bet · FX01JuU26 · 1974-12-31 00:00:00 — Justitieutskottetsbetänkande nr 1974 JuU1974:26 betänkande i anledning av motion omöversyn av bestämmelser om rån. I moiionen 1974:967 av ()hemställs all hos Kungl. Maj:l begär en översyn av brottsbalkensbestämmelser om rån i enlighet med vad i motionen anförts. Översynenbör enligt motionären avse dels bestämmelsen om straffminimum för rån, delsbrottsbeskrivningen av rån i vad gäller rekvisitet våld eller hot som innebärträngande fara. Motionären anser på anförda skäl alt siraffminimum för rån börsänkas, lämpligen till fängelse , och all lagtexten bör ändras såatt därav framgår alt det nyssnämnda rekvisitet - i enlighet med vad somfastslagits i praxis - är uppfyllt även om läran objektivt sett inte ärträngande men hotel för den hotade ter sig som elt hot som innebär trängandefara, t. ex. hot med en leksakspistol. Gällandebestämmelser m. m. Bestämmelserna oin rån har i (BrB)sammanförts i två paragrafer, 8 kap. 5 och 6§§. Enligt 5§ döms den som stjälmedelst våld å person eller medelst hol som innebär trängande fara eller, sedanhan begått stöld och anträffats pä bar gärning, sätter sig med sådant våldeller hot till motvärn mot den som vill återtaga det tillgripna, för rån tillfängelse, lägst ett och högsl . Delsamma gäller, om någon med sådant våldeller hot tvingar annan till handling eller underlåtenhet som innebär vinningför gärningsmannen och skada för den tvungne eller någon i vars ställe denneär. Lika med våld anses att försälta någon i vanmakt eller annat sådanttillstånd. Ärrån att anse som grovt skall enligt 6 s Ibr grovt rån dömas lill fängelse,lägst fyra och högst lio år. Vid bedömande huruvida brollet är grovt skallsärskill beaktas om våldet var livsfarligt eller om gärningsmannen tillfogatsvår kroppsskada eller allvarlig sjukdom eller om han eljest visat synnerligråhet eller på ett hänsynslöst sätt utnyttjat den rånades skyddslösa ellerutsatta ställning. Straffskalorna har den konsekvensenatt påföljden skyddstillsyn i allmänhet ej kan komma i fråga. I 28 kap. 1 §tredje stycket BrB föreskrivs nämligen att, om fängelse eller däröverär det lindrigaste straff som är stadgat för brottet, skyddstillsyn får ådömasendast om synneriiga skäl är därtill. Straffminimum m. m. Nuvarande siraffminimum för rån -etl års fängelse - har varit oförändrat . kundeemellertid lägre straffan tvä års fängelse endast utdömas om omständigheternavar synnerligen mildrande. Slraffmaximum för rån sänkles vid brollsbalkens antagande(prop. 1962:10, ILU 1962:42, rskr 390) med verkan från den frånåtta till . utbröls groyt rån till behandling i en särskildparagraf och - i anslutning till en viss förskjutning av gränsen mellan rån ochgrovt rån i jämförelse med äldre lag -sänktes siraffminimum för grovt rån frånsex lill . Under förarbetena lill lagändring uttalades avsträffrättskom-mittén (SOU 1940:20 s, 114) att högre straffminimum än ett åricke borde ifrågakomma med hänsyn till att brottet stundom kan vara tämligenlindrigt. Som exempel nämndes särskilt fall då råntvånget, dvs. det våld ellerhol varmed åtgärden ulföres, utövas av tjuv som sätter sig lill motvärn. Lagtextens beskrivning avråntvånget - medelst våld å person eller medelst hot som innebär trängande fara- överensstämmer bortsett från smärre redaktionella avvikelser med motsvarandelagrum strafflag såväl i dess ursprungliga lydelse som i lydelsenefter reform, bortsett från all genom upprepning av ordet medelstmarkerats all våldet inte behöver innebära trängande fara. Slraffräitskommiltén uttalade om lagtextens ordalydelse ivad gäller rån-tvånget bl, a, följande (SOU 1940:20 s. 111): Då uttrycket "hol som innebärträngande fara" lämnar åtskilligt övrigt all önska i fråga om klarhet,kunde det ifrågasättas att här välja något uttryckssätt som bättre klargörmeningen, nämligen att faran skall ej blott vara omedelbarl överhängande, utanäven avse något betydelsefullt intresse. Mol det av Thyrén föreslagna uttrycket"hol som innebär omedelbar fara för person" kan emellertid invändas,att icke varje omedelbar fara för person är trängande; faran måsle gälla liv ellerhälsa eller något annat merabeiy-delsefulll . Härtill kommer all denifrågavarande beskrivningen på grovt tvång upptagits även inom civilräilen,Jämlikl 28 ; avialslagen är en rättshandling, den någon blivit riittsstridigttvungen alt företaga, ogiltig, där ivAnget utövas genom vAld A person ellergenom hot, som innebär trängande fara. Dä det i 28 ,- avtalslagen avseddaIvAngei bör sammanfalla med rånlvAngei, har den slraffrällsliga beskrivningendärpA lämnals oförändrad. Ävenullryckel "vald å person" har därför bibehållils, Kommillén vill emellertid,i anslutning till rättspraxis Ofr NJA 1888 s. 34 och 570), understryka, attuttrycket ej fär tolkas alltför vidsträckt. Det fordras, att gärningsmannen bärvåldsam hand på en person som därigenom utsattes för misshandel ellerbetvingande. Att rycka något från en person innan denne hinner besinna sig, attfråntaga en berusad eller sovande något, att knuffa någon i folkträngsel föratt öva fickstöld och andra lika lindriga våldsfall höra alltså ej hit. Dylikafall fä räknas som stöld eller grov stöld, icke som rån. Det kan här tilläggas, att uttrycket hot sominnebär trängande fara även återfinns i stadgandet rörande våldtäkt i 6 kap, 1> BrB, Däremot har beträffande del lindrigare broltei olaga hot (4 kap, 5'< BrB) uttryckligen uppställts krav på att hotel, beslående i lyftande avvapen mot annan eller eljest hot med brottslig gärning, är ägnat att hos denhotade framkalla allvarlig fruklan för egen eller annans säkerhet till personeller egendom. Enligträttspraxis föreligger råntvång även om faran i själva verket inie är trängandemen hotel ler sig som ett hol som innebär trängande fara, l, ex. om -den hotadeovetande-den hotande icke har avsikt eller möjlighet att förverkliga hotet. ex, bedömdes i rättsfallet NJA 1956 C 187 som rån all lilllvinga sig pengargenom hol med en pistol som i verkligheten var en leksakspistol och med ettpaket, som den hotande föregav innehålla sprängämne, Sammarättstillämpning har kommit till uttryck i ett fiertal andra rättsfall, bl. a.i ett träffat avgörande av högsta domstolen. Gärningsbeskrivningen vardär följande. H tvingade med hol om våld som innebar trängandefara två postex-peditörer att till honom utlämna 5 ooo kronor. Hotel bestod iall H, som vid lillfällel bar en leksaksrevolver instoppad innanförbyxlinningen, räckte fram elt uttagningskvitio på vilket han skrivit:"Delta är eii rån. Lägg upp på disken. Gör inget annal såblir ingen skadad," Allvaret underslröks av alt H fört sin hand molrevolvern och yttrat au någol tråkigt kunde hända om han inte blev åtlydd. Förpostexpeditörerna framstod hotet som innebärande trängande fara. Gärningen bedömdes av vederbörande tingsrätt ochhovrätt som rån. Hög-sia domslolen fann inte skäl meddela prövningstillstånd(HD:s beslut nr SB 1383). Detbör anmärkas alt rikligheien av den angivna rättstillämpningen be-slrills i denjuridiska doktrinen. Därvid har hävdats all tolkningen strider mol denslraffrällsliga legalilelsprincipen och all rån enligt gällande lagtext bordeanses föreligga endast om hotel avsett en objektiv fara, (Se härom HansThornstedt i 1959 s. 3 ff. och 1968 s. 329 ft". ochOlle : Om farebegreppet i straffrätten, 1967 s. 96 ff. Jfr iSvensk 1960 s. 262 och F. Wetter i yttrande i rättsfallet NJA1965 C 187). I belänkandel "Åtgärder för all bekämpabrotlslighelen och förbättra den allmänna ordningen" (Ds Ju 1973:5 s. 73)anförde brottskommissionen i eil avsnitt benämnt Översyn av strafföesiämmelsernabl, a, följande: Någon anledning att höja maximistraffet förnormalfallet av rån lorde inte föreligga med hänsyn till att de allvariigasiegärningarna hänförs under strafföeslämmelsen för grovt rån, !>om exempel kananföras att högsta domstolen fastslagit alt rån mot bank eller annanpenninginrälining, vid vilkei rånaren hotat med skarpladdat skjutvapen, i regelbör bedömas som grovt rån oavsett om skott avlossats med vapnet. Inte hellermini-mislraffel för normairallel av rån bör skärpas, eftersomstraffbestämmelsen omfattar också mindre allvarliga fall som exempelvis allefter tillgripandet av ett paket cigarretter tilldela ägaren ett knytnävsslagnär denne försöker återta cigarretterna. Med tanke exempelvis på sådana fallskulle det enligt kommissionens mening kunna vara motiverat altöverväga om inte minimistraffei för rån bör siinkas Denna fråga bör emellertidenligi kommissionens mening lämpligen prövas i sammanhang med en mera allmänöversyn av slraffskalorna i BrB, Närdel gäller grovt rån visar senare rättspraxis att även den övre delen avstraffskalan tämligen ofta kommer till användning. Del förefaller inte finnasnågon anledning att höja minimistraffei för grovt rån. Uttalandenav brottsförebyggande rådets arbetsgrupp rörande kriminalpolitiska frågor Brottsförebyggande rådets arbetsgrupp förkriniinalpolitiska frågor har avlämnat en rapport lill rådelsstyrelse avseende rådels medverkan i det kriminalpoliliska utvecklingsarbetet(BRÅ 1974:3). Irapporten förordas en siraffrätlsöversyn, inriktad på vissa områden som ansesböra särskill prioriteras. I detta hänseende nämns särskillförmögen-hetsbrolten och slraffskalorna för vissa brotl samt sanktionsformernafängelse och böter. Någon rekommendation till rådet att föra fram förslag omlillsäilande av utredningar lämnas dock inte, ulan arbetsgruppen anser altytterligare underlag bör tas fram för rådels ställningstagande. 1fråga om förmögenheisbrotlen uttalas i rapporten ytterligare bi. a, följande: Arbetsgruppen delar uppfattningen attförmögenheisbrotlen är mogna för översyn. De centrala brotten utformades avstraffrätiskommiltén under 1930-lalei (SOU 1940:20) och överfördes i stort seltoförändrade till 1965. De Ibrfiulna trettio åren har medfört enmarkant förändring av det ekonomiska livel och av människornaslevnadsbetingelser. De förutsättningar som straffrätiskommiltén utgick ifrånnär del gällde förniö-genhetsrältsliga dispositioner är i åtskilliga styckenannorlunda . Del är också troligt all värderingarna i fråga om vad somskall anses vara särskill kvalificerande från straffbarhelssynpunkl undergållförändringar. Inom pågår f. n, arbete meden begränsad översyn av bestämmelserna om grov stöld och rån. Särskilduppmärksamhet ägnas därvid åt inbrottsstölderna och de lindrigare formerna avrån. En promemoria i ämnet avses bli remissbehandlad innevarande höst. Utskottet har inhämtat yttrande över moiionen frånriksåklagaren (), , , del brollsförebygganderådet, , och Föreningen . Samtligareniissorgan ansluter sig - helt eller delvis - till motionärens uppfattning isak. Om behovet av den önskade översynen är meningarna delade. Riksåklagaren () framhåller inledningsvis attantalet rånbrott av skilda slag har ökat betydligt . Ehuru intealla år visar lika höga siffror, är det tydligt all antalet rån under denöverblickbara framtiden kommer att vara väsentligt högre än vid mitten av1960-talet. Det är enligt RÅ av vikt att man i siraffrättsskipningen kaningripa med kraft mot dessa företeelser. Efteruppgifter om doktrin och rättspraxis av intresse uttalar RÅ all det enligt hansmening är en riktig och ändamålsenlig ståndpunkt, att gärningar av den art somprövats i de ovan återgivna rättsfallen bedöms som rån, och att etl rån därhotet skett med skarpladdat skjutvapen i allmänhet bedöms som grovt rån. Hananser också att redan den omständigheten, att rånbrottets omfattning äromtvistad i doktrinen, talar för alt lagtexten kunde böra förtydligas, ehurupraxis nu måste anses fastlagd så au något akut behov av lagstiftning inteföreligger. Vadhärefter gäller straffsatsen för rån säger sig RÅ dela motionärens uppfaiiningall del finns fall där minimigränsen eil år ler sig väl hög och att det kanfinnas anledning att överväga en sänkning, möjligen lill 6 månader, RÅvill emellertid inte inlaga någon bestämd ståndpunkt till straffskalan, som börprövas i elt något större sammanhang. Frågor avseende straffsatser för olikatyper av brott torde, framhåller han, komma all las upp i delbrottsförebyggande rådets arbete. Beträffandegrovt rån delar RÅ motionärens mening, att någon anledning att ändrastrafflaiiiuden inte synes föreligga. Pågrund av vad nu anförts tillstyrker RÅ att gör en framställning tillKungl, Maj:t i de avseenden motionen berör. - som erfarit alt bl. a,bestämmelserna om rån, grov stöld och stöld är under behandling ijustitiedepartementet - säger sig dela motionärens uppfattning alt delindrigaste typerna av rån med hänsyn lill sin förhållandevis ringa svårighetsgradpåminner om vissa siöldbroll. måsteenligt styrelsen anses otillfredsställande att de rätistillämpande organen idylika fall kan komma all kiinna sig tvingade av individualpreventiva skäl allanvända en annan brottsrubricering än rån. Med hänsyn härtill finns enligtstyrelsen skäl för en översyn av reglerna för straffminimum för rån.Beträffande önskemålet om en ändrad broltsbeskrivning ullalar styrelsen attden, även om del - med hänsyn lill den nuvarande stadgan i rättspraxis - i ochIbr sig torde kunna ifrägasällas om behov föreligger av en ändring härvidlag,intet har all erinra mot en översyn även i detta hänseende, , som lill sitt yttrande fogat en ianledning av remissen utarbetad promemoria, ansluter sig till vad i motionenanförts lill stöd för den begärda översynen av straffskalan för rån. En sådanöversyn, som även bör avse gränsdragningen mellan mindre allvarliga fall av rånoch andra fall, bör enligt hovrättens mening göras i lämpligt sammanhang.Hovrätten uttalar också att såsom framhållits av brottskommissionen frågan omstraffskalan för rån inte bör bedömas isolerad utan prövas i samband med enmera allmän översyn av slraffskalorna i . Med hänsyn lill althithörande spörsmål redan är under övervägande i det brottsförebyggande rådelsynes enligt hovrätien någon särskild framslällning i ämnet till Kungl. Maj:tinte vara påkallad. Beträffandebrotlsbeskrivningen uttalas i den bifogade promemorian bl, a. följande: praxis vedertagna tolkningen av rånparagrafens nuvarande lydelse kan lillnöds sägas icke strida mol ordalagen. Dessa behöver nämligen, såsom professorStrahl (SvJT 1960 s, 262) uttalat, språkligt icke betyda mera än all läranskall te sig såsom iriingande. Då emellertid den vedertagna tolkningen,särskilt om den ges tillämpning även på avtalslagen, kan länkas föranleda ejännu förutsedda konsekvenser, synes goda skäl finnas för motionärenshemställan. Brollsförebyggande rådel ansluter sig lill den imoiionen framförda upp-faliningen all brollsbalkens besiämmelser om rån kommitatt i rättspraxis tolkas förhållandevis vidsträckt och att en viss tvekan kanråda om denna praxis stämmer överens med lagrummets ordalydelse. Frånkriminalpolilisk synpunkt synes det emellertid enligt rådet tveksamt om den imotionen förordade oinlbrmuleringen av rånbeslämmelsen i enlighei med gällandeläilspraxis är lämplig. Del torde från denna synpunkl finnas skäl alt i principförbehålla rånbenämningen sådana handlingar där eil verkligl hol föreligger. 1anslutning lill delta konstalerande anmiirker rådel all dess kriminal-politiskaarbetsgrupp även behandlat frågan om de negativa konsekvenserna avbroiisbenämningar som ger en missvisande bild av lagsladgandels innehåll (seBRÅ 1974:3). Rådelansluter sig även lill den i motionen framförda uppfallniiigen allminimistraffei för rån är för högt. Om rånbestämmelsen ej ändras i den riktning som förordats i motionen, finns del därför enligtrådet starka skäl som talar för förslaget om ändring av straffskalan. I yttrandet nämns också elt rådels kriminalpoliliskaarbetsgrupp i den ovannämnda rapportenlBRÅ I974:3)även hardragil upp allmännariktlinjer för del kriminalpoliliska arbetet och bl. a. förordat en fortsatttillämpning av nuvarande system med en fortlöpande brotlsbalksöversyn. Deförslag som framlagts i motionen bör enligt rådet tas upp lill närmaregranskning i detta sammanhang. .Sveriges advokatsamjiind framhåWsratt. som framgår av motionen, lill rån hänförs fall av mycket varierandesvårhelsgrad och alt det inte sällan förekommer alt omständigheterna vidbrottet varit sådana alt påföljden framstår som en oproportionerligt hårdreaktion. Särskilt gäller delta i fall där skyddstillsyii bedöms som den i ochIbr sig mest adekvata påföljden men där de synneriiga skäl för denna påföljdvilka med hänsyn lill siraffminimum skall föreligga saknas. Å andra sidan bör man enligt samfundels mening inie kunnabortse från all fall, vilka omfattas av rånrekvisiten, traditionellt och avallmänheten torde betraktas vara av så allvarlig natur alt de i princip börleda lill strängare påföljd än vad grov stöld föranleder. Del kan därför enligtsamfundels mening inte vara riktigt att samma slraffskala generellt skallgälla för de båda brottskategorierna. Det synes emellertid samfundet vara angeläget attmöjlighet skapas för en mildare bedömning än den som siraffminimum lillåter, dåomständigheterna i det särskilda fallet så pålbrdrar. Detta bör enligtsamfundet gälla exempelvis fall där våldet varit förhållandevis obetydligt, därett hol objektivt sett inte inneburit trängande fara eller där tillgreppet inieavsett något större värde. Härom anför samfundel vidare all man kan länka sig all nåen lösning genom införande av en särskild strafföeslämmelse för lindrigareformer av rån. På motsvarande säll som beträffande våldtäktsbrollct kan manmåhända finna en särskild brottsbenämning för de lindrigare typfallen. Alternativet till en sådan lösning kan enligt samfundetvara en bestämmelse all påföljden vid mildrande eller särskilda omständigheterskall kunna nedsättas till sex månaders fängelse. Med någon av dessa ändringar skulle del, slutar samfundel,inte vara nödvändigt alt mjuka upp de rekvisit för rån som lagen anger. Måhändaskulle i stället därmed i rättstillämpningen kunna vinnas bättre anpassninglill lagrummets ordalydelse. domaretörhund framhålleratt det skett en allvarlig utveckling av våldsbrollslighetensärskilt i vad avser rån mot banker och andra penninginräitningar. Vid ensänkning av straffminimum för rån riskerar man alt siraffmälningen förnormalfallet av rån mildras, vilket inger betänkligheter från allmänpreventivsynpunkt. Så skedde enligt förbundet exempelvisvid sänkningen av siraftniinimum för meded i samband med brottsbalkensinförande (se justiiiedepartementeis experlundersökning av straffmätningspraxisi Ds Ju 1973:8 sid. 18 ff). Del synes önskvärt, fortsäller förbundet, attfrågan om siraffniinmum för rån prövas i samband med en allmän översyn avslraffskiilorna i , vilket ock broliskommis-sionen förordat. Detförtjänar enligi förbundet även övervägas om icke en särskild slraffskala förlindriga fall av rån bör upptas i lagen. 1 anslutning härtill påpekar förbundetall dalalekniken har öppnal nya vägar för överblickande av den lidigare urempirisk synpunkt svårtillgängliga straffmätningspraxis på olika områden. Påanförda skäl tillstyrker domareförbundet att frågan om en sänkning avstraffminimum för rån övervägs som ett led i en allmän översyn av brottsbalkenssirafflatiiuder, Belräffandeförslaget om ändring av brotlsbeskrivningen för rån uttalar förbundet att det ilikhet med motionären anser del vara olillfredsslällande all rådande praxisbelräffande hol med oladdad pistol och liknande fall mindre väl överensslämmermed lagens ordalydelse. Del rör sig ju här om upprätthållande av straffrättenslegaliteisprincip, som är av grundläggande betydelse för rättssäkerheten.Förbundet vill därför ej motsälia sig en översyn av rånsladgandet. Vid en sådanöversyn måste enligt förbundet självfallet uppmärksamhet ägnas ålråndefinilionens centrala ställning ej blott i straffrätten ulan även icivilrätten, framför alll i 28 '< avtalslagen. Föreningen påpekar att rekvisitethot som innebär trängande fara även återfinns i 6 kap. 1 § . Dentolkning, som rekvisitet fåll, synes föreningen rationell, då del för den somulsälls för angreppet kan vara omöjligt .Ut iaklla sådana detaljer, sominnebär all hotel faktiskt inte inneburit så allvarlig fara, i,ex, att enpistol är oladdad. Det strider ej mot ordalagen alt ett hot, som från denangripnes synpunkl ler sig som allvariigl, anses innebära irängande fara, dåäven gärningsmannen måste ha avsett att hotet skall uppfattas innefatta sådanfara. Förslaget all bestämma hotet på sätt som skett i 4 kap, 5 '; BrB skulleenligt föreningen medföra alt även myckel okvalificerade hot skulle innebärarånhot, I denna del kan föreningen därför icke dela motionärens uppfaltning. Denifrågasatta sänkningen av minimisiraffet för rån lill säger sigföreningen däremol kunna lillslyrka, fierlal rån är icke av den grovabeskaffenhet all eli års fängelse framsiär som rimlig påföljd. Praxis harkringgåll svårigheien genom all uppställa myckel siränga krav på bevisningen avsambandet mellan del uiövade våldel och lillgreppel. Under föruisällning alldet klargörs all en nedsällning av minimipAföljden för rån lill sex månadericke är eil ullryck för en mildare syn på broltei som sådant har föreningeningen erinran mot en sådan siralTsänkning, Ä andra sidan anser föreningen ickeen sådan förändring oundgängligen påkallad ulan menar alt en lagändring kananslå lill en meromlallande översyn av bestämmelser. Enligt 8 kap. 5 § döms den som stjälmedelst våld å person eller medelst hot som innebär trängande fara för rån tillfängelse, lägst ett och högst . Detsamma gäller den som, sedan han begåttstöld och anträffats på bar gärning, sätter sig med sådant våld eller hot lillmotvärn mot den som vill återta det tillgripna ävensom den som med sådant våldeller hot tvingar annan till handling eller underiåtenhei som innebär vinningför gärningsmannen och skada för den tvungne eller någon i vars ställe denneär. Är rån att anse som grovt skall enligt 6 § dömas för grovt rån tillfängelse, lägst fyra och högst . Imotionen begärs översyn av berörda bestämmelser. Översynen bör enligtmotionären avse dels bestämmelsen om straffminimum för rån, dels brotlsbeskrivningenav rån i vad gäller rekvisitet våld eller hot som innebär trängande fara.Motionären anser på anförda skäl att siraffminimum för rån bör sänkas,lämpligen lill fängelse , saml att lagtexten bör ändras så att däravtydligt framgår att det nyssnämnda rekvisitet är uppfyllt även om faranobjektivt sett inte är trängande men hotet för den hotade ter sig som ett hotsom innebär trängande fara, t. ex. hot med leksakspistol. Antaletrånbrott har stigit betydligt, och det är enligtutskottels mening angeläget all samhället med kraft ingriper mot dennaregelmässigt mycket allvarliga form av våldsbrottslighet. böremellertid framhållas alt rånbegreppet även innefattar relativt ofariigahandlingar, t, ex. fall där våldet är ringa och det tillgripna avser obetydligavärden. I sådana fall kan inte sällan minimistraffei framstå som alltförsträngt. Att straffskalans nedre gräns ligger vid elt är har även den konsekvensenatt det krävs synnerliga skäl för alt påföljden skyddstiilsyn skall fäanvändas. Domstolen kan alltså tvingas tillgripa en frihetsberövande påföljdäven om en sådan inte är påkallad av individualpreventiva skäl. Beträffandegärningsbeskrivningen har i rättstillämpningen och den juridiska doktrinenframförts två tolkningar i fråga om innebörden av begreppet hot som innebärträngande fara. Dels har framförts åsikten att lagrummets ordalydelse ger vidhanden att rekvisitet är uppfyllt endast om hotel objektivt sett inneburit enträngande fara för den hotade, dels har hävdats att det är till fyllest omhotel av den hotade uppfattats såsom innebärande trängande fara. Förespråkarnaav den förstnämnda meningen har till stöd för sin uppfattning bl. a. åberopatutformningen av straffstadgandet om olaga hot. I detta lagrum, 4 kap. 5 §brottsbalken, som riktar sig mol den som lyfter vapen mot annan eller eljesthotar med brottslig gärning, sägs uttryckligen att det är tillräckligt atthotet är "ägnat att hos den hotade framkalla allvariig fruktan för egeneller annans säkerhet till person eller egendom".