bet · FX01JuU2 · 1974-12-31 00:00:00 — Det kan tilläggas att, såsomstatens invandrarverk framhåller i sitt remissyttrande överdepartementspromemorian, det på de större invandrarorterna i regel finnsnationalitets- och invandrarföreningar vars verksamhet bl. a. syftar till attunderlätta invandrarnas anpassning till det svenska samhället. Deltagande iverksamhet som bedrivs av sådana föreningar synes inte sällan kunna inordnasunder sådan fritidsverksamhet som lagrummet avser att främja. Med hänsyn tillvad utskottet sålunda anfört är någon åtgärd i anledning avmotionsyrkandet inte påkallad. Den lagtekniska utformningen av det nu behandladestadgandet i 14 § andra stycket kritiseras i motionen 1974:1607, vari yrkas attuttrycket "om det lämpligen kan ske" bör ersättas med "om intesärskilda hinder möter". I anledning härav vill utskottet - utöver vad somi detta hänseende anförts under avsnittet Allmänna synpunkter framhålla att stadgandetnaturligen måste förstås så att i princip endast säkerhetssynpunkter ellerpraktiska hänsyn får lägga hinder i vägen för deltagande i sådanföreningsverksamhet och liknande verksamhet som avses i lagrummet. Stadgandethar avseende på intagna i såväl riks- som lokalanstalter även om detsjälvfallet i huvudsak blir på lokalanstalterna som mer differentieradefritidsaktiviteter utom anstalten kan komma i fråga. I sammanhanget bör erinrasom att enligt stadgandet kan föreskrivas att intagen som deltar i verksamhet avnu ifrågavarande slag skall stå under tillsyn. Bestämmelsen härom torde somdepartementschefen uppger få nämnvärd praktisk betydelse bara när det gällergrupper av intagna som deltar i verksamhet utanför anstalten. Under detta avsnitt vill utskottet slutligen något berörastadgandet i 5 § andra stycket om samråd med den intagne vid behandlingsplaneringenoch bestämmelsen i 30 § om de intagnas rätt att använda telefon. En ledandegrundsats för kriminalvården i anstalt bör som departementschefen uttalar varaatt den intagne i så stor utsträckning som möjligt skall aktiveras att självmedverka vid planläggningen av anstaltsvistelsen och den därefter följandevården i frihet. Utskottet finner det därför positivt att stadgandet i 5 §givits sådan utformning att samråd vid planläggningen obligatoriskt skall ägarum med den intagne. Utskottet finner det vidare av värde att föreskrift ges omatt samråd bör ske även med den intagnes närstående. Som departementschefenframhåller bör kontakter med närstående i princip tas endast med den intagnesmedgivande. Viktigt är enligt utskottets mening att den intagnes egen medverkaninte begränsas till planläggningen av vården utan att han stimuleras att självaktivt medverka i framför allt frigivningsförberedelserna. Kontakterna börsålunda i största möjliga utsträckning anförtros den intagne själv. Vid sådanakontakter med anhöriga, företrädare för frivården, arbetsgivare, olikaarbetsmarknadsmyndigheter och sociala myndigheter, undervisningsanstalter m.m. är det självfallet av stort värde för honom att ha tillgång till telefon.Bland annat med hänsyn härtill ser utskottet med tillfredsställelse attlagförslaget i olikhet mot behandlingslagen innehåller regler om de intagnas rätt att använda telefon.Beträffande de erinringar mot den lagtekniska utformningen av 5 § andra stycketoch 30 § som framställs i motionerna 1974:1605 och 1974:1607 hänvisar utskottettill vad utskottet anfört härom ovan under avsnittet Allmänna synpunkter. Andra samhällsorgans ansvar för kriminalvårdens klientel En redan tidigare knäsatt principinom kriminalvården är att dess klienter har samma rätt till samhällets stöd-och vårdinsatser som andra medborgare. Mot bakgrund av att hittillsvarandeerfarenheter visat ett klart behov av fastare former för samarbetet mellansamhällets olika vårdgrenar ägnades frågan om sådant samarbete stort intresse isamband med antagandet av riktlinjerna för kriminalvårdsreformen. Ianslutning till uttalanden i ett flertal motioner framhöll utskottet då (JuU1973:15 s. 6) att det för att intentionerna bakom reformen skall kunnaförverkligas är oundgängligen nödvändigt att överbrygga de klyftor som på mångahåll otvivelaktigt finns mellan kriminalvården och andra samhälleliga stöd- ochvårdorgan. Utskottet underströk kraftigt vikten av att berörda samarbetsfrågorägnas särskild uppmärksamhet under det fortsatta arbetet med reformens genomförande.Enligt utskottets mening borde därvid samordning med socialutredningens arbetepå detta område komma till stånd. Samarbetsfrågorna har också tillvunnit sig storuppmärksamhet i det nu förevarande lagstiftningsärendet. Idepartementspromemorians förslag till 5 § lagen om kriminalvård i anstaltföreskrivs att andra samhällsorgan än kriminalvården bör, i den mån ettförverkligande av vårdens syfte påkallar insatser av dem, vart och ett inomsitt ansvarsområde verka för att ändamålsenliga åtgärder vidtas. Underremissbehandlingen har anförts att en bestämmelse med denna innebörd endastutgör en rekommendation, riktad till de ifrågavarande samhällsorganen. Det harunderstrukits att det avgörande för dessa organs ansvar är innehållet i desärskilda författningar som reglerar organens verksamhet. Vidare harframhållits angelägenheten av att berörda huvudmän träffar särskilda överenskommelsersom närmare reglerar förutsättningarna och ordningen för vidgade insatser förkriminalvårdsklientelet. Departementschefen uttalar i anslutning till det ipropositionen föreslagna stadgandet i förevarande ämne bl. a. att ettförverkligande av anstaltsvårdens syfte ofta kan förväntas påkalla stödåtgärderoch vårdinsatser av andra myndigheter och organ än kriminalvårdens, t. ex. ifråga om bostads- och arbetsanskaffning samt fysisk och psykisk hälsovård. Hanunderstryker att de organ som har att svara för sådan verksamhet som regel harett allmänt ansvar även för kriminalvårdens klientel och att det därför ärangeläget att kriminalvårdsarbetet i förekommande fall bedrivs i nära samverkanmed det eller de organ som i det enskilda fallet kan vara aktuella. a. motbakgrund härav föreslår departementschefen att stadgandet utformas som enregel, vilken utan direkt hänvisning till ifrågavarande samhällsorgans ansvar föreskriver att i nuavsedda fall erforderlig samyerkan skall ske mellan kriminalvården ochföreträdare för berörda organ. Spörsmålen berörs i några av de i anledning avpropositionen väckta motionerna. I motionen 1974:1603 hänvisas till vissa underremissbehandlingen av departementspromemorian giorda uttalanden i anslutningtill stadgandet i 5 §. Motionärerna uttalar sig för att det bör konstituerasett lagstadgat ansvar för ett socialt organ att hålla kontakten med den intagneunder anstaltsvistelsen. 1 motionen diskuteras valet av sådant organ. Somtänkbara instanser nämns social- och länsarbetsnämnderna. Under hänvisninghärtill framställs ett yrkande av innebörd att hos Kungl. Maj:themställer att frågan om samverkan med andra samhälleliga organ hänskjuts tillsocialutredningen för skyndsam behandling i enlighet med vad motionärernaanför. Likartade tankegångar framförs i motionen 1974:1607. Enligt motionärernabör i samarbete med socialutredningen övervägas möjligheterna till fastareformer för samarbete mellan kriminalvården och socialvården. Utskottet vill i likhet med departementschefen ånyo slåfast att kriminalvårdens khentel har samma rätt till samhällets stöd och hjälpsom andra medborgare. Endast i de fall då den dömde omhändertagits på sådantsätt att det förhindrar andra myndigheters eller samhälleliga organs medverkaneller när stödinsatserna uteslutande har sin grund i kriminalvårdensrehabiliterande uppgift bör det, som departementschefen uttalar, kunna varamotiverat att göra något avsteg från denna princip och låta kriminalvården tadet primära ansvaret även för uppgifter som normalt åvilar andra huvudmän. När det gäller utformningen av stadgandet i 5 § omsamverkan med andra samhälleliga organ, vilket saknar motsvarighet ibehandlingslagen, biträder utskottet det i propositionen upptagna förslaget somgivits en något mer uppfordrande karaktär än vad promemorieförslaget innebär. Tillkomsten av stadgandet undanskymmer emellertid enligtutskottets mening inte de tidigare uppmärksammade problemen om ansvarsfördelningoch kostnadsfördelning mellan olika vårdområden. Detta gäller t. ex. i fråga ommöjligheterna att erbjuda anstaltsklientelet en acceptabel hälso- och sjukvård,i vilket avseende bristerna är många. Det gäller också bl. a. samarbetet påarbetsmarknadsområdet. I dessa och andra hänseenden kommer det nyaanstaltssystemet säkerligen att underlätta ett intensifierat samarbete mellankriminalvården och myndigheter och organ utanför kriminalvården. Somdepartementschefen anför kan sådana förhållanden som att en person är intagenpå en anstalt inom en annan kommun eller ett annat landstingsområde än där hanhar sitt hemvist ge upphov till särskilda problem. Departementschefenförutsätter att uppkommande problem av denna art skall kunna lösas genomsamverkan mellan berörda landsting eller kommuner. 1 vissa fall kan det ocksåenligt departementschefen bli aktuellt med särskilda överenskommelser mellanföreträdare för ifrågavarande organ och kriminalvården i syfte att lösa speciella problem som uppkommer i samband medkriminalvårdsreformens genomförande. Utskottet ansluter sig till vad departementschefen anförtmen vill för sin del i anslutning till utskottets uttalanden föregående år framhålla vikten av att uppmärksamhet ägnas åt utarbetandet av speciella formerför kontakt och samverkan. Därvid måste frågeställningarna om ansvars-ochkostnadsfördelningen klarläggas så att samarbetet inte försvåras av oklarheteri sådant hänseende. Utskottet vill särskilt framhålla att det nu sagda inte hartillämpning endast på de i motionen 1974:1603 berörda, närmast lokala problemenutan i lika hög grad gäller former för samarbete på både regional och centralnivå. Rörande möjligheterna att åvägabringa en bättre ordning härvidlag villutskottet hänvisa till positiva uttalanden i remissyttranden som avgivits avsocialstyrelsen, . En helhetslösning av de här behandlade problemen, somenligt utskottets mening är angelägen och brådskande, förutsätter en övergripandeoch ingående genomlysning som inte kan nås enbart genom ett ,intensifierat samarbete mellan kriminalvården och övriga myndigheter och organ.Det erfordras bl. a. överväganden rörande riktlinjer i stort för skildasamarbetsformer, och de olika frågeställningarna måste sättas in i det störresammanhang som gäller samhällets samlade insatser mot brott. Härvid ledsintresset till de arbetsuppgifter som avses åvila det brottsförebyggande rådetnär det gäller att samordna åtgärder syftande till att ge personer som begåttbrott bättre förutsättningar till anpassning i samhället. Idepartementspromemorian (Ds Ju 1973:6) Det brottsförebyggande rådet uttalas attrådet bör följa och fördjupa den samordning som sker mellankriminalvårdsmyndigheterna samt socialvårds-, arbetsmarknads- ochutbildningsområdena. Utskottet kan instämma häri. Även om rådet sålunda enligt utskottets mening i detbrottsförebyggande arbetet bör ägna samarbetsfrågorna särskild uppmärksamhet,kan tveksamhet råda om vilka styrmedel som bör komma till användning och om varansvaret för det arbete som utskottet i det föregående uttalat sig för börligga. Med hänsyn till rådets ovan beskrivna arbetsuppgifter talar onekligenvissa skäl för att arbetet genomförs i rådets regi, varvid samråd medsocialutredningen bör komma till stånd. Andra skäl kan tala för att uppdragetges socialutredningen eller en särskild kommitté. Synpunkter förställningstagandet i denna fråga kan vara att hämta i socialutredningenskommande principbetänkande. Mot denna bakgrund anser utskottet att de närmare formernaför arbetets bedrivande bör avgöras av Kungl. Utskottet vill dockframhålla att arbetet bör bedrivas med skyndsamhet samt att förslag i anledningav de överväganden som måste äga rum bör framläggas utan dröjsmål. Vad utskottetsålunda i anledning av motionen 1974:1603 i denna del anfört bör ges Kungl.Maj:t till känna. Fördelningen av intagna mellan olika typer av anstalter En huvudpunkt ikriminalvårdsreformen är tillskapandet av ett nytt anstaltssystem som bygger påindelning av anstalterna i riksanstalter och lokalanstalter. Härvid harintresset särskilt knutits till lokalanstalterna med deras nära anknytning tillfrivårdsorganisationen och till andra lokala organ för socialt stödjandeverksamhet. Allmänna riktlinjer för de intagnas fördelning mellanriksanstalter och lokalanstalter upptas i 6 § förslaget till lag omkriminalvård i anstalt. Enligt dessa skall de som undergår fängelse i mer men högst eller behandling i anstalt enligt 28 kap. 3 §brottsbalken, dvs. intagna som i regel kan hänföras till det s. k.normalklientelet, företrädesvis vara placerade i lokalanstalt. De som undergårfängelse , ungdomsfängelse eller internering, bland vilkaåterfinns det övervägande antalet s. k. svårhanterliga intagna, placerasföreträdesvis i riksanstalt men får föras över till lokalanstalt när så behövsför en ändamålsenlig förberedelse av frigivning eller övergång till vård utomanstalt. De korttidsdömda slutligen, dvs. de som undergår fängelse i högst fyramånader, bör företrädesvis vara placerade i riksanstalt. Vid ställningstagandet föregående år till riktlinjerna förkriminalvårdsreformen yppades inom utskottet viss tveksamhet rörande denlämpligaste avgränsningen av det s. k. normalklientelet ochanstaltsplaceringen av de korttidsdömda som lagförts för trafiknykterhetsbrott.I sistnämnda hänseende ansåg utskottet att den utbredda förekomsten av alkoholproblemoch andra sociala problem bland detta klientel med viss styrka talade för enplacering på lokalanstalt med möjlighet till framför allt nykterhetsvårdandebehandling i hemorten. A andra sidan borde enligt utskottets mening beaktas attutrymmet för några mera omfattande sociala insatser genom kriminalvårdensförsorg för detta klientel är begränsat, eftersom det här är fråga om mycketkorta strafftider och anstaltsvistelsen som regel inte följs av någon frivård.Enligt utskottets mening borde sä långt det är möjligt inom ramen förtillgängliga lokalanstaltsplatser även beträffande det korttidsklientel tillvilket rattfylleristerna hör eftersträvas att straffverkställigheten kan ske inärheten av hemorten. Frågan om de korttidsintagnas placering har ilagstiftningsärendet uppmärksammats såväl vid lagrådsgranskningen som i någraav de motioner som väckts i anledning av propositionen. Enligt lagrådets meningkan den föreslagna regeln för de korttidsdömdas placering väntas medföra att del av dem blir placerade långt från hemorten, och lagrådet förordar attkorttidsklientelet liksom normalklientelet företrädesvis placeras pålokalanstalt. Lagrådet, som stöder sig på utskottets återgivna uttalandeni ämnet föregående år, framhåller också att det från humanitär och socialsynpunkt är angeläget att även de korttidsintagna får godtagbara möjligheteratt genom besök av närstående och på annat sätt bevara kontakten med livetutanför anstalten. Härtill kommer enligt lagrådet att åtskilliga korttidsintagna liksom en stor del av anstaltsklientelet i övrigt brottas med sociala problem avolika slag, t. ex. alkoholproblem. Det kan därför också beträffandekorttidsintagna ej sällan föreligga behov av att vidtaeller förbereda ohka sociala hjälpätgärder i samverkan med samhälleliga organ iden intagnes hemort, vilket underlättas betydligt, om den intagne är placerad inärheten av hemorten. Mot angiven bakgrund föreslår lagrådet dels att i andrastycket av förevarande paragraf stadgas, att den som undergår fängelse eller behandling enligt 28 kap. 3 § företrädesvis skallvara placerad i lokalanstalt, dels att paragrafens sista stycke utgår. Synpunkter liknande dem som lagrådet anfört framförs imotionerna 1974:1605 och 1974:1607. I den förstnämnda motionen uttalas sålundabl. a. att utgångspunkten måste vara att intagna som har sociala svårigheteroch som även i övrigt har stort behov av kontakt med hemorten bör placeras ilokalanstalt. Motionärerna framhåller att det för åtskilliga korttidsintagna ärnödvändigt att vidta eller förbereda olika socialahjälpätgärder i samverkan med samhälleliga organ i den intagnes hemort.Motionärerna förordar därför att lagtexten som huvudregel anger attkorttidsklientelet liksom normalklientelet företrä desvis skall placeras ilokalanstalt. Motionärerna tillfogar att anstaltsbeståndet f. n. kan läggapraktiska hinder i vägen när det gäller att uppnå den angivna målsättningen ifråga om anstaltsvalet. Denna'bör dock komma till uttryck i lagtexten. Med stödav det anförda framställer motionärerna ett yrkande som i princip går ut på ensådan jämkning av lagrummet som lagrådet föreslagit. Med likartad motiveringframställs i motionen 1974:1607 ett yrkande av innebörd att stadgandet iparagrafens sista stycke ges en sådan utformning att korttidsdömda placeras påriksanstalt såvida icke sådan placering med hänsyn till den dömdes personligasituation kan innebära väsentliga men från humanitär och social synpunkt. Till en början vill utskottet i likhet meddepartementschefen framhålla att de ifrågavarande lagbestämmelserna enbart harkaraktären av vägledande anvisningar som det i många fall kan finnas anledningatt göra undantag från. Avsteg från de angivna huvudprinciperna bör i självaverket som departementschefen anför kunna göras i rätt betydande omfattning.Vid anmälan av lagrådets yttrande anför departementschefen bl. a. att det vidförberedelsearbetet för det nya anstaltssystemets genomförande visat sig att enförhållandevis stor del av de korttidsintagna sannolikt kommer att kunnaplaceras i lokalanstalt. Av det anförda kan enligt utskottets mening dras denslutsatsen att den praktiska skillnaden mellan de båda motståendeuppfattningarna rörande lagrummets utformning egentligen är relativtobetydlig. Detta framgår särskilt tydligt om man betänker att varie enskiltbeslut rörande anstaltsplacering måste underordnas huvudstadgandet i 4 § omkriminalvårdens utformning och inriktning. Enligt utskottets mening skulle ett stadgande med den lydelse som lagrådet förordat bäst svara mot kriminalvårdsreformensmålsättning. Visserligen kan man som departementschefen till stöd för ettprincipstadgande av motsatt innehåll anföra att personer som av huvudsakligenallmänpreventiva skäl ådömts kortvarigt frihetsstraff i många fall inte är ibehov av sådana rehabiliteringsåtgärder som är avsedda att utgöra ett väsentligtinslag i lokalanstalternas verksamhet samt att behovet av nära kontakter medhemorten i varje fall till en del har visst samband med anstaltsvistelsenslängd. Synpunkter av denna och liknande art torde emellertid enligt utskottetsmening med hänsyn till den flexibilitet som stadgandet om anstaltsplaceringmedger kunna vinna tillbörligt beaktande vid den praktiska tillämpningen avlagrummet även om man väljer den av lagrådet förordade lösningen. Vid en avvägning av de skäl som kan anföras för och mot deolika lösningarna finner utskottet det från principiella synpunkter vara mesttilltalande att lagrummet får en avfattning som ger uttryck för målsättningenatt straffverkställigheten även för korttidsklientelet skall ske i lokalanstalti närheten av hemorten. Utskottet förordar därför att i anledning avmotionerna 1974:1605 och 1974:1607 för sin del antar 6 § förslaget till lag omkriminalvård i anstalt i den lydelse som lagrådet föreslagit. villutskottet emellertid starkt understryka att takten i uppbyggandet av det nyaanstaltssystemet är avgörande för i vilken utsträckning den angivnamålsättningen kan förverkligas. Möjligheterna till placering i lokalanstaltblir följaktligen under uppbyggnadsskedet, som beräknats omfatta en femtonårsperiod,avhängiga av antalet tillgängliga lokalanstaltsplatser. När antalet sådanaplatser inte räcker till kan det i enskilda fall inte undvikas attkorttidsintagna får stå tillbaka för intagna med längre strafftider för vilkaeftervård i frihet normalt följer på anstaltsvistelsen. Under detta avsnitt vill utskottet vidare beröra ett parspörsmål rörande placeringen av unga lagöverträdare. Som framgår av det föregående föreslås i 6 § ett stadgandeav innebörd att bl. a. den som undergår ungdomsfängelse eller interneringföreträdesvis placeras i riksanstalt men får överföras till lokalanstalt när såbehövs för att ernå en ändamålsenlig frigivningsförberedelse. När det gällerungdomsfängelseklientelet vill utskottet först uttala sin anslutning till departementschefensuttalanden att man i görligaste mån skall ta till vara föreliggande möjligheteratt avdela viss eller vissa riksanstalter eller särskilda anstaltsavdelningarför huvudsakligen sådana ungdomar som av säkerhetsskäl eller annan anledninginte lämpligen bör placeras på lokalanstalt. Härigenom kan, i enlighet medutskottets önskemål föregående år, principen om särskilda behandlingsresurserför detta klientel upprätthållas samt möjliggöras att de erfarenheter i frågaom utbildning, arbetsträning, medicinsk och psykoterapeutisk behandling m. m.som vunnits inom de hittillsvarande ungdomsanstalternas ram blir tillvaratagna.Vad nu sagts motsäger inte att vistelse vid lokalanstalt - med hänsyn bl. a.till dessa anstalters särskilda möjligheter att sörja för en successiv övergångfrån anstaltsvård till frivård inte sällan även för ungdomsfängelseklienteletkan vara att föredra under en inte alltför kort tid före anstaltsvistelsens upphörande. I linje härmedvill utskottet framhålla att den möjlighet att överföra den intagne tilllokalanstalt som erbjuds genom det ovan berörda stadgandet i 6 § bör utnyttjasi största möjliga utsträckning. Ett närliggande problem nämligen hur unga lagöverträdareskall kunna placeras på sådant sätt att de inte kommer att utsättas förolämplig påverkan av andra tas upp i motionen 1974:1607. Ett stadgande häromär intaget i 8 § förslaget till lag om kriminalvård i anstalt. Det heter däratt vid placering av den som ej fyllt särskilt skall beaktas att hansåvitt möjligt hålls åtskild från intagna som kan inverka menligt på hansanpassning i samhället. I motionen yrkas att stadgandet ges en sådan utformningatt den i lagrummet föreskrivna åtskillnaden skall göras såvida inte alldelesspeciella skäl föranleder annat. Utskottet, som i sitt betänkande JuU 1973:15framhöll att möjligheterna till differentiering bör iakttas så långt det ärmöjligt, delar motionärernas uppfattning att det föreligger ett betydande intresseav att unga lagöverträdare placeras på sådant sätt att de inte utsätts förolämplig påverkan av andra, mera grovt kriminellt belastade intagna och anseratt detta synsätt tydhgare bör komma till uttryck i lagtexten. I enlighethärmed förordar utskottet en jämkning av lagrummet på det sätt att orden"såvitt möjligt" utbyts mot texten "om ej särskilda skälföranleder annat". Utskottet vill tillägga att ställningstagandet inteinnebär att utskottet tar avstånd från det ovan uttalade önskemålet om att deunga lagöverträdarna i största möjliga utsträckning före utskrivningenöverförs till lokalanstalt. Slutligen vill utskottet här kort beröra det i motionen1974:1607 framförda yrkandet om tillkännagivande av vad i motionen anförtsrörande kvinnliga intagna. Som utskottet anförde vid ställningstagandetföregående år till riktlinjerna för kriminalvårdsreformen påkallar dennakategori intagna särskild uppmärksamhet. Det är självklart, framhöll utskottet,att det kvinnliga klientelet har samma behov av och bör ha samma rätt tillanstaltsplacering i närheten av hemorten som manliga intagna. Utskottet antyddeolika lösningar på problemet med sådan placering. En lösning kunde enligtutskottet vara att dels inrätta särskilda avdelningar för kvinnor vid vissalokalanstalter, dels utnyttja särskilda frigångshem som lokalanstalter förkvinnor. Utgående från att propositionen inte berör det kvinnliga klienteletsproblem om placering framhåller motionärerna bl.