bet · FX01KU22 · 1974-12-31 00:00:00 — Från förundersökningsprotokoll den15 som upprättats inom ,kriminalavdelningen, samt tingsrätts dom antecknasföljande: omkring kom en delvismaskerad man sedermera identifierad som , som dömts tillinternering för grov stöld, olaga vapeninnehav, varusmuggling m. m. och somunder permission avvikit från fångvårdsanstalten i in i vid i . Då befann sig ett parmeter framför en av bankkassorna i vUken en kvinnlig banktjänstemantjänstgjorde tog han fram en kulsprutepistol. Med vapnet avlossade han tvåeller tre skott mot takel. Vid tUlfällen fanns bl. a. ett 30-tal banktjänstemänpå olika platser i banklokalen. Någon av banktjänstemännen utlöste bankensöverfallslarm, vUket nådde polisens ledningscentral efterskottlossningen. skrek med amerikansk brytning pä engelska att allaskulle lägga sig ner på golvet och hälla sig stilla. Vidare uttalade hanhotelser om att döda dem som inte efterkom hans uppmaningar. Han riktade därvidvapnet mot olika häll i banklokalen. En banktjänsteman - Bo NUsson erhöllorder av att ta fram rep och kniv ur en väska som medfött. Undertiden föste ihop tre kvinnliga banktjänstemän som beordradesbinda till händer och fötter. verkställde denna order. Kort därefteranlände polismän till banken. avlossade därvid ett antal skott mot en avbankens entrédörrar. En polisman med sitt tjänstevapen i höger handobserverades av och tillfrågades på engelska om han var en svenskpolisman. Polismannen svarade jakande. avlossade då ett eller fleraskott mot polismannen som träffades i högra handen. Efter de bådaskottlossningarna visade tecken på stor nervositet. Vid upprepadetillfällen uttalade han hotelser att döda bl. a, den nämnde banktjänstemannenBo Nilsson. Omkring lyckades polisen få till ståndförhandlingar med som fortfarande talade engelska. krävde därvidatt dömd till internering för grovt rån, olaga vapeninnehav,tillgrepp av fortskaffningsmedel m. m. - skulle utlämnas från Norrköpingsfängelse, där han vid tillfället var intagen. Vidare begärde enlösensumma om . Som gisslan hade då i sitt våld de trekvinnliga banktjänstemännen medan den manlige banktjänstemannen hadelyckats undkomma. Något senare fick kriminalkommissarie av att komma fram i banklokalen. Thorander fick visa att hanvar obeväpnad. Thorander observerade de tre kvinnorna som var bundna tillhänder och fötter och även sammanbundna med varandra. upprepade för Thorander, fortfarande på engelska, sittkrav att skulle utlämnas från Norrköpings-fängelset. Olssonbegärde att skulle presenteras i bankhallen . GenomThorander vidtogs härefter åtgärder i anledning av krav. a.orienterades i saken. Vid tillfället var justitieministerLennart ej närvarande utan den första informationen mottogs av entjänsteman i departementet. efter anlände polismästare ochkriminal-överintendenten tUl banklokalerna. Efter det att dessainformerats om läget kontaktades justitieministern beträffande överförandet avOlofsson frän Norrköpings-fängelset. Ungefär tog Thoranderfrån banklokalen telefonkontakt med kriminalvårdsdirektören fångvårdsanstalt och fick tala med som orienterades omsituationen. Även talade med . meddeladejustitieministern till att fick överföras fränfångvårdsanstalten i till allmänna häktet i . Beträffande beslutet om överförande tillStockholm har i förundersökningsprotokollet antecknats även följande: Kriminalvårdsdirektören hade efter kriminalkommissarie telefonpåringning sökttelefonkontakt med chefen för interneringsräjongen, kriminalvårdsdirektör . Denne var vid tillfället på inspektionsresa, men han nåddes i Örebro.Han orienterades av Arnerdal om den begäran som gjorts beträffande Olofssonsöverförande till . anförde därvid, att han ej medgav någotsådant utan skriftligt beslut från regeringen eller . Hantog senare kontakt med kriminalvärdschefen i ärendet, dock utanatt den sistnämnde kunde taga ställning i frågan. Kriminalvärdsdirektör blev därpå uppringd avstatssekreteraren , som meddelade att regeringen beslutat attOlofsson skulle överföras skyndsamt och med iakttagande av största säkerhetfrån fångvårdsanstalten i till allmänna häktet i för attdär ställas till polisens förfogande. Arnerdal kontaktade beträffandetransporten av till , och det förutskickades att en radiobilskulle komma till fängelset . Det dröjde emellertid ca 50minuter innan polisen anlände, något som berodde på att polisledningen iNorrköping inväntade telex om beslutet beträffande överförandet av Olofsson.Först efter en telefonkontakt med statssekreterare ansåg man, atttransporten kunde utföras. Sedan transporterats tillStockholm fördes han först till allmänna häktet dit han anlände strax efter . orienterades om situationen i banklokalen och tillfrågades om hanönskade bli förd dit. hade ingen erinran mot detta och fördes omkringkl. Där tillfrågades han - av och omhan vUle gå ner i banklokalen eller ej. valde att gå ner i banklokalenoch begav sig dit . hade dä för att understryka sitt krav omatt skulle få förena sig med tagit struptag på en av kvinnornai gisslan. Härefter pågick bankdramat till . Polisen lyckades därvid befria gisslanbestående av de tidigare nämnda tre kvinnliga banktjänstemännen samt enytterligare banktjänsteman som och påträffat ibanklokalen och tagit i sitt våld. och omhändertogs av polisen. I förundersökningsprotokollet har antecknats att Lindrothkallades tUl kanslihuset någon gäng meUan och den 24 augustioch därvid lämnade regeringen information om läget i banken samt attrikspolischefen som befann sig hos justitieministern begärde enfullödig information om händelserna vid . och häktades vid den7 och dömdes därefter av tingsrätten , Olssonför människorov i förening med grov utpressning och försök till grovutpressning, grov misshandel i förening med våld mot tjänsteman, gro-vt rånsamt olaga vapeninnehav tUl internering, minsta tid tio är (avseende äventidigare brott) för medhjälp tUl människorov, grovt rån, medhjälp tillförsök tUl grov utpressning till internering, minsta tid och (avseende även tidigare brott). Händelserna i samband medbankdramat tilldrog sig mycket stor uppmärksamhet i pressen och andramassmedia. I likhet med vad som var fallet när det gällde den bekantaflygplanskapningen (se KU 1973:20 s. 16-17) har regeringenshandlande i anledning av bankdramat varit föremål för intresse fränkonstitutionella synpunkter. Enligt departementsprotokoll den 22 januari 1974har chefen för överlämnat en promemoria tiUkonstitutionsutskottet angående händelserna i samband med bankrånet vUkenupprättats på grundval av gjorda minnesanteckningar. Bankdramat föranledde en rad anmälningar till riksdagensombudsmän. JO anförde i beslut bl. a. följande: I JO-anmälningarna har kritikriktats mot polisledningens handlande, på några häll också mot regeringens,olika regeringsledamöters samt rikspolischefen . del i saken.Kritiken har i olika inlagor haft väsentligt olika syftning och gäller mängaskilda moment i det berörda händelseförloppet. I ett par inlagor har sålundahävdats, att polisen icke visat tillräckUg handlingskraft och fasthet, i ettflertal andra, att polisens agerande varit grymt eller i varie fall oklokt ochmedfört onödiga svårigheter och risker för de personer, vilka tagits somgisslan. Kritik har särksilt riktats mot polisledningens åtgärd att överföraOlofsson till banklokalen. I en inlaga har detta ansetts innebära ett olämpligtstöd åt rånaren, i ett flertal andra har däremot gjorts gällande att Olofssonpå så sätt utsatts för onödiga risker jämte frestelser att deltaga i brott. I ärendet har efter remissyttranden avgivits av polismästaren , kriminalkommissarien samt nuvarande generaldirektören , vid tiden för rånetstatssekreterare i och förmedlare av olika besked fränjustitieministern eller regeringen till lokala myndigheter. Vid Rainersyttrande fanns fogad en i upprättad promemoria angåendehithörande händelser. Slutligen har rikspolischefen . inkommit med utredning angående förutnämnda gåvor frän olika banker.Även annan utredning har förekommit. Vid övervägande av den kritik, somi olika hänseenden riktats mot myndigheterna i samband medNorrmalmstorgsdramat, är det till en början anledning understryka, att man hadeatt bemästra ett för svenska förhållanden ytterst ovanligt och mycketsvårbedömt skeende, där händelseutvecklingen dessutom ofta bjöd på inslag sompåkallade snabba beslut. Utan beaktande kan heller inte lämnas att - vad man änmå anse om enskUda moment i polisens handlande - detta dock ledde till ett slutsom innebar att brottslingarna fängslades och att den tagna gisslan utanegentliga skador återvann friheten. För de agerande polismännens del uppkomvisserligen skador, men även ur denna synpunkt får resultatet i betraktande avomständigheterna, särskilt vapenutrustning och hans tveklöshet attbegagna sitt vapen, anses relativt gynnsamt. Självfallet bör man vid bedömandeav de handlingsmoment, vilka i de många skrivelserna gjorts till föremål förkritik, beakta de stora svårigheter varunder de agerande arbetade och undvikaall efterklokhet. Ett stort antal av de inkomna skrivelserna gäller, somförut nämnts, polisens olika åtgärder mot och . Att polisenhärvid skulle ha visat bristande handlingskraft synes mig i betraktande avden försiktighet som hänsynen till gisslan krävde svårt att hävda. Nämnas böri sammanhanget att polisledningen placerat ut prickskyttar, vUka eventuelltskulle beskjuta (en åtgärd som f. ö. av vissa anmälare ansetts innebäraotilläten hänsynslöshet). De flesta av de personer, som kritiserat polisensagerande, har emellertid velat hävda, icke att polisen varit för återhållsamutan att den gått för hårt fram och därigenom orsakat onödigt lidande elleråtminstone obehag för de fyra banktjänstemän, vilka tagits som gisslan. Ejheller härutinnan synes mig kritiken befogad anmälarna synes ej tillräckligtha beaktat att man här haft att göra med mycket hänsynslösa personer gentemotvUka en icke nödvändig eftergift måste möta de största betänkligheter. I åtskilliga skrivelser har, som förut nämnts, kritikriktats mot åtgärden att överföra till banklokalen. Det har bl. a.sagts, att han därigenom utsatts för risker. Man har vidare hävdat, att de somföranstaltat om denna överflyttning blivit medansvariga i de brott som Olofssonkan ha begått under vistelsen i banken. Mycket av händelseförloppet i denna del kan ses ur sammaaspekter som tjänstemännens handlande i det s. k. flygkapardramat pä Bulltoftai . Jag har meddelat beslut i ett ärende som rörflygkapardramat och kan hänvisa till vad jag i det sammanhanget säger.Därutöver vill jag anföra följande. Av i ärendet åberopade promemoriaframgår, att justitieministern bestämt att efter överförandet frånNorrköping till fick, om han själv gick med pä det, gä in i banksalentill rånaren under villkor att gisslan lämnades ut. Detta villkor kom dock underdet fortsatta händelseförloppet att bli åsidosatt. Såsom jag framhållit i mitt beslul rörande flygkapardramatär det i viss mån oklart i vad mån regeringen kan ge förvaltningsmyndighetdirektiv i enskilt fall. Oavsett hur det må förhålla sig härmed, är det tydligtatt är den som förde befälet på i det kritiska lägevarom nu är fråga. Såsom närvarande i bankhuset, i våningen ovanför banksalendär rånaren var, kunde följa händelseutvecklingen pä nära håll.Lindroth har uppgett, att han fattade sitt beslut att låta förena sigmed rånaren sedan den senare hotat att döda sin gisslan om ej fördes dit. Rånaren hadeunderstrukit sitt hot genom att lägga armen runt halsen pä en av flickorna ochhögljutt ropa att han tänkte strypa henne om hans krav inte uppfylldes. Jag kaninte finna annat än att handlande var fullt försvarligt i detallvarliga läge som uppkommit. Att han härvid bröt mot givna direktiv kan oavsett om dessa i princip var att anse som bindande eller icke - enligt minmening inte förändra saken. Situationen uppfattades med fog som sådan att varjeuppskov kunde bli ödesdigert. Jag beaktar vid min bedömning av Lindrothshandlande bestämmelsen i 24 kap. 4 § där det sägs att den somhandlar i nöd för att a-wärja fara för liv är fri från ansvar, om gärningen medhänsyn till farans beskaffenhet, den skada som åsamkas annan ochomständigheterna i övrigt måste anses försvarlig. Jag tar också hänsyn tUl attOlofsson gick in i banksalen fullt frivilligt. Som inledningsvis berörts, har en del av anmälningarna iärendet avsett "regeringens" och ett par regeringsmedlemmarshandlande i saken. Att JO ej äger kontrollera och ingripa mot regeringen ochenskilda statsråd framgår av regeringsformens bestämmelser om kontrollen avdessas ämbetsförvaltning. Klagomålen i den delen kan därför inte föranledanågon min åtgärd. Som framgår av JO-beslutet angåendebankdramat fattade JO ett beslut som rörde flygkapningsfalleti . Beslutet var föranlett av en framställning fränregeringsrådet angående åtgärder för att i anslutning tillflygkapardramat få klarlagt den konstitutionella nödrättens innehåll i Sverige.I framställningen anförde bl. a. följande: Konstitutionell nödrätt är ett isvensk statsrätt föga känt och knappast ens rudimentärt utvecklat begrepp.- Att vid sidan av regeringsfor men § 50 med dess bestämmelser om statsmakternas funktion under krig skulle finnas utrymme för ett sedvanerättsligt alltså i skriven rätt icke reglerat - område för den konstitutionella nödrätten får anses förutsatt, dock utan att minsta antydan om vad den skulle innehålla gjorts. Något materiellt innehåll har denna sedvanerättsliga konstitutionella nödrätt erhållit först i KU 1973:20 s. 17.- Om KU funnit utrymme föreliggaför illegalt handlande för statsråden, de enda vilkas ansvarighet KU har attbedöma, är därmed icke frågan om den konstitutionella nödrättens tillämplighetinom domstolsväsendet och statsförvaltningen i övrigt på något sätt besvarad.Varie statlig tjänsteman har att fatta sina beslut och vidta sina åtgärder itjänsten på sitt eget straffrättsliga och civUrättsliga ansvar. Han- kan inteskjuta över ansvaret på överordnade under hänvisning tUl att han trott sigfölja deras vilja. Oklart är väl också i vilken utsträckning enförvaltningstjänsteman enligt regeringsformen § 47 är skyldig att åtlyda enföreskrift av Kungl. Maj:t som han uppfattar som klart lagstridig. Frågauppkommer därför nu huruvida den konstitutionella nödrätten sträcker sig sålångt att även alla andra statsanställda utöver statsråden har rätt att inödlägen i tjänsten företaga olagliga handlingar. Detta spörsmål är av mycketstor betydelse för rättssäkerheten i vårt samhäUe. framhöll vidare, att rättsläget endast kundeklarläggas genom att bestämda gärningar blev föremål för rättslig prövning.Efter att ha berört expeditionschefens i "expediering" av ett beslut om transport av intagna jugoslaver,vederbörande anstaltschefers "frigivande" av de sju internerna,landshövdingens i utbetalning av ochpolismyndigheternas åtgärd att låta flygplanskaparna och de sex internerna utresa ur riketutan iakttagande av vederbörliga föreskrifter anför olika synpunkter, urvilka tjänstemännens överträdelser av gällande lagregler kan bedömas. Hanframhåller därvid särskUt att "de s. k. regeringsbeslut", till vilkatjänstemännen kunnat hänvisa som stöd för sitt handlande, icke varit ikläddalaga form; det kan enligt mening ifrågasättas om det icke bör läggas endel anstaltschefer tiU last som tjänstefel att de icke vägrade efterkommaregeringens formlösa anmaningar till dem att "besluta klaralagöverträdelser" en vägran hade rimligen lett till att regeringen givitsina beslut vederbörlig form. skrift utmynnar i en fråga om icke de tjänstemän,vilkas förfaringssätt kan förmodas innefatta tjänstefel, bör ställas undertilltal därvid målen fullföljs till högsta domstolen. menar atthärigenom kan klarläggas den konstitutionella nödrättens innehåll i . JO uttalade bl. a. följande: Den konstitutionella nödrätten är,såsom framhållit, ett i svensk statsrätt föga behandlat institut. Vadsom förekommit vid införandet av gällande regler i 50 § regeringsformen omriksdagens krigsdelegation m. m. (samt införande i den nya grundlagen av etthelt kapitel om riksstyrelsen vid krigsfara) berättigar emellertidotvivelaktigt till slutsatsen att en sådan nödrätt existerar. Dä man vid dengrundlags-mässiga regleringen tagit fasta pä situationen krig och krigsfara, kandetta sättas i samband med erfarenheterna från och särskilthändelserna i värt grannland under detta krig. (Se härom bl. a. den pägrundlagsberedningéns initiativ gjorda utredningen "och den norskaexilregeringen under " - SOU 1972:18). Vad angår konstitutionell nödrätt under fredsförhållandenger lagstiftningen inget direkt besked. Det vill emellertid synas som om enviss vägledning dock kan hämtas frän regler om nöd (se 24 kap. omnödvärn och annan nödhandling, särskUt 46 §§). Problemet i en situation som den vilken förelåg iflygkapningsfallet synes mig vara tvåfalt. Fråga uppkommer dels om de former ivilka regeringen fattar sitt beslut, dels om beslutets materiella innehåll. Attbeslutet i förevarande fall inte fattades i den ordning som gällande grundlagförutsatte är redan sagt. Innehållet i beslutet att låta ett antal internerlämna riket och därtill förse dem med en stor summa pengar skulle undernormala förhållanden framstå som högst anmärkningsvärt för att inte sägalagstridigt. var emellertid situationen inte normal. Det förelåg tvärtom ettakut nödläge. Snabbt beslut var nödvändigt och beslutets innehåll måsterimligen anpassas till vad som var ofrånkomligt för vinnande av det syfte somuppenbariigen föresvävade beslutsfattarna, nämligen att rädda människoliv. Det tillkommer icke mig som JO att ingå i någon bedömningav regeringens åtgärder som sådana. En sådan bedömning har för övrigt redangjorts av konstitutionsutskott. Vad jag har att pröva är de olikatjänstemäns handlande mot vilka anmärkningar riktats. Även här framträder detvå sidorna av problemet, den formella och den materiella. Enskildregeringsledamot saknar under normala förhåUanden otvivelaktigt rätt att gemyndighet eller därunder lydande tjänsteman bindande order eller direktiv. Detär för övrigt i viss mån oklart i vad mån ens regeringen genom formligtkonseljbeslut kan ge förvaltningsmyndighet direktiv i enskilt fall (se t. ex.Herlitz, Svenska statsrättens grunder 2 uppl. s. 206, samt grundlagsprop.1973:90, förslaget till regeringsform 11 kap. 7 § och motiven s. 393 och 397).Skulle order eller direktiv ges av enskild regeringsledamot och efterkommas av tjänsteman,torde den senare bära det fulla ansvaret för de åtgärder som vidtages. Fråga ärnu om läget förändras därför att en nödsituation föreligger. Med andra ord: varvederbörande berättigad, ja kanske rent av skyldig, att efterkomma en fränregeringen kommande order ehuru den inte gick tillbaka på ett i gmndlagsenUgordning fattat beslut? Härnäst uppkommer en annan fråga. Även om en formelltfullt riktig order föreligger, är det inte därför utan vidare klart att den somefterkommer ordern går fri från ansvar. Av 24 kap. 6 § följernämligen, att den omständigheten att gärning utförts pä överordnads befallningfriar frän ansvar endast om vederbörande med hänsyn till lydnadsförhållandetsart, gärningens beskaffenhet och omständigheterna i övrigt hade att efterkommabefallningen. I detta sammanhang finns det anledning att erinra också om denallmänna regeln i 4 § av samma kapitel, där det sägs att den som för attavvärja fara för liv eller hälsa, rädda värdefull egendom eUer av annan sådanorsak handlar i nöd går fri frän ansvar om gärningen med hänsyn till faransbeskaffenhet, den skada som åsamkas annan och omständigheterna i övrigt måsteanses försvarlig. Att godtagit regeringens bedömningatt det förelegat en uppenbar nödsituation och ej funnit anledning till anmärkningmot regeringens handlande kan såsom antytt i princip inte frånansvar fritaga de tjänstemän vUka på ohka sätt varit verksamma för attförverkliga regeringens beslut. Vid bedömningen av tjänstemännens förhåUandekan man dock rimligen inte bortse frän prövning avregeringens åtgärder. Att lägga tjänstemän till last att de på informellorder från regeringen vidtagit åtgärder mot vilkas innehåll i sak ettenhälligt konstitutionsutskott inte haft något att erinra vore fögatilltalande. Och om åtgärdernas materiella innehåll inte angrips, vore det änmer motbjudande att lägga dem till last som fel att de ej krävt att först ettkonstitutionellt riktigt konseljbeslut skulle fattas. Bortsett frän vad nu sagts måste man fråga sig om ett åtalskulle ha någon utsikt att vinna framgång. Vad då först angår den formella aspekten att tjänstemänagerat utan stöd av vederbörligt konseljbeslut är det enligt min meninguteslutet att hävda att tjänstemännen i den extraordinära situation som förelågbort kräva att för dem företeddes en i sedvanUg ordning utfärdad ochundertecknad expedition. Att överbringa en sådan expedition skulle ha medförttidsutdräkt i ett läge där varie uppehåll kunde bli ödesdigert. Man kannaturligtvis diskutera, om ej tjänstemännen bort kräva att det fattades ettkonseljbeslut, lät vara att det ej kunde expedieras i vanlig ordning, elleråtminstone att det informella beslutet bekräftades och dokumenterades iefterhand. För egen del inskränker jag mig till att säga att det inte kanläggas tjänstemännen tUl last såsom straffbar gärning att de ej framställtnågot krav i sådan riktning. Vad därefter angår den sakliga innebörden avtjänstemännens åtgärder, synes det mig som om åtgärderna - även om vederbörandetill äventyrs skulle anses ha handlat helt på eget ansvar och icke pä orderfrån regeringen - var sädana att straffrihet måste inträda redan enligt 24 kap.4 § . Jag finner ej anledning att ingå på detaljer men konstaterar,att åtgärderna uppenbarligen var dikterade av en strävan efter att avväga faraför människoliv och att åtgärdernas innebörd var sådan att de måste ansesförsvarliga. Sammanfattningsvis och som ett direkt svar på Petrénsframställning vill jag alltså säga, att jag finner uteslutet att ett åtal motde av honom utpekade personerna skulle kunna vinna framgång. Att med klarinsikt härom likväl skrida till ätal och fullfölja saken till högsta instansskulle enligt min mening vara otillbörligt, även om åtgärdenmotiverades av en önskan att vinna ökad klarhet i en i och för sig svär ochbetydelsefull rättsfråga. Jag väcker därför icke åtal. Nämnas kan för övrigt,att JO också tidigare lämnat anmärkningar om Bulltoftafallet utan åtgärd. Jag vill erinra om att såsom ovanredovisats vid behandlingen av förslaget till ny regeringsform somsin mening uttalat, att frågan om särskUda regler för regeringens handlande iextraordinära situationer och beslutsprocessen i samband därmed borde bliföremål för prövning. PM angående händelserna i samband med bankrånet vidNorrmalmstorg Torsdagen den 23 augusti 1973meddelades i nyhetsutsändningen i radio att ett bankrån hadeinträffat vid samt att viss skottlossning därvid förekommit.Kanslirådet , som hört nyheterna i radio, informerade omedelbartjustitieministern om vad som hänt. Ungefär kallades rättschefen avstatssekreterarens sekreterare till statssekreterarens telefon eftersom denneinte själv för ögonblicket var tillgänglig. Det var kriminalkommissarieThorander. Han uppgav att han befann sig på vid Norrmalmstorgi . Där fanns en person som avlossat ett tiotal skott och som tagittre kvinnUga banktjänstemän som gisslan. Thorander hade talat med mannen, somtalade god engelska. Thorander kunde inte identifiera mannen. Mannen hadebegärt att skulle föras till bankkontoret före . Mannenhade i övrigt vägrat att diskutera något om saken med Thorander. På Vängbysfråga om mannen kunde antas vara "galen" svarade Thorander jakande.Thorander upplyste vidare att en polisman blivit skadad i handen vidskottlossning. Vängby mottelefonerade till föratt kontrollera att där verkligen försiggick ett bankrän och fick därvidbekräftelse att så var fallet. Vängby begav sig till justitieministerns rumoch underrättade justitieministern om innehållet i telefonsamtalet. Justitieministernringde då upp Thorander på och fick i huvudsak sammaupplysningar som Vängby med det tillägget att det fanns ytterligare personer ibanklokalen.