bet · FX01JuU32 · 1974-12-31 00:00:00 — Innan beslut härom fattas bör detdärför alltid undersökas om inte etl behov av psykiatrisk vård som föreligger idet konkreta fallet kan tillgodoses på annal sätt. En strävan bör vara atl i såstor utsträckning som möjligt använda fria vårdformer. Inom psykiatrisksjukvård i allmänhet pågår en ständig utveckling i syfte all minska inslaget avtvång. Intagning för psykiatrisk vård sker oftast enligt sjukvårdslagen, somreglerar den fria vårdformen.Sådan intagning förutsätter således den sjukes samtycke och kan och bör inteheller kunna förbindas med någol medel för atl tvinga fram vården. Dessaomständigheter begränsar naturiigtvis användningsområdet för vård enligtsjukvårdslagen som brottspåföljd. En möjlighet som emellertid redan nu finns äralt döma lill skyddstillsyn med föreskrift om psykiatrisk vård. Inte heller ensådan dom är exegibel i den meningen att vården kan framtvingas, men eUåsidosättande av föreskriften kan leda till att skyddstillsynen undanröjs ochersätts av annan påföljd. Desakkunniga bör överväga föirutsättningarna för en vidgad tillämpning avskyddstillsyn i förening med psykiatrisk vård i skilda former som påföljd förpsykiskt avvikande lagöverträdare. Av vad jag har anföit framgår atl jag kantänka mig att frihetsberövande påföljd inom kriminalvården i störreutsträckning än nu ådöms psykiskt avvikande lagöverträdare. Detta leder tillkrav på ökade möjligheter att ge sådana intagna nödvändig vård och behandling.En ledande princip bör vara att den som är dömd för brott skall liksom andramedborgare ha tillgång till vård och behandling; I fråga om psykiskt avvikandelagöverträdare bör övervägas om inte större utrymme bör lämnas att underbehandlingens gång förändra påföljdens innehåll. Härigenom skulle exempelvisfängelse kunna för\'andlas till sluten psykiatrisk vård eller skyddstillsyn medföreskrift om vård. Sådana förändringar kan även tänkas gå i andra riktningenså att den som överiämnats till psykiatrisk vård skall kunna bli föremål förbehandling inom kriminalvården. Med en sådan ordning skulle avgörande ipåföljdsfrågan fl en mindre definitiv karaktär. En reform i denna riktningkräver ingående överväganden angående villkoren för och den rättsligabehandlingen av frågor om ändring av påföljd. Inom arbetar enarbetsgrupp med en översyn av lagen om sluten psykiatrisk vård i vissa fall(LSPV). F. n. sker en genomgång av lagens tillämpningsområde. Enligtarbetsgruppens nuvarande planer skall socialstyrelsenföreläggas förslag om hur gruppens fortsatta arbete skall bedrivas, Enligt Kungl, Maj:ts bemyndigande i november 1970tillkallades sakkunniga med uppdrag att utreda frågan om underlåtande av åtalm. 1direktiven för de sakkunniga, åtalsrättskommittén (Ju 1970:63), uttalas bl. Vid ett övervägande av, den lämpliga utformningenav reglerna om åtalsunderiåtelse har man enligt min mening alt ta hänsyn tillreglernas betydelse från såväl kriminalpolilisk som processekpnomisk synpunkl. Ansträngningarnainom både social- och kriminalvården inriktas i allt större utsträckning på atlundvika placering i institutioner och i stället utnyttja olika möjlighetertill vård och behandling i öppna former. I den allmänna debatten harifrågasatts värdel av tvångsåtgärder inom socialvården. Delhar också gjorts gällande att ingripande med konventionella metoder motlagöverträdare i vissa fall snarare främjar än motverkar brottslighet. Särskillnär det gäller mindre allvarliga brott har starkt satts i fråga om det ärlämpligt att använda rent straffrättsliga ingripanden i den omfattning som f n,sker. I detta sammanhang aktualiseras frågan vilken verkan självadomstolsförfarandet har från kriminalpolilisk synpunkl. Den åsikten framförsofta att domstolsförfarandet ibland kan äventyra ett från kriminalpolilisksynpunkl värdefullt samarbete med den brottslige eller all lagföringen i vartfall inte medför några fördelar från sådan synpunkt. Fråganom åtal bör underiåtas från kriminalpolilisk synpunkl är av särskilt intressenär det gäller unga lagöverträdare. Också i fråga om andra speciella kategorierlagöverträdare, t. ex. narkotikamissbrukare och psykiskt sjuka, kanifrågasättas om inte lagföring bör ske i mindre utsträckning än som ärfallet. En vidgad användning av åtalsunderiåtelse börövervägas också vid brott av psykiskt sjuka och därmed jämställda.--- Delfinns anledning överväga i vad mån det nuvarande kravet på kau-: salsammanhang mellan psykisk sjukdom av visst slag och brottet bör ersättas med andra bestämmelser, som avgränsar tillämpningsområdet för åtalsun deriåtelse i dessa fall. Defrågeställningar som har antytts är av intresse även när det gäller personersom begått brott under inflytande av alkohol-eller narkotikamissbruk. Iförarbetena till narkotikastrafflagen (1968:64) betonades vikten av att åklagarnatar tillvara möjligheterna atl underiåta åtal mot vårdbehövandenarkotikamissbrukare. 1 dessa fall bör utgångspunkten enligt min mening varaatl den misstänkte skall få vård för sitt alkohol- eller narkotikaberoende ochatt den straffrättsliga reaktionen bör komma i andra hand. En utveckling mot friare åtalsprövning kan också fåkonsekvenser för påföljdssystemet i BrB, Särskilt frågan om domstolarnasmöjligheter atl efterge påföljd och alt överlämna lagöverträdare för socialaåtgärder måste samordnas med motsvarande möjligheter i samband medåtalsunderiåtelse. Som förut nämnts är frågan om psykiskt avvikandelagöverträdare avsedd att tas upp i annat sammanhang. Maj:ts bemyndigande harensakkunnig tillkallats för att uireda övervakningsnämndernas och de centralanämndernas uppgifter och organisation (övervakningsnämndsuiredningen. I anledning av en motion (1973:142) angående ökade befogenheter förövervakningsnämnd vid misskötsamhet hos den som dömts till skyddstillsyn harfrån sida förutsatts (JuU 1973:15 s, 14, rskr 152) attöver-vakningsnämndsulredningens uppdrag kommer alt omfatta även den i motionenaktualiserade problematiken. Brottsförebyggande rådets arbetsgrupp förkriminalpolitiska frågor har avlämnat en rapport till rådetsstyrelse avseende rådets medverkan i det kriminalpolitiska utvecklingsarbetet(. Irapporten uttalas, belräffande rådets uppgift att verka för atl lagstiftningeninom rådets verksamhetsområde håller jämna steg med samhällsutvecklingen, bl.a. att därmed torde avses en kontinueriig bevakning av strafflagstiftningen medinriiktning på såväl brottskatalogen som sanktionssystemet. Arbetsgruppenavvisar tanken på etl lagstiftningsarbete med sikte på införandet av en nybrottsbalk och förordar i stället en straffrättsöversyn med inriktning på vissaområden som anses böra särskilt prioriteras. Någon rekommendation till rådetatt föra fram förslag om tillsättande av utredningar lämnas dock inte, utanarbetsgruppen anser att ytteriigare underiag bör tas fram för rådetsställningstagande. Ifråga om sanktionssystemei uttalas i rapporten ytterligare bl. a. atl enutredning om utvidgad användning av böter bör prioriteras samt att det underalla förhållanden bör finnas förutsättningar all ge bötessanktionen en starkareposition i påföljdssystemel. Arbetsgruppen anser vidare atl det är angelägetatt överväga om inte andra sanktioner än de som förekommer kan införas. Rådets arbetsgrupp för narkotikafrågor har, somframgår av rådets nedan återgivna remissyttrande till utskottet, för närvarandeinte några planer på atl la upp de i motionen 1974:1255 behandlade frågorna. harar 1973 i serienutgivit skriften , som redovisar styrelsens rekommendationer förnarkomanvårdens innehåll och former som den utgör en rapport av desenaste årens erfarenheter inom narkomanvården. Iett kapitel benämnt "Tvångsvård" uttalas (s. 160, 167 och 168) bl, a.följande: En----- tänkbarform av tvång som inte har formell täckning är överenskommet,tidsbegränsat behandlingstvång med någon form av kontrakt mellan b<;hand:ladoch behandlare. Detta kan ha formen - som i vissa delar av det så kallade "civilcommitment"-systemet i - av frivilligt behandlingsalternativ till straff förbegånget brott. Del kan också ha formen av elt behandlingskontrakt som ärfrivilligt upprättat utan formella tvångsalternativ. Detfinns---- inga skäl att utöka vidden av tvång som den avgränsas av nu gällandelagstiftning. Indikationerna för tvångsmässiga omhändertaganden bör sålundainte förändras. Det finns däremot anledning att peka påmöjligheten att i LSPV och barnavårdslagen införa ett korttidstvång varstidsbegränsning finns inskriven i lagen. Vissa skäl synes tala för en sådanlagkonslruktion, varigenom tvångets kortvarighet skulle vara i förväg preciseradoch garanterad. Ävende båda möjligheter till "konlraktsivång" som diskuterades i socialstyrelsensintervjuer och enkät bör bli föremål för närmare utredning. Den ena möjlighetenär kortlidstvång som överenskoms i kontrakt mellan behandlare och klient. Denandra formen är etl överenskommet tvång, där en tidsbegränsad behandlingsåtgärdväljs av den behandlade som alternativ till påföljd inom kriminalvårdens ram. I samma kapitel anförs under rubriken(s, 169) under en punkt 6 bl. Det kan finnas skäl atl inom ramen fördeindikationer för ivångsmässigt anordnad vård som anges i gällande lagar prövalagkonslruktionersom möjliggör dels korttidstvång vars tidsbegränsning finnsinskriven i lagen, dels korttidstvång som överenskoms i kontrakt mellanbehandlare och klient, rfc/5 överenskommet konlraktsivång där en tidsavgränsadbehandlingsåtgärd väljs av den behandlade som alternativ till påföljd inomkriminalvårdens ram. I det sistnämnda fallet bör det finnas rimlig proportion ifråga om frihetsinskränkning mellan straffet och behandlingsåtgärden. Eltslutgiltigt ställningslagande lill de i punkten 6 framförda möjligheterna böremellertid anslå i avvaktan på resultaten av de utredningar som för närvarandearbetar med dessa frågor (socialutredningen och arbetsgruppför översyn av LSPV). Utskottet har inhämtat yttrande över motionen1974:1255 i dess helhet från riksåklagaren, ,och brottsförebyggande rådet samt beträffande yrkande 2 imotionen av, förutom nämnda myndigheter, socialutredningen. Samtligaremissinstanser avstyrker motionen eller uttalar sig i avslyrkande riktning. Ang.alkohol- och narkolikamissbrukei inom kriminalvårdens anstalter (motionsyrkandeI) Riksåklagaren () framhåller atl del av den högamissbruksfrekvensen vad gäller alkohol och narkotika på vissa anstalter inte Hrdras slutsatsen att missbruk förekommer hos större delen avkriminalvårdsklientelei eller att kriminalvårdens anstalter skulle utgöra någonkälla för etablering av alkohol- eller narkotikamissbruk. Möjligheten att påanstalt inledas i alkoholmissbruk torde enligt RÅ vara obefintlig. Beträffandeförslaget om kontrollåtgärder mot de intagna påpekar RÅ att närmare antydansaknas om hur följderna av ett positivt resultat av enundersökning skall utformas, frånsett möjlighelen att fördröja utskrivningeneller inskränka permissionsmöjligheterna. Dessa åtgärder är enligt RÅbehandlingsmässig! knappast gångbara och skulle säkerligen inte ge positivtresultat. eller :senare måsle frigivningsbeslut meddelas, och andramöjligheter till insmuggling av stimulanlia än via permittenter saknas förvissointe. Ändra insatser, såsom disciplinära straff, förefaller inte heller RÅsärskilt lyckade från behandlingssynpunkt. Det tänkbara att överföra dem somsålunda beträds med missbruk lill annan vårdform är mot bakgrunden av atl deredan med uttömmande av andra möjligheter dömts till urbota straff interealistiskt. Kvar slår då endast eventualiteten - som antyds i motionen - atlför missbrukare införa någon form av tidsobestämd påföljd, utformad så attmöjlighet ges till tvångsinlagning på avgiftnings-klinik, varvad med frivårdunder giftkoniroll och med ytteriigare fängelsestraff som remedium. RÅfinner inte fog för någon särskild utredning i enlighet med motionsyrkandet. () framhållerinledningsvis att narkotika- och alkoholproblematiken inom kriminalvården intekan ses isolerad från motsvarande problem i samhället i övrigt. Intagnaalkoholmissbrukare och narkomaner tar med sig lill anstalterna sina problemfrån knarkarkvartar och alkoholmiljöer ute i samhället. Diogfria anstaltergaranterar å andra sidan inte ett drogfritt samhälle atl le\a i för f d,anstaltsintagna. Beträffandemissbrukets omfattning uttalar KVS att alkoholförtäring inom anstalterna endastförekommer undantagsvis. Däremot är användningen av narkotiska medel ettproblem särskilt vid vissa anstalter. Självklart är det synneriigen angelägetatl fångvårdsansialterna hålls fria från narkotika. Endast en total avskärmningfrån ytterväriden skulle emellertid kunna få elt sådant resultat. Försöken atlstoppa insmuggling på anstalterna av narkotiska medel försvåras enligt KVS avden utökade permissionsgivningen, den intensifierade besöksverksamheten ocholika utåtriktade aktiviteter. Samtidigtframhåller KVS all de s. k. visiiationspatruller som arbetar vid vissaanstalter lyckats åstadkomma atl tung narkotika i det närmaste försvunnit ochatl haschrökning minskal kraftigt. avser atl utökanämnda verksamhet. Åtgärderna för drogfria anstalter är av utpräglad teknisknatur. En utredning i ämnet torde ej kunna bidra till nya lösningar påproblemet, KVSerinrar vidare om att staismakterna i samband med behandlingen avkriminalvårdsberedningens förslag tagit ställning lill vissa av de frågor somtas upp i motionen. Härom anför KVS bl. a, följande: I ansvarsfrågan har understrukits alt de personersom vårdas inom kriminalvården inte skall ha någon siärställning i förhållandelill andra vård-behövande människor, I princip skall därför den allmännasjukvården svara för atl åtgärder vidtas och värd ges, I den mån missbrukarnabedöms vara i behov av specialistvård skall de placeras på psykiatriskt sjukhuseller narko- manvårdsklinik.Resurserna inom samhällets vårdorgan är emellertid otillräckliga. Iprioriteringen flr andra missbruksgrupper än kriminalvårdens företräde. Därförär supplementära åtgärder för kriminalvårdsklientelei nödvändiga. Inom denärmaste åren kommer kriminalvården all förses med olika resursförstärkningarför alkohol- och narkomanibekämpning. I storstadsområdena inrättas särskildabehandlingsteam avsedda atl i samverkan med de lokala sjukvårdsorganen ledabehandlingen av de narkomaner som är omhändertagna inom frivård, anstalisvårdoch på häkten. Utanför storstäderna, där problemen är mindre, kommerfrivårdsdistrikt, häkten och lokalanstalter att tillföras psykiatrisk expertisi form av konsulttjänster. Inom frivården kommer vård i enskilda hem avnarkotikamissbrukare atl ytteriigare stimuleras. På vissa anstalter påfordrarsäkerhetsskäl och de intagnas personliga egenskaper ett omhändertagande underslutna former för att behandlingen av grava sjukdomssymptom över huvud skallkunna åstadkommas. Därför kommer alt bedrivas en försöksverksamhet med särskildanarkomanvårdsavdelningar vid riksanslalter. Verksamhetens karaklär av försökmotiveras av att våra kunskaperom kriminalvårdens narkomaner fortfarande byggerpå ett otillräckligt faktaunderlag. Kriminalvården kommer sålunda enligt KVS atl inomen relativt snar framtid tillföras vissa personella och ekonomiska resursförstärkningarför narkomanvård som strävandena atl etablera samarbete med samhälletsreguljära vårdapparat för behandling av alkoholproblematiken och narkomanerintensifieras. Resultaten härav bör enligt meningavvaktas innan nya utredningar tillsätts. uttalar all styrelsens principiellasynpunkter på behandlingen av alkohol- och narkotikamissbrukare inomkriminalvården framgår av styrelsens yttrande över kriminalvårdsberedningensförslag, till vilket styrelsen hänvisar. Styrelsen säger sig givetvis inte hanågon möjlighet alt bedöma om några särskilda åtgärder är erforderiiga för attsåsom anges i motionen bekämpa alkohol- och narkotikamissbruket inomkriminalvårdens anstalter, eftersom dessa frågor tillhör kriminalvårdsstyrelsensansvarsområde. som på sätt nedan framgårav rådels remissvar belräffande motionsyrkande 2 hänvisar till pågående ellerplanerat arbete inom vissa utredningar och arbetsgrupper, anser mot bakgrund avdet betydelsefulla och omfattande utredningsarbete, som pågårinom det område som omfattas av motionen, att liden ej är mogen alt särbehandlade speciella frågor som berörs i motionen. Det finns ej heller några planer atlnu la upp de aktualiserade frågorna till behandling i rådels narkotikagrupp. Ang.påföl/derna för narkotika- och alkoholmissbrukare (motionsyrkande 2) RÅ framhåller (yttrande 25.4,1974) att det givetvisvore bra om statsmakterna utöver vad som görs för narkomaner och alkoholisterkunde anordna vidgad institutionsvård med åtföljande engagemang genom sociala frivårdsorgan.Mol bakgrund av det enligt RÅ mycket realistiska konstaterande som görs imotionen, att missbrukaren i allmänhet är utan insikt om sin situation, ställerRÅ sig emellertid främmande för alternativet all denne i realiteten skulle gesvalmöjlighet beträffande sin behandling, närmare bestämt mellanfängelsevistelse på grund av fortsatt missbruk eller en mera behaglig vårdmiljöutan inissbruk. Att grunda en kriminalpolilisk premiss på förhoppningen att ensådan valmöjlighet skulle ge resultat förefaller RÅ mot bakgrunden avmissbrukarnas insiktslöshet helt verklighetsfrämmande. En reglering avpåföljdsfrågan enligt motionärens förslag synes också RÅ oacceptabel frånprincipiell synpunkl. Däremot må vara sant alt utrymme bör finnas förtvångsvisa behandlingsåtgärder, när fri-villighelen inte är till fyllest.Avgörandet av om sådan insats bör användas bör därvid inte ankomma påmissbrukaren själv. RÅsäger sig vidare kunna instämma i motionens grundtanke, så till vida att fråganom särbehandling av siimulantiamissbrukare när det gällerkriminalvårdsklientelet bör utredas närmare. I detta sammanhang upplyser RÅ omatt i en nyligen meddelad dom i enlighet med socialstyrelsensrekommendation jämställt en opiatmissbrukare (morfinbas) med sinnessjuk (domden nr DB 5), Om denna dom får genomslagskraft, vilket den trotsviss reservation i domskälen - hänförlig till andra personliga förhållanden hosden dömde - enligt RÅ rimligen måste få, innebär den atl en ganska stor ochdess värre ökande grupp av narkotikamissbrukare överförs till det klientel somskall las om hand vid psykiatriska sjukhus. RÅuttalar vidare atl den kriminalpolitiska behandlingen av framför alltnarkotikamissbrukare, när de inte är alt hänföra lill del myckel gravt belastadeklientelet, f. n. erbjuder stora svårigheler. Lagstiftaren har nämligen å enasidan framhållit aUmänpreventionens krav och å andra sidan understrukit viktenav att vårdbehovet fjrden enskilde missbrukaren tillgodoses. Avvägningen ärsvår i rättstillämpningen, särskilt som möjligheterna till tvångsvård utöverfängelse och sluten psykiatrisk vård onekligen är begränsade. Självfalletskulle enligt RÅ ökade ekonomiska resurser i form av nya eller utbyggdainstitutioner och utvidgad öppen vård öppna större möjligheter för bekämpningenav stimulanliamissbruket. Enutredning om dessa frågor bör emellertid enligt RÅ inte begränsas till de imotionen angivna frågeställningarna om missbruk på anstalter eller ändradepåföljdsregler för det aktuella klientelet. Problemet bör enligt RÅ:s meningangripas i ett större sammanhang. Dels måsle brottsligheten på området bekämpasmer intensivt med användande av konventionella medel, dels måste resurser förbehandling av missbrukarna tillskapas. Offensiven bör inte begränsas till detkriminella klientelet utan inriktas på en bredare nivå. Redan i skolan och ifamiljelivet bör insatser göras. Intima kontakter bör upprätthållas medmotsvarande arbete i andra länder. möjligheterpå olika områden, särskilt inom massmedia och på arbetsplatser, bör tas tillvara. En sådan insats kan och bör lämpligen ske inom ramen för de uppgifter somålagts brottsförebyggande rådel. I vart fall bör resultaten av pågåendeutredningar, närmast socialutredningens betänkande, avvaktas innan initiativtas till ytteriigare utredande insatser. Att narkotikagruppen inombrottsförebyggande rådet f n. inte har konkreta arbetsuppgifter på det aktuellaområdet innebär slutligen inte atl dess uppdrag inte kan komma att utvidgas. Pågrund av del anförda finner RÅ inte fog för atl tillstyrka någon särskildutredning i det begärda hänseendet. KVS uttalar att vad motionären avser ipåföljdsfrågan synes något oklart. Vissa uttalanden i motionen ger enligt KVSnärmast vid handen att motionären menar att själva missbruket av alkohol- ochnarkotika borde kriminaliseras. Ilikhet med motionären understryker KVS att åsikterna om narkomanin divergerarstarkt. En mängd olika förklaringar och teorier finns. Samstämmighet råderdock enligt KVS om att alkohol- och narkotikamissbruk är elt symptom påbakomliggande störningar i individens personlighet och/eller omgivande miljö.Kriminalvårdens narkomaner består i stor utsträckning av personer som genom ettasocialt levnadssätt kommit under infiytande av alkohol och narkotika.Narkotikabehovet har i många fall utlöst en brottslighet som uteslutande hartill grund önskemålet att tillgodose narkotikabehovet. KVS framhåller vidare att kriminalitet och ickemissbruk av alkohol och narkotika har varit den formella orsaken till påföljdenanslaltsintagning inom kriminalvården. I rehabiliteringsarbetet måste däremolhänsyn tas till den intagnes totala problematik och behandlingsbehov. Dettakräver i sin tur en rikt nyanserad behandlingsarsenal som svårligen låter siginrymmas inom den i motionen föreslagna påföljden. Ettschablonmässigt påföljdssystem för olika typer av missbruk - överkonsumtion avmellanöl, rökning av haschisch, injicering av morfin - synes KVS vara fögaändamålsenligt. Såväl lagtekniska som vårdpolitiska överväganden talar enligtKVS emot både en kriminalisering av alla olika former av missbruk som ensärskild påföljd härför. Ommotionären i stället avser att förbehålla den föreslagna särskilda påföljdensom ett alternativ till fängelse för sådana missbrukare som dömts för kriminaliseradehandlingar bör enligt KVS framhållas alTden nya lagen om kriminalvård i anstaltgenom sin 34 § öppnar dörren för en adekvat behandling av den fängelsedömdeutanför kriminalvården men inom ramen för nuvarande påföljdssystem. säger sig ha tolkat motionärensyrkande så, att det inte är missbruket i och för sig som borde kriminaliseras.Ett påföljdssystem uppbyggt för olika symptomkalegorier vore enligt styrelsenolyckligt. Såvida motionären avsett att missbrukare som enligt nuvarandelagsiiftning ådömts fängelsestraff skall kunna få en adekvat vård, kommer delatt inom ramen förnuvarande vårdresurser öppnas möjlighet härför enligt 34 § i den nyligenantagna lagen om l Brollsförebyggande rådel framhåller all de imoiionen behandlade frågorna har ett nära samband med de principfrågor rörandebl. a, användningen av tvång inom socialvården som behandlas avsocialutredningen och att utredningen om behandling av psykiskt avvikande haralt ta upp frågor som i hög grad berör kriminalvårdens alkohol- ochnarkotikamissbrukare. Resultatet av denna utrednings arbete har enligt rådetstor betydelse för ett ställningstagande till de i motionen väckta frågorna. Rådetupplyser vidare att rådet genom sin narkotikagrupp följer en planeradsamordning av den nordiska narkotikaforskningen. Samordningen kan väntas bligenomförd fr. o. m. i nordiska ministerrådets regi. Del kanenligt rådet väntas att man i forskningssamarbetet kommer att ägna särskild uppmärksamhetåt behandlingsforskiiingen. Härövernämner rådet alt tillsatt en särskild arbetsgrupp för alt seöver lagen om sluten psykiatrisk vård i vissa fall. Det finns enligt rådet anledninganta att gruppen kommer att ta upp frågan om förutsättningarna förtillämpningen av denna lag. Utredningsarbetet kommer därför också att beröranarkotika- och alkoholmissbrukare. Molbakgrunden av det betydefsefulla och omfattande arbete som sålunda förnärvarande pågår anser rådet även såvitt gäller nu ifrågavarande motionsyrkandeatt tiden ej är mogen att särbehandla de speciella frågor som berörs imotionen.