bet · FX01LU15 · 1974-12-31 00:00:00 — 40 § Den som vill begära ersättning avfraktföraren för att gods minskats eller skadats eller för dröjsmål med dessutlämnande skall utan oskäligt uppehåll ge fraktföraren meddelande därom.Försummas det är hans talerätt förlorad, om ej uppsåt eller grov vårdslöshetligger fraktföraren eller någon, för vilken denne svarar enligt 6 §, till last. 41 § Talan rörandebefordran som avses i denna lag skall väckas eller, om talangrundas på uppsåt eller grov vårdslöshet, . a) vid minskning,skada eller dröjsmål då godset utlämnades till mottagaren, b) vid förlust från trettionde dagenefter utgången av avtalad tid för utlämnandet eller, när särskild tid härför ejavtalats, från sextionde dagen efter det fraktföraren mottog gödset tillbefordran, c) i annat fall ännu nämnts från utgången av av från det fraktavtalet slöts. Har tiden för talan försuttits, får fordran ej hellergöras gällande på annat sätt, såsom genom genkäromål eller yrkande omkvittning. 42 § Talan mot fraktförare, avsändare eller mottagarerörande befordran som avses i denna lag kan väckas, utom vid domstol somenligt är behörig att upptaga tvisten, vid domstolen i den ortdär godset mottogs till befordran eller vid domstolen i bestämmelseorten. Befordran som utföres av flera fraktförare efter varandra 43 § Utföres befordran av flerafraktförare efter varandra på grund av ett och samma fraktavtal, är envar avdem ansvarig för befordringen i dess helhet, om ett exemplar av fraktsedelnåtföljer godset. Varje fraktförare efter den förste inträder genom att tagaemot godset och fraktsedeln som part i fraktavtalet pä de vUlkor som anges ifraktsedeln. 44 § Talan omansvarighet för förlust, minskning, skada eller dröjsmål får, utom när fråga ärom genkäromål eller yrkande om kvittning i rättegång angående fordran grundadpå samma fraktavtal, föras endast mot den förste eller den siste fraktförareneller den fraktförare som utförde den del av befordringen, under vUken denhändelse inträffade som orsakade förlusten, minskningen, skadan ellerdröjsmålet. Talan får föras mot flera av dessa fraktförare. 45 § Fraktförare sombetalat ersättning enligt denna lag kan återkräva ersättningen jämte ränta ochkostnader av övriga fraktförare som deltagit i befordringen enligt följanderegler: a) har skadanorsakats av händelse för vUken en fraktförare ensam är ansvarig, skall hansvara för ersättningen, b) är flera fraktförare ansvariga förhändelse eller händelser som orsakat skadan, skall de stå för ersättningenenvar i förhållande tUl sin del av ansvaret eller, om det inbördes ansvaret ejkan bestämmas, i förhållande tUl sin andel av frakten, c) kan det ejutredas på vilka fraktförare ansvaret vilar, delas ersättningsskyldighetenmellan dem alla i förhållande till vars och ens andel av frakten. Kan någon av fraktförarna ej betala vad som faller påhonom, skall bristen delas mellan de övriga i förhållande tUl deras andelar avfrakten. Fraktförarna får avtala om avvikelse från vad somföreskrives i första och andra styckena. 46 § Fraktförare mot vUken krav framställes med stöd av 45§ kan icke göra invändning om att den fraktförare som framställer kravet ej varit skyldig att betala det belopp han erlagt, om ersättningen fastställts av domstol och den fraktförare, mot vilken kravet riktas, blivit behörigen underrättad om rättegången och fått tillfälle att inträda i denna. Bestämmelserna i 41 § har motsvarande tillämpning påregressanspråk mellan fraktförare. Preskriptionstiden löper dock från den dagdå dom, varigenom ersättningen tUl den skadelidande bestämdes, vann laga krafteller, om anspråket ej fastställts genom dom, från den dag då betalning skedde. 47 § Om atomskada gäller särskilda bestämmelser. Denna lag träder i kraft den . I den i anledning av propositionenväckta motionen 1974:1628 av m. fl. (c) yrkas att beslutar 1. att lagtexten beträffande transport av farligt godsoch fraktförarens ansvarighet utformas i enlighet med vad som i motionen anförs, 2. att lagtexten utformas så att det av fraktsedeln klartskall framgå om transporten gäller farligt gods. Motionsskälen redovisas nedan under rubriken . har i funnitsen civilrättslig lagstiftning som reglerar transporter till sjöss, med flyg ochpå järnväg. När det gäller vägtransporter däremot har det hittiUs saknats sådanlagstiftning. Med hänsyn tUl att numera mer än hälften av all inrikesgodsbefordran utförs med lastbil är det självfallet inte tUlfredsställande attlagstiftning saknas på detta område. Även om vägfraktavtalet i storutsträckning regleras genom standardiserade befordringsvillkor har tid efterannan berättigade önskemål framställts om lagstiftning rörande fraktavtalet vidinrikes godsbefordran. I propositionen föreslås nu att sådan lagstiftninggenomförs. Till grund för propositionen ligger ett av en särskild utredningavgivet betänkande (SOU 1972:24) II. Utredningens betänkande har tillkommit i nordisktsamarbete. Den föreslagna lagen om inrikes vägtran.s-port, nedan kalladvägtransportlagen, reglerar förhållandet mellan transportör och transportkund.Förslaget anknyter nära till vad som gäller enligt konvention omfraktavtalet vid internationell godsbefordran på väg (CMR) som Sverigetillträdde . Lagen innebär sålunda att i stort sett samma bestämmelserkommer att gälla för inrikes och internationell godsbefordran på väg.Beträffande lagens huvudsakliga innehåll i övrigt hänvisar utskottet till vadsom upptagits därom på s. 1. Utskottet vill uttrycka sin tillfredsställelse över attförslag till lagstiftning på förevarande praktiskt viktiga rättsområde nukunnat föreläggas . Den till grund för lagen liggande huvudprincipenom en nära överensstämmelse med CMR finner utskottet helt riktig. Såväl förtransportörerna som för transportkunderna måste del vara en fördel om reglernaför internationell och inrikes befordran är i huvudsak desamma. Frånnäringslivets och transportväsendets sida har också framförts starka önskemål om en sådan samordning. Utskottet erinrar om attmotsvarande princip har tillämpats även vid utformningen av lagstiftningen påtransporträttens övriga områden. I det följande kommer utskottet att behandla de delar avlagförslaget som tagits upp i motionen 1974:1628. 1 övrigt föranlederlagförslaget inga särskUda påpekanden eller uttalanden från utskottets sida. Förslaget till vägtransportlagupptar endast bestämmelser om inrikes godsbefordran. I motsats till vadutredningen föreslog har bestämmelserna om internationella vägtransporter inteinarbetats i lagförslaget, utan den nuvarande CMR-lagen behålls för deinternationella transporterna. Vid utformningen av reglerna för inrikesvägtransporter har man emellertid, såsom framgår av det föregående, ganskanära följt och endast i begränsad utsträckning avvikitdärifrån. Det synes ha varit förutsättning för enighet på det nordiska planet ifråga om bestämmelserna för inrikestransporter att man förfor så. Detta haremellertid lett till att vissa bestämmelser fått en utformning som gör demsvårtolkade. 1 motionen ifrågasätts om inte 4 § andra stycket förstapunkten (se s. 2) kunde formuleras enklare. Enligt motionärerna torde detfordrasstor vana och skicklighet i att läsa lagtext för att snabbt begripainnehållet i meningen. Motionärerna utgår från att flertalet av dem som berörsav lagen inte torde ha sådan vana och skicklighet. De anser därför utan attställa särskilt yrkande därom att lagutskottet bör försöka finna en merlättfattlig formulering. Med hänsyn till att det materiella innehållet i mängaregler bör vara detsamma för inrikes och internationell godsbefordran är detenligt utskottets mening fullt förståelig! om de båda regelsystemen på dessapunkter även formellt fått likartad utformning. Eftersom det dessutom ärsynnerligen angeläget med nordisk enhetlighet på detta område har det i mångastycken varit nödvändigt att förfara på detta sätt. Utskottet har därför i ochför sig inget att invända mot dén lagstiftningsteknik som kommit tillanvändning. Utskottet hyser dock förståelse för motionärernassynpunkter på utformningen av 4 § andra stycket. Bortryckt ur sitt sammanhangär första meningen i andra stycket i det närmaste obegriplig. Om meningen läsesi anslutning tUl första stycket torde det däremot ganska klart framgå vad somåsyftas. Utskottet medger dock att det för den som saknar vana att läsa lagtextmåste föreligga vissa svårigheter att tUlgodogöra sig innehållet. Utskottetvill i sammanhanget peka på att även lagrådet kritiserat utformningen av texteni lagförslaget, dock utan att närmare hänföra sig till någon viss paragraf.Lagrådet anför (prop. s. 178) att man vid sin granskning kunnat konstatera attCMR på åtskilliga punkter är behäftad med oklarheter och andra onöjaktigheter iutformningen. Följden har enligt lagrådet blivit att också den nu aktuellalagen om inrikes vägtransport företer brister, som knappast hadekunnat accepteras om det gällt en sedvanlig svensk lagstiftning utan anslutningtUl internationell reglering. Lagrådet anför vidare att, om man skall söka rådabot på de angivna olägenheterna, detta bör ske efter förnyade nordiskakontakter. Eftersom det inte är sannolikt att sådana överläggningar på dettastadium skulle leda till resultat har lagrådet funnit sig böra godta denföreslagna utformningen av lagstiftningen. Utskottet kan för sin del ansluta sig till lagrådetsståndpunkt. Av vad föredragande statsrådet anfört i slutprotokollet (s. 190)framgår att det inte nu finns någon möjlighet att få till stånd en gemensamnordisk översyn av lagstiftningen. Utskottet förutsätter emellertid attlagtexten med hänsyn till den kritik som riktats mot densamma i lämpligtsammanhang överses. Mot bakgrund av det anförda finner utskottet det intelämpligt att nu göra en omformulering av det av motionärerna påtaladestadgandet med de risker för att viktiga nyanser går förlorade som dettaförfarande innebär. I praktiken torde inte heller de brister av lagteknisknatur som vägtransportlagen företer komma att vålla några större svårigheter.Många av dem som närmast berörs av lagstiftningen har nämligen redan hunnitvänja sig vid att tUlämpa konventionens bestämmelser. Såsom föredragandestatsrådet anför (s. 190) måste det också vara en betydande fördel förtransportörer och transportkunder att regler vilka avses ha samma sakinnehållvid såväl inrikes som internationell befordran också i formellt avseende utformas på likartat sätt. Avslutningsvis vill utskottet emellertid understrykavikten av att man vid utformningen av svensk lag i anslutning tillinternationella bestämmelser bemödar sig om att göra denna lättillgänglig. Utskotteterinrar om vad som anförts härom i utskottets betänkande LU 1973:43. Transport av farligt gods Ett ingånget fraktavtal brukarvanligen bekräftas genom upprättandet av en fraktsedel. \ motsats till vad somgäller enligt CMR innehåller dock lagförslaget ingen bestämmelse om attutställande av fraktsedel skall vara obligatoriskt. Om en av parterna begär detskall emellertid i regel fraktsedel utställas. Fraktsedelns funktion är atttjäna som bevis om transportavtalet och det gods som mottagits till befordran. Enligt 9 § i lagförslaget skall fraktsedeln innehållavissa obligatoriska uppgifter. Utskottet vUl i detta sammanhang särskilt pekapå bestämmelsen i punkt f), vari föreskrivs skyldighet att i fråga om fadigtgods i fraksedeln ta in uppgift om den gängse benämningen på sådant gods och,om så är erforderligt, även de försiktighetsmått som skall iakttas. Till skyldigheten att ta in uppgift om farligt gods ifraktsedeln anknyter nära en bestämmelse i 15 § om avsändares upplysningspliktbeträffande farligt gods. 1 detta stadgande föreskrivs skyldighet föravsändaren att, när han överlämnar gods av farlig beskaffenhet till fraktföraren, noga underrätta denne om den fara som ärförenad med transporten av godset. Han skaU vidare upplysa fraktföraren om deförsiktighetsmått som erfordras. Någon viss form för dessa upplysningarföreskrivs inte. Har de i enlighet med bestämmelserna i 9 § f) tagits in ifraktsedel gäller dock att de skall anses ha bragts till fraktförarens kännedom.I övriga fall åligger det avsändaren att på annat sätt visa att fraktförarenkänt till den risk som var förenad med befordringen av godset. Har avsändaren intefullgjort sin upplysningsplikt och hade fraktföraren inte ändock kännedom omgodsets farliga beskaffenhet får fraktföraren lossa, förstöra elleroskadliggöra godset utan att detta medför ersättningsskyldighet för honom.Avsändaren kan dessutom göras ansvarig för kostnad och skada som uppkommit tillföljd av att det fariiga godset överlämnats till fraktföraren. Bestämmelserna i 9 § f) och 15 § kritiseras i motionen.Motionärerna anser att dessa inte på ett tillfredsställande sätt reglerarförfarandet när det gäller transport av farligt gods. Enligt motionärernasmening bör lagtexten innehålla föreskrift om att även den eller de förare somhandhar själva transporten av det farliga godset skall underrättas om vad förslags gods han skall transportera och vilka åtgärder som bör vidtas om enolycka inträffar. Motionärerna anser vidare att det av fraktsedeln bör framgåklarare än vad som torde bli fallet på grund av bestämmelsen i 9 § f) att detrör sig om transport av farligt gods. Sådan transport måste markeras på välsynlig plats på fraktsedeln. Utskottet vill tUl en början erinra om att transporter avfarligt gods har ökat i omfattning. Såsom motionärerna påpekathar svåra olyckstillbud inträffat vid sådana transporter. Utskottet anser detdärför angeläget att avsändaren av farligt gods åläggs skyldighet att nogaunderrätta fraktföraren om den fara som godset innebär och vUka förebyggandeåtgärder som bör vidtas. De föreslagna bestämmelserna i 15 § tillgodoser enligtutskottets mening på ett tillfredsställande sätt detta önskemål.Remissinstanserna har inte heller haft någon erinran mot förslaget. Att - såsommotionärerna synes förorda föreskriva skyldighet för avsändaren att tillseatt föraren av själva transportfordonet får motsvarande underrättelser anserutskottet skulle föra för långt. Enligt utskottets mening bör det rimligenankomma på fraktföraren, om han inte själv för fordonet, att underrättafordonsföraren om nu angivna förhållanden. En bestämmelse härom hör dock intehemma i en lagstiftning som reglerar rättsförhållandet mellan avsändareoch.transportör utan bör, om så finnes nödvändigt, tas in i offentligrättsliglagstiftning. Vad därefter angår frågan om fraktsedelns innehåll kan deti förstone synas onödigt att som komplement tUl bestämmelsen om avsändarensupplysningsplikt föreskriva skyldighet att i fraktsedeln ta in uppgifter omfarligt gods. Utredningen föreslog inte heller att sådana uppgifter skulle varaobligatoriska utan förde dem till sådana uppgifter som part på begäran skulleha rätt att få intagna i fraktsedeln. Såsom föredragande statsrådet påpekar(s. 41) kan man emellertid inte förbise att frakt- sedelsblanketterna i regel utformas med hänsyn till vilkauppgifter som är obligatoriska. Finns på blanketterna ett särskUt utrymme föruppgifter om farligt gods ökar förutsättningarna för att avsändaren verkligenfullgör sin underrättelseskyldighet och för att uppgiften vidarebefordras tilldem som deltar i transportens utförande. Såsom framgår av det föregående harstatsrådet också frångått utredningens förslag och föreslår att uppgift omfarligt gods blir obligatorisk. Utskottet biträder för sin del förslaget i propositionen.Utskottet kan emellertid också instämma i motionärernas uttalanden om vikten avatt det på väl synlig plats på fraktsedeln anges att transporten avser farligtgods. I motsats till motionärerna kan utskottet dock inte finna att det skullebehövas en komplettering av lagtexten för att detta önskemål skall kunnatillgodoses. Utskottet anser det inte heller lämpligt att man ivägtransportlagen föreskriver hur en fraktsedel i detalj skall utformas. Genomen detaljreglering skulle man nämligen kunna binda utvecklingen på området påett olyckligt sätt. Enligt utskottets mening får det ankomma på avtalsparternaatt utforma lämpliga blanketter. Utskottet vill i sammanhanget hänvisa till attstandardavtal tidigare framtagits av företag och organisationer på fraktsidan. På grund av det anförda avstyrker utskottet motionen idenna del öch tUlstyrker att antar 9 och 15 §§ i lagförslaget. Utskottet vUl emellertid tUlägga följande. Transporter avfarligt gods kan utgöra ett allvarligt hot mot vår miljö. Vid en olycka med ensådan transport kan också omfattande person- och egendomsskador uppkomma. Föratt säkerheten vid dessa transporter skall bli tillfredsställande krävs enligtutskottets mening att tillåtligheten av transporterna är noga reglerad samt attföreskrifter utfärdas om hur dessa skall utföras. Att utskottet ovan avstyrktmotionen innebär således inte att utskottet saknar förståelse för det syfte somligger bakom motionen. Detta bör emellertid enligt utskottets meningtillgodoses genom offentligrättslig lagstiftning. Utskottet vill i dettasammanhang erinra om att föregående år (prop. 1973:143, TU 1973:24)godkände den europeiska överenskommelsen om internationell transport av farligtgods på väg (ADR). Enligt gäller bl. a. att fraktförare senast dåtransportuppdraget ges skall erhålla skriftliga instruktioner, vUka skallinnehålla uppgift om det sätt på vilket godset är farligt och om de säkerhetsåtgärdersom är nödvändiga för att avvärja faran. Frågan om nationella vägtransporter avfarligt gods föreslogs i propositionen bli löst inom ramen för gällandeproduktkontrollagstiftning, t. ex. lagen om hälso- och miljöfarliga varor.Departementschefen förutsatte att vederbörande förvaltningsmyndigheter skullemeddela föreskrifter som i huvudsak ansluter sig till ADR-reglerna. Trafikutskottetfann i sitt av godkända betänkande det angeläget alt så skulle skeoch trafikutskottet underströk med hänsyn till transportsäkerhetsfrågornasstora vikt att dessa frågor borde behandlas med förtur. Enligt vadlagutskottet inhämtat pågår f. n. ett intensivt arbete med att ta fram sådana föreskrifter bl. a. inomproduktkontrollnämnden och på produktkontrollbyrån i . Enligt 27 § i lagförslaget ärfraktföraren ansvarig för sakskada och dröjsmål med godsets utlämnandeoberoende av om det visas att han själv eller någon av hans anställda ellermedhjälpare gjort sig skyldig till vårdslöshet. Detta stränga ansvar mUdrasemellertid av dels fyra i 28 § intagna generella ansvarsfrihetsgrunder, delsvissa i 29 § uppräknade speciella ansvarsfrihetsgrunder. De sistnämnda anknytertill ett antal typsituationer vid vilka risken för sakskada är särskiltpåtaglig eller där omständigheterna i övrigt är sådana att det finns starkaskäl att anta att skadan inte beror på fraktföraren. Utskottet kommer att i detföljande behandla endast de i 28 § upptagna ansvarsfrihetsgrunderna. De tre första av dessa ansvarsfrihetsgrunder är sådana somnärmast är att hänföra till åtgärder som går tillbaka på denskadeståndsberättigade och som därför saknar intre,3se i detta sammanhang. Denfjärde ansvarsfrihetsgrunden innebär att fraktföraren i överensstämmelse medvad som gäller enligt CMR går fri från ansvar för sakskada och dröjsmål somorsakats av förhållande som fraktföraren ej kunnat undvika och vars följder hanej kunnat förebygga. För att undgå ansvar måste fraktföraren visa att dessaomständigheter förehgger. 1 motionen sätts i fråga om inte fraktförarens ansvar bordevara större än som en tillämpning av 28 § för med sig. Enligt motionärernasmening borde det traditionella force majeure-begreppet komma till användningnär det gäller att mildra fraktförarens ansvarighet. Motionärerna yrkar attlagtexten omformuleras för att tillgodose detta önskemål. Utskottet vill till en början understryka att det här ärfråga om ansvar i kontraktsrättsliga förhållanden. Detta ansvar måste skiljasfrån det utomobligatoriska ansvar, dvs. ansvar mot tredje man, som regleras it. ex. atomansvarighetslagen och lagen om ansvarighet för oljeskada till sjöss.Vid vägtransport regleras fraktförarens ansvarighet mot tredje man således intei den nu föreslagna vägtransportlagen, utan bestämmelser härom återfinns istället i lagen (1916:312) om ansvarighet för skada i följd av automobiltrafik,vanligen kallad bilansvarighetslagen. Såsom framhålls i slutprotokollet (s. 193) torde det varasvårt att hänföra det ansvar som avses i den i 28 § upptagna fjärdeansvarighetsgrunden och i CMR:s motsvarande bestämmelse till någon klartavgränsad kategori av typen strikt ansvar, force majeure-ansvar ellerexculpations-ansvar (presumtionsansvar). Uppenbart är emellertid attifrågavarande ansvar måste anses gå längre än det vanliga exculpationsansvaret. Enligt utskottets mening måste detta ansvar sett frånfraktförarens synpunkt betecknas som ett strängt ansvar. Även om fraktförarenenligt europeisk rättspraxis gått fri från ansvar sedan han visat att han intekunnat undvika skadan ens om han iakttagit en mycket hög grad av aktsamhet torde det i regel vara utomordentligt svårt att föra sådan I praktiken är därför skillnaden mellan dettaansvar och det av motionärerna åberopade traditionella force majeure-ansvaretmycket liten. Något behov av att skärpa fraktförarens ansvar ytterligare kanföljaktligen inte föreligga. Mot en ändring av den nu föreslagnaansvarsfrihetsgrunden talar vidare framför allt att på detta område inte börges från CMR avvikande regler. HärtiU kommer att det för inrikes ochinternationella järnvägstransport gäller samma regler samt att ansvarsreglernavid lufttransport är likartade. Utskottet vill vidare erinra om att deförslagna ansvarsbestämmelserna är betydligt strängare än de som reglerarfraktförarens ansvarighet vid sjötransport. På grund av det anförda avstyrker utskottet motionen äveni denna del. 1. beträffandetransport av farligt gods a. medavslag på motionen 1974:1628 yrkandet 2 antar 9 § i det i propositionen 1974:33 framlagda förslaget till lag om inrikes vägtransport, b. medavslag på motionen 1974:1628 yrkandet 1, såvitt nu är i fråga, antar I 5 § i lagförslaget, 2. beträffandefraktförarens ansvarighet med avslag på motionen 1974:1628 yrkandet 1, såvittnu är i fråga, antar 28 § i lagförslaget, 3. antarlagförslaget i vad det ej omfattas av utskottets hemställan under 1 och 2. Närvarande: herrar (). (), fruÄsbrink (s), herrar (), i (s), (),i (s), (), i (s), herrar iSundsvall (c). (vpk), (), () och fruHjalmarsson (s). GOTAB 747621 S 1974