sin vilja igenom, Detla är, framhåller styrelsen, givelvis intetillfredsställande och bör rättas till, sä att jordägare, som säger uppavtalet, i samband med uppsägningen åläggs att ange grunden för uppsägningen.Grunder som åberopas senare anser styrelsen åtminstone som huvudregel inte böratillmätas beaktande. Slyrelsen föreslår därför alt utskottet medverkar lill enändring pä denna punkt. i ansluter sig lill den kritik sommotionärerna riktal mot lagens bestämmelser om uppsägningsförfarandet Nämnden tillstyrker därför alt 9 kap. JB ändras sä altförfarandei lill såväl lid som innehåll blir eniydigi. Arrendenämndernaför län och erinrar om all reglerna för uppsägningav arrendeavtal ansluter sig till samma system som gäller inom hyresområdet,med den skillnaden att infördes en ny bestämmelse pähyresområdet av innehåll all avflytiningsmeddelande skall lämnas inom tremånader efter hyrestidens utgång. Enligt arrendenämnderna har olägenhetenotvivelaktigt uppkommit därigenom att ingen tidsgräns har angivils för lämnandeav avflytiningsmeddelande, såviit angår arrendeförhållanden. Sådan lidsgränsanser arrendenämnderna böra beslämmas lämpligen med den utformningen attmeddelande om avflyttning skall lämnas senasl efter uppsägningen,vid äventyr av att denna annars blir ogiltig. Sådan lidslängd lorde enligtarrendenämndernas mening vara tillräcklig för de förhandlingar som lagstiftarenvelal animera lill och skulle skapa klarhet i de rättsliga relationerna mellanparterna. anser de i motionen påtalade ölägenheterna rikliga. För all rådabol pä förhållandena synes del förbundel lämpligl all införa den avarrendelagsuiredningen förordade metoden all endasl kräva uppsägning. Önskarnågon av parterna att endasl arrendevillkoren skall ändras, kan detla enligtförbundel ske i uppsägningshandlingen. FöreningenSveriges joidbivksancndatorcr biträder molionen i denna del och betonar att denär yilertigt angelägen. Föreningen nämner som ell exempel all en arrendenämndhar godtagit etl avflytiningsmeddelande som lämnats 19 månader efteruppsägningen och alltså 7 månader efter det uppsagda konlraklels utgång, Etlsådant system kan enligt föreningen icke accepteras. Ärrendatorns möjlighetatt bryta ovissheten genom eget initiativ till arrendenämnden saknar enligtnämndens mening i många fall belydelse. Dä förhandlingar föres, drar man signämligen för att bryta förhandlingsatmosfären genom all hänskjuta ärendet tillarrendenämnden. Delta psykologiskt "hängande" läge kan ha långvaraktighet och förtänges på ett obefogat sätt genom all avflyliningsmeddelandeti princip synes kunna lämnas hur sent som helst, Sveahovräii erinrar om alt när beslämmelsen infördesbeträffande hyra, avvisades en motsvarighet för jordbruks- och bostadsarrendenasdel. Hovrätten framhåller vidare all de önskemål som framställts i motionensynes kunna tillgodoses inom ramen för den gällande lagstiftningen. Denosäkerhel som eii dröjsmål från jordägarens sida med au skickaavflytiningsmeddelande må innebära för arrendaiorn kan för närvarandeundanröjas genom alt arrendaiorn sedan uppsägning skell, om överenskommelsedärefter ej träffas, ulan all avvakia sådani meddelande hänskjuier ivisien lillarrendenämnden. Härigenom kan arrendaiorn, om förhandlingar ej kommil lillstånd, snabbt vinna klarhet beträffande innebörden av uppsägningen ocheventuella villkor för en föriängning av avtalet. Eftersom arrendenämnden iförsta hand skall söka åvägabringa en föriikning mellan parterna,är del möjligt alt även inför nämnden nå en uppgörelse mellan parterna omfortsatt arrende utan att nämnden behöver tvångsvis avgöra tvisten. Såsom framgår av det föregående omfattarbesitlningsskyddsproceduren också en möjlighet till omprövning avarrendevillkoren. Äv särskild belydelse är därvid frågan om arrendeavgiftenssiortek. Enligt 9 kap. 9 § JB skall arrendeavgiften vid oenighet mellanparterna fastsiällas lill skäligl belopp; den arrendeavgift jordägaren fordrarskall därvid godtas om den inte är oskälig. Vid denna bedömning hararrendenämnden enligt förarbetena (se nedan) all utgå frän rådandemarknadsförhållanden. har alltså alt söka ledning av vad somgäller vid jämförtiga arrenden eller, om en sådan jämförelse inte är möjlig,söka bilda sig en uppfattning om vad arrendalorer i allmänhet kan antas varaberedda alt betala. Bestämmelsernai 9 kap. 9 § JB undergick viss redaktionell jämkning. Syftet medjämkningen, som hade sin motsvarighet när det gällde reglerna om prövning avhyra i 12 kap. 48 § JB, angavs vara alt undanröja risken för missförstånd altbestämmelserna skulle ge jordägaren rätl att vid förtängning ensidigt bestämmaavgiften för den fortsatta arrendeperioden. Arrendelagsuiredningen konstaterade allbesittningsskydd i form av optionsrätt för arrendaiorn inte kunde blieffektivt, om det inle innehöll någon form av spärr mot höjning avarrendeavgiften. Det allmännas ingripande skulle emellertid inte sträcka siglängre än som behövdes för alt tillgodose syftet med besittningsskyddet.Villkoren för den nya arrendeperioden borde enligt utredningen bestämmas medhänsyn till vad skäligheten i det särskilda fallet fick anses kräva. Därvidvar del i allmänhet nalurtigt att utgå frän de villkor som gällde näruppsägning skedde. Skyldighet att visa skäligheten av villkor borde åligga densom ville ha ändring. Ätt närmare försöka precisera vad som skulle anses varaskäligt arrende fann uiredningen vanskligl, främsl därför all de förhållandensom påverkade arrendenivän var så många och olikartade. Hänsyn kunde las lillden allmänna arrendenivån i orten. Isamband med avgiftsregleringen berörde utredningen spörsmålet om vilkeninverkan en värdeförhöjning av arrendestället till följd av väntadtätbebyggelse eller annan förestående eller sannolik exploatering kunde ha påbedömningen av arrendeavgiftens storiek. Utredningen fann det inte skäligtall arrendet skulle förränta del markvärde som hänförde sig lill en framlidaändrad markanvändning. Ärrendel och övriga villkor borde i siällei bestämmasmed utgångspunkt i förulom de gamla villkoren dels den allmänna arrendenivån iorten, dels vad jordbruksarrendatorer i allmänhet kunde antas vara villiga allbelala i arrende för jord och hus av den beskaffenhei och med del läge som delvar fråga om i det aktuella fallet, Ipropositionen (1970:20) anförde departementschefen (del B s, 865) all del varnödvändigt med särskilda bestämmelser som medgav omprövning av arrendevillkorenvid arrendeperiodens utgång, I annal fall skulle besittningsskyddet lätt kunnasättas ur spel. Departementschefen underströk alt det dock måste beaktas allbestämmelserna skulle ulgöra ett komplement till besiltningsskyddet och intefungera som etl skydd mot befogade ändringar av gällande avtalsvillkor,Arrendaiorn borde därför vara skyldig alt finna sig i en sådan höjning avarrendeavgiften som med hänsyn lill prisutvecklingen och andra omständigheterframstår som skälig. Beträffandefrågan vad som skulle anses skäligt anförde departementschefen följande. För min del anser jag alt som en grundläggandeprincip bör gälla att arrendeavgiften skall avgöras av rådande marknadsförhållanden.För den händelse parterna inle kan enas om arrendeavgiften bör som huvudregelgälla alt avgiften skall ulgå med belopp som jordägaren fordrar men alt, omdennes krav är oskäligl, del bör kunna frångås och arrendeavgiften fastställaslill skäligl belopp. Är situationen sådan att arrendenivän för jämförligaarrenden kan utrönas bör denna tjäna som ulgångspunki för skälighetsbedömningen.Ofta lorde jämförtiga arrendeförhållanden dock inle kunna åberopas. Frågan fårdå avgöras efter vad arrendalorer i allmänhet kan antas vara beredda allbelala. All i lagen närmare ange vad som skall utgöra skälig arrendeavgiftanser jag inte vara möjligt. I motionen framhålls inledningsvis altbesittningsskyddets funktion i avgörande grad är beroende av att de formellareglerna härom inte kan urholkas genom ekonomiska villkor, som tvingararrendaiorn att lämna arrendestället. Besittningsskyddet fyller sin uppgiftendasl om del på ett rimligt sätt frigör arrendaiorn frän valsituationen attsitta kvar genom all acceptera en hög arrendeavgift eller alt flytta genom allvägra acceptera denna. Besittningsskyddels avgörande fråga är därför frågan ominiresseavvägningen vid avgiftsregleringen. Motionärernahävdar att man i praxis hitintills satt likhetstecken mellan skäligarrendeavgift och rådande marknadsförhållanden, Rätlslillämpningen har härvidbyggi på de ovan angivna departemenischefsullalandena. Enligt motionärerna haremellertid ulvecklingen visat all dessa uttalanden vilar pä ell förbiseende avdel eljesl noioriska förhållandel all jordbruksarrendemarknaden aren utprägladbrisimarknad, förhållande har nämligen kommilatt innebära all jordbruksarrendalorerna blivil utlämnade ät den fria marknadspris,sällningen,vilket i sin lur fäll lill följd all deras besiliningsskydd urholkats. Motionärernapåpekar att redan före jordabalkens ikraftträdande hade systemet alt ledigaarrenden uilämnas på anbud börjai vinna omfallning. Det är här fräga om t. ex. maskinslalioner och maskinentreprenörer somhar de fasta kostnaderna för sina maskiner täckta i annan rörelse än jordbruk. Enligtmotionärerna stiger vidare antalet sidoarrenden ständigt, och de har förnärvarande mycket stor omfallning. Även dessa ulmärkes i det här aktuellasammanhanget av att den som bjuder på arrendet har sina fasta kostnader tacklainom annan rörelse än den vara han lämnar anbud. Dessa faktorer tillsammanshar, menar motionärerna, drivit upp arrendenivåerna lill en höjd som närmarsig det orimliga. Man lorde genomsnittligt kunna säga alt den nyaarrendeavgiften höjes , om den gamla perioden varit fem är.Har den gamla perioden varil lio år, är höjningarna genomsnittligt 75-100procent. Inte ens konsumentprisindex utvisar en motsvarande höjning, ännumindre jordbruksprodukternas intäkter till brukaren. Resultat blir att brukarenflr en arbetsersättning betydligt under lantarbetartönen. Motionärernaanser att avgiftsnivån i mycket hög grad domineras av sådana avgifter sombaseras på marginaljordar och marginalinläkler. Särskilt snedvridande ansermotionärerna anbudsförfarandena vara. Vid dessa kommer nämligen endast dehögsta buden till synes. E)e anbud som härrör från "arrendalorer iallmänhet" kommer inte fram. Den skäliga marknads-nivän kommer här aldrigi dagen. Tillämpningenav 9 kap. 9 § JB har enligt motionärernas mening nu blivit sådan all denurholkar arrendalorernas besittningsskydd. Motionärerna anser det angeläget attbestämmelsen ges en sådan utformning alt man med skälighet menar en avgiftsnivåsom är anpassad efter arrendeställets karaklär och avkastningsförmåga. Del börmed nutida jordbruksstatistik icke vara omöjligt att via analyser av densittande brukarens bokföring och jämförelser med normresullat, som utläses urstatistiken, nå fram lill en mänskligare bedömning än vad de nu gällandereglerna tvingar arrendenämnder och fastighetsdomstolar till, I stället förmarknadsnivån måsle, anser motionärerna, arrendeställenas avkastningsförmågabli ledstjärna vid skälighetsbedömningen. Kungl, Maj:l har bemyndigat chefenför all tillkalla sakkunniga för alt se överjordförvärvslagstiftningen. I direktiven anförs bl. a.att prisnivån på jord- och skogsbruksfasligheler Delvis är denna prisutveckling en följd avpenningvärdets förändring och i fräga om skogsmark också av det förbättradeprisläget på skogsprodukter. Därutöver förekommer inte sällan att överpriserbelalas för mark i ren spekulation i kommande prisstegringar och av andraorsaker som inte har med markens användning för jordbruk eller skogsbruk attgöra. Resultatet härav blir att priset på jordbruksmark drivs i höjden tillförfång för såväl jordbruket som konsumenterna. Dyrare jordbruksmark betyderstigande livsmedelspriser men också svårigheter inie minst för unga människorsom vill ägna sig ät jordbruket som yrke alt köpa eller arrendera jordbruksmarklill priser som slår i rimligl förhållande till avkastningen. Det är angelägetfrån samhällets synpunkl att denna utveckling bryts. Enligtdepartementschefens mening finns nu anledning att undersöka i vad män del ärmöjligt all bidra härtill genom ändringar i jordförvärvslagsliftningen. Utgångspunktenför översynen bör enligt departementschefen vara alt lagen skall stödja ensådan hushållning med våra marklillgängar all etl effektivt jord- och skogsbrukkan bedrivas i vårt land. bör lagen liksom hiilills främjajordbrukets rationalisering och ge företräde åt förvärvare som kan förulsällaskomma att väl la till vara markens produktionsförmåga. Blandde sakfrågor som de sakkunniga skall överväga bör här anmärkas lämpligheten avalt i lagen införa en bestämmelse som ger möjlighel att vidtillståndsprövningen beakta om det avtalade priset överstiger fastighetensberäknade avkastningsvärde vid användning för jordbruk eller skogsbruk: Idirektiven påpekas vidare au kommuns förvärv av jordbruksjord och skogsmark ärundantagen från prövning enligt jordförvärvslagen, och del erinras om alltredje lagutskottet uttalade (3LU 1965:22 s. 35) att del fick förulsällas allkommun inte begagnade sin förvärvsfrihet utan alt försl samråda medlantbruksnämnden eller efteråt i görtig mån tillmötesgå nämndens eventuellaönskemål angående disponerandet av egendomen. De sakkunniga bör enligtdirektiven undersöka hur del sålunda föruisaiia samrådsförfa-randei harfungerat och om del finns anledning alt göra detla förfarande obligatoriskt. Direktiveninnehåller vidare följande ullalande beträffande arrendeförhållanden. Med markfrågorna hänger nära sammanarremdeförhållanden i fråga om jordbruksjord, AU det finns tillgäng tillarrendemark på skäliga villkor är av stor belydelse när det gäller all skapaförutsättningar för jordbruksin-tresserade personer utan eget kapital att ägnasig ål jordbruk, I den mån ändringar i jordförvärvslagen och annan marklagstiftningleder till dämpad markprisstegring, måste detta uppenbariigen fl gynnsaminverkan på arrendeprisnivån. Frågan om ökade möjligheter lillskälighetsprövning av arrendevillkor kommer att övervägas inomjuslitiedepartemenlei. S. k. sidoarrenden är en vanlig form försloriekskomplettering av jordbruken. De sakkunniga bör uppmärksamma dellaproblem och andra frågor i sam- bandmed jordbruksarrenden som kan ha belydelse för utformningen av jordförvärvslagstiftningen. Motionen i denna del tillstyrks av FöreningenSveriges jordbruksarrendatorer. Övriga remissinstanser avslyrkermolionsyrkandel. Såväl tantbruks-styrelsen som lantbruksnämnden i Östergötlandslän anser dock att ulvecklingen påområdel bör följas med uppmärksamhet. uttalar sig i den riktningen. anser att ett fastställande avarrendet allenast efter arrendeställets avkastningsförmåga skulle innebära enlånglgående priskoniroll på arrendeområdet, något som vid utarbetandet avifrågavarande led i arrendatorns besittningsskydd varken avsetts eller ensdiskuterats. Det förtjänar enligt hovrälten all framhållas all den arrendenivåsom skall läggas till grund för arrendeavgifternas bestämmande skall avsejämförtiga arrenden och vid del normala gårdsarrendei således icke påverkas avertagda arrendeavgifter för specialarrenden eller sidoarrenden i annan män äntill den del dessa kan verka höjande på den allmänna arrendenivän beroende päprincipen om tillgång och efterfrågan. Den sålunda erhållna arrendeavgiften flrvidare icke framstå som oskälig i förhållande lill del ifrågavarande arrendetsavkastningsförmåga. Skulle så vara fallet torde nämligen den situationenföreligga att en arrendalor i allmänhet icke kan antas vara beredd all belaladen ifrågasatta avgiften, varför denna bör sänkas av arrendenämnden. Vad angårarrendenämndernas rällslillämpning förklarar hovrätten sig sakna närmarekännedom härom. Arrendenämndernaför län och kan inte anslula sig lill motionärernasbeskrivning av nämndernas tillämpning av 9 kap, 9 § JB, Del är vissertigenriktigt att marknadsförhållandena skall i första hand vara avgörande och all omen någortunda fast arrendenivå finns i orten denna nivå tjänar som utgångspunktför bedömningen. Eftersom sådan nivå ofta saknas, blir del av slor belydelsevad arrendalorer i allmänhet är beredda att betala. Då arrendenämnderna fattarställning härtill är nämnderna medvetna om att del förekommer all arrendalorerför den första arrendeperioden åtar sig alt ertägga avgifter som pä sikt inleär realistiska och all jordägaren vid en senare förlängningstvist vitsordar auså är lällel. Då nämnderna faslsläller vad som är ortens pris eller vadarrendalorer i allmänhet kan antas vara beredda alt belala beaktar alllsänämnderna alt vissa arrendeavgifter inte kan anses vara uttryck för vadarrendalorer med hänsyn lill arrendeslällels avkaslningsförmåga pä längre siktär beredda all betala. Vadgäller frågan i en förlängningstvisi om det utarrenderade arrendeställetsavkaslningsförmåga beaktas den redan nu bland mänga andra omständigheter.Nämnden bildar sig regelmässigl en viss uppfallning härom åtminstoneså lill vida all arrendenämnden jämför arrendeställets avkastningsförmåga medde eveniuelll åberopade jämförelseobjektens avkaslningsförmåga. en bedömning av arrendeslällels förul-sättningar som ekonomisktförelag. Emellertid är det väl känt att avkasl-ningsförmågan har nära sambandmed bl. a, produktionsinriktning och arrendatorns kvalifikationer. Det synesdärför enligt nämndernas uppfattning knappasi möjligt all såsom motionärernaföreslår låta avkastningsförmågan bli ledstjärna vid skälighetsbedömningen.Härtill kommer att det i många fall är svårl all få fram tillräckligtomfatlande och säkra uppgifter om olika gårdars avkasining, Slulligen förtjänarframhållas au i de läll då avkasl-ningsförmågan kan fasisiällas med tillräckligsäkerhet motionärernas förslag kan leda in på eii syslem i vilkel jordägarenoch arrendaiorn delar skör-deresullalei efter viss grund, sådani syslemtillämpas på många håll ulomlands men torde enligt arrendenämnderna inie ansesvara önskvärt i vårt land, eftersom det skulle innebära en återgång tillbetraktelsesätt som bar upp gamla liders liondesyslem. Arrendenämndernaerinrar vidare avslulningsvis om alt bara har förfluiii sedan nyajordabalken trädde i kraft. Enligt arrendenämndernas mening har motionärernainle förebragl tillräckliga skäl för att redan nu laga upp grunderna förbeslämmande av arrendeavgift till omprövning.