prot · FW0916 · 1973-12-31 00:00:00 — Jag ämnar i det här anförandetberöra ett par områden som knyter an tih ungdomspolitiken. Det är inget nytt att det klankas pä ungdomen. Ungdomen har ett behov att skapa sig en egen livsstU, ettannorlunda levnadssätt. Ungdom och vuxenvärld kommer därigenom ofta imotsättning tih varandra. Ungdomar upplevs av vuxna som främmande, dåligtanpassade eller asociala i en utsträckning som Ula stämmer med . Diskussionen om ungdomarnas vistelse på allmänna platserhar åter kommit i gång. Det har uppmärksammats att denallmänna ordningen på gator och torg har försämrats. Man har konstaterat ökatsprit- och narkotikamissbmk, ölkonsumtion och ett allmänt ofredande uppträdandeav vissa ungdomsgrupper. Naturligtvis måste samhället reagera mot sådant. Åtgärderför den akuta situationen håher nu på att övervägas, men detta får inteundanskymma att lösningarna på problemen med ungdom som har svårt att anpassasig är av allvarlig social art och måste ses långsiktigt. De som onyanserat kräver "härdare tag" borde sebegränsningen i vad deras hårdare tag kan leda till det är endast ett sättatt tillfälligt flytta eUer smyga undan problemen. Det bör för övrigt ocksä erinras om att asocialtuppträdande och missbruk av berusningsmedel ofta förekommer hos grupper, vilkagenom goda ekonomiska förutsättningar kan låta sådan aktivitet pågå i privatalokaliteter. Denna aktivitet skiner oss inte i ögonen och bhr inte påtalad påsamma sätt som de ungas avvikande beteende, något som äger rum på allmän plats. Ungdom har sökt sig till platser där det"rört sig". Det mä vara vägskälet ute på landsbygden, gatukorsningar,järnvägsstationen, platsen framför biografen, torget eller tunnelbanehallar. Deflesta ungdomar vistas på dessa platser av det enkla skälet att detta för demär mötesplatsen. Den helt övervägande delen av dessa ungdomar stör inteaUmänheten och är inte på något sätt asocial. Det tycks dock som om endastungdomarnas utseende - långhårighet, avvikande klädsel, friare språk och friareattityder - får åtskhiiga vuxna att känna olust, ibland rädsla, särskUt ommånga ungdomar är samlade. Jag har med det anförda naturligtvis inte velat säga attjag tycker att gator och torg är en god samlingsplats för ungdom. Tvärtom villjag understryka att när torget inte bara bhr en mötesplats utan en permanentuppehällsplats där fritiden tiUbringas i tristess och meningslöshet, är dettaett misslyckande, för ungdomen själv men också för samhället. Alltför ofta saknas tyvärr lämpliga lokaler att erbjudasom samlingsplats. Men det är inte enbart en fråga om lokaler. Det är i likahög grad en fråga om sysselsättning. En ung människa har ett naturligtaktivitetsbehov, som det gäher att positivt ta till vara. Kommersiella intressen har alltid varit snabba attengagera sig i ungdomens behov av fritidssysselsättning. I det kommersiehautbudet är ungdomarna objekt. För de pengar som spenderas erbjuds i allmänheten passiv, förslöande verksamhet. Ungdomsorganisationernas stora betydelse brukar omvittnaspå ett sätt som inte alltid står i överensstämmelse med det stöd som lämnasdem. Med stöd menar jag inte enbart de ekonomiska anslagen utan även ideehtstöd och förtroende från myndigheter för organisationerna att handha skildaverksamheter. En kostsam ungdomsverksamhet har byggts upp i deflesta kommuner. Naturligtvis skulle det kommunala ansvarstagandet förungdomens fritidsverksamhet kraftigt behöva ökas om inte det ideellaungdomsarbetet varit sä väl utvecklat. Då gäller det också att ordentligt seupp sä att den kommunalt anordnade ungdomsverksamheten inte innebär enkonkurrens för ungdomsorganisationerna. Enligt min mening bör samhähet i första hand stödjaungdomens egna organisationer. De satsade medlen ger samhället inte enbartmöjlighet tih en positiv fritidsaktivitet för ungdom. Därtill kommer bl. a. dendemokratiska träningen och det kollektiva ansvarstagandet för verksamheten. Deideella ungdomsledarna borde oftare lyftas fram och ges sitt rättmätiga tackför sina insatser. Ständigt brottas de med för knappa resurser. De sysslar medett oupphörligt nyrekryterande. Ungdomarnas medlemstid inom föreningen harkraftigt förkortats. Stora krav stäUs på ungdomsledarna när det gäller att göraverksamheten stabU, ett svårt arbete när man har med en ombytligungdomskader att göra. Även om vi i har ett väl utbyggt organisationslivskall vi inte ta för givet att organisationerna kan leva vidare av sig självaunder de förändrade betingelser som samhällsutveckhngen skapar. Egentligen ärdet lite generande att det i värt Folkrörelsesverige skall behöva påminnas omorganisationernas betydelse. Visst betraktar vi dem som en naturlig del av vårvardag och värt samhälle, men vi borde också ha klart för oss att de intefungerar automatiskt. De ideella föreningarna måste fä känna att de i sittarbete har stöd från det allmänna. Jag vih understryka och dä talar jag inte enbart omungdomsorganisationerna utan om hela folkrörelsearbetet attorganisationernas ekonomiska ramar är ahtför snäva och att man därigenomhindras att utveckla sin verksamhet. Men samhällets förhållande tihorganisationerna är långt ifrån begränsat tiU det ekonomiska stödet. Dethandlar också om samverkan och förtroende, om att samhället genom sinverksamhet inte skall beskära organisationerna vad som annars skulle vara derasnaturliga arbetsuppgifter. Samhället bör i stället i högre grad agera genomorganisationerna. Emellanåt finns det anledning för samhället stat, landstingoch kommuner - att rannsaka sig och se över hur förhåhandet är tUl detorganisationsliv som vi i högtidliga sammanhang bmkar säga att vår demokratibygger på. Jag hoppas att ett positivare synsätt skall prägla Nr 16 samhällets bemötande av organisationerna, inte minst vid behandhng av Torsdaeen den de s. k. ungdomsfrågorna, j i (fp): Allmänpolitisk Då vi nu övergår till att mera specielltuppehåha oss vid debatt frågan om rättsskydd och kriminalvård, kommer viin på ett område med problem, som har brännande aktualitet. När en stor grupp nyvalda riksdagsmän ur 1949började sitt arbete i andra kammaren, höll förre landshövdingen iRasjön ett orienterande anförande om "riksdagsarbetets oskrivnalagar". Han förklarade dä bl. a. att man, som vi alla vet, i allmänhetinte bör väcka motion i en fråga, som är under utredning. En sådan motionavslås ju lätt med hänvisning tUl den sittande utredningen. Sedan dessförefaller denna regel ha allt frekventare bmtits, inte minst pä det område vinu talar om. Våra motionsvis framförda krav på stärkande av rättsskyddet harockså under en följd av år ofta avvisats just med hänvisning thl olika pågåendeutredningar. Man har t. o. m. sagt att vi haft för många utredningar på dettaområde. Men den bistra verklighet, som hgger bakom det aht starkareintresset att i aktualisera olika problem sammanhängande medbrottsligheten, har gjort sig påmind med ökad styrka och lett till nyautredningskrav, som sedan avvisats. Det är därför överraskande att fortsatt ochkompakt motstånd mot våra krav bjöds ännu i slutet av höstriksdagen för att enav av det nya året förbytas i tillmötesgående och då i formav tUlsättningen av den parlamentariska brottskommissionen understatssekreterare ledning. Var det vårt flitiga arbete med att skrivamotioner och interpellationer för att dra uppmärksamheten tUl en ur allmänsäkerhetssynpunkt riskabel problematik, som givit resultat? Naturligtvis,fm talman, har detta arbete inte primärt spelat denna roll, utan det är detfaktum att läget i kriminalitetshänseende successivt förvärrats som liggerbakom. Men kan man inte bortse frän att motionsarbetet spelat enbetydande opinionsbildande roll, som vi tror har varit aUdeles nödvändigför att vi som nation nu thl sist tycks kunna samla oss till enkraftansträngning för att komma tUl rätta med de här - jag viU gärna säga det svära problemen. Vi mä sedan ha väckt våra motioner mot den oskrivna lag förriksdagsarbetet som jag antydde för sedan eller inte! Visst är det tihfredsstähande att den parlamentariskakommissionen tihsatts, men därmed är ju inte kriminalitetsproblemen lösta. De träder fram som lika "hänsynslösa" problem nu som . Desenaste årens brottsutveckling är djupt oroande. För att utvecklingen skall kunna brytas är det nödvändigt att rättsväsendets resurser i särskUt hög grad inriktas på att angripa den grövre brottsligheten, som är huvudproblemet för dagen, alltså mera kortsiktigt. Jag tänker särskilt på rånen mot banker, postlokaler och liknande. Det är oroväckande att specieUt sådana typer av brott, där våld och hot om våld förekommer, synes ha ökat i omfattning. Samma utveckhng kan konstateras i ett flertal jämförbara 129 9 protokoll 1973. länder,ett faktum som ju dock inte fär komma oss att slå oss thl ro med förhållandenasom de är. Många upplever ocksä att den ahmänna ordningen allvarligtförsämrats, ett förhållande som även regeringen nu bejakat. Istorstäderna är ordningsläget särskilt otiUfredsstäUande bl. a. i anslutningtiU de allmänna kommunikationsmedlen. Men rapporterna om överfall mot ensligtboende äldre människor bhr också aht fler. Vissa tecken tyder på en förändradinställning till medmänniskans värde och integritet. Om en sådan förändradinstäUning breder ut sig, finns det stor anledning tiU just oro. Det trista äratt samhällsutveckhngen har fått löpa om inte fritt så dock klart otillräckligtkontrollerad ända tills , då tyngden av den växande kriminaliteten kommitregeringen att inrikta sig på motåtgärder, som troligen måste bli kraftigareoch mera omfattande än de behövt bh, om man reagerat litet tidigare. I varje demokrati är respekten för lagen en grundval församvaron människor emellan. Utan trygghet för medborgarna till liv och lem äringet samhähe ett gott samhälle. Att skydda människor mot brott och motbrottets verkningar är centrala uppgifter för värt rättsväsen, som vi aUtsä nuväntar skah fä väsentligt större insatsmöjligheter än hitthls. Den uppenbart otUlräckliga förstärkningen av polisväsendetsom föreslås i statsverkspropositionen, 165 pohsmanstjänster, övertygar emellertidinte om en mera väsentligt förändrad hållning tih hithörande problem. Somjustitieministern så riktigt framhöh i riksdagsdebatten i fjolhar vi knappast "någon större glädje av enbart lamentationer om hur manuppfattar förhållandena här eller där, utan det behövs konkreta åtgärder ochdet behövs konkreta förslag". Just konkreta förslag till storaförbättringar av polisväsendet är, i varje fall i den aktueUa situationen,starkt motiverade. Vi har därför föreslagit att den lokala polisorganisationenfår i anslag för nästa budgetår utöver vad regeringenföreslagit. En sådan anslagshöjning möjliggör bl. a. inrättande av 615 nyapohsmanstjänster. Såvitt kan bedömas måste den parlamentariska kommissionenägna uppmärksamhet även åt personalbristen inom polisen och bland sina förslag,som ju skall avges med stor skyndsamhet, också lägga konkreta bud ompersonalförstärkningar. För aha eventualiteters skuU och trots pågående arbetei kommissionen har vi dock redan nu framlagt vårt förslag om ett väsentligtstörre personalthlskott än regeringen hitthls föreslagit. Den framgång för motionsframstötar på brottsbekämpningensområde, som regeringens nyärsutspel tyder på, har också stimulerat oss attmotionsvis upprepa våra krav på ersättning i särskUd ordning tUl polisman somskadas i tjänsten och till offer för brottslingars framfart, i första handavseende personskador. Vi hyser givetvis i nuvarande läge större förhoppningarän någonsin förr om framgång för de motioner jag nu åsyftar. När man talar om dagens polisarbete är det långt ifrånalltid man gör klart för sig hur mångfasetterat och direkt svårt detta arbetenumera faktiskt är. Polismannen ställs inför problem som uppstår somföljd av generationsmotsättningar, pohtiska åsiktsutbyten etc. som oftafår klä skott för beslut och åtgärder, som helt andra instanser har ansvaretför. Och hur ofta lastas inte polisen eller den enskUde poUsmannen förotiUräckligheten i samhällets resurser på olika områden? Polismannen fullgör enviktig skydds- och serviceuppgift. Polisen borde få thlfäUe att oftare än nufungera som den viktiga och humana påminnaren om angelägenheten av hänsyn tillmedmänniskor och det allmännas bästa. Tyngre arbetsuppgifter avseende framförallt brottsbeivrande insatser dominerar av förklarliga skäl dock nästan heltpolisverksamheten i dagens samhälle. Antalet frihetsberövanden har minskat inom kriminalvården,nykterhetsvården, ungdomsvården och i offentlig vårdverksamhet över huvudtaget. Denna utveckUng stämmer väl överens med huvudintention.Krav på ökad satsning på frivården inom kriminalvården, som bl. a. vi hardrivit, har emehertid inte lett tUl hka snabba resultat på t. ex,personalsidan. Det är nödvändigt att frivården blir allmänt mer kvahfi-cerad isina insatser och därför får bättre resurser i ohka avseenden. Om så inte bhrfahet, finns risker för att allmänheten reser aht starkare krav på en återgångtiU mer slutna vårdformer. Det är nu glädjande att kunna konstatera att enighetuppnåtts i kriminalvårdsberedningen om större satsning på frivården. Vi delarden uppfattning, som redovisas av remissinstanserna, att beredningens förslagger uttryck för en reaUstisk avvägning mellan angelägenheten avlagöverträdarnas anpassning thl normalt samhällsliv och samhällets behov avskydd. Det är väldokumenterat att missbmk av alkohol ochnarkotika ofta spelar en stor roU som utlösare av brottsligt beteende. Detta ärett viktigt skäl utöver de sociala och humanitära för en mera konsekventoch verkningsfull alkohol- och narkotikapolitik än den som hitthls har förts.Vi har även lagt fram flera förslag i detta syfte. Det är också angeläget att större intresse ägnas åtallmänna åtgärder, som kan förebygga brott. Mera polis är givetvis inte mer änen del av de nödvändiga motåtgärderna mot brottsligheten, om man ser saken pälitet . Vi föreslog att en parlamentarisk utredningskulle tUlsättas för att göra en bred genomgång och totalbedömning avsamhällets brottsförebyggande åtgärder och därtill framlägga förslag tihförstärkning av dessa t. ex. ungdomsvärdande åtgärder och folkrörelsestöd avolika slag, som var inne på. Riksdagsmajoriteten avslogden vårt förslag. tUlkaUade dock justitieministernen utredningsman för att lägga fram förslag om ett centralt råd för meralångsiktig brottsprofylax ahtså en uppläggning snarlik vår. Man har nogallmänt svårt att förstå hur två så helt skUda attityder till kriminalitetsproblemenkan intas inom sä kort tidrymd som . Det bhr, fru talman, självfallet anledning att återkommatiU våra olika förslag längre fram under . HerrDAHLBERG (s): Jag har i viss mån bhvit felplacerad vid denämnesindelning som gjordes inför årets remissdebatt. Jag kommer tih stor delatt uppehåha mig vid sysselsättningsproblemen. Dessa problem är grundläggande för hela samhället. Vilärde oss redan i skolan det gamla ordspråk som lyder: "Arbete skaparhälsa och välstånd och förhindrar många tUlfällen tUl synd." Den sompersonligen upplevt 1930-talets arbetslöshet känner sysslolösheten som denstörsta förbannelse som kan drabba en. Löser man sysselsättningsproblemen,löser man därmed också andra samhällsproblem av social och mänsklig art. Arbetslösheten är en grogrund för social oro ochhopplöshet. Det är 40 är sedan övertog makten iTyskland. Nöden och fattigdomen utgjorde nazismens bästa bundsförvanter och varorsaken tUI dess framgångar. Mänskligheten fick dyrt betala att man inte pådemokratisk väg kunde lösa samhällsproblemen. Här hemma lyckades man samla sig thl kraftåtgärder för attbekämpa arbetslösheten. För socialdemokratin, som företrädde det arbetandefolket, var det naturligt att kampen mot arbetslösheten utgjorde den viktigasteuppgiften. höjde parollen: Vi kan aldrig bli sä fattiga, att viinte har råd att arbeta. Det dröjde länge innan man pä borgerligt håh accepteradeden nya synen på arbetslöshetspolitiken. Man talade om miljonrullning ochslöseri med allmänna medel. Vi vet än inte hur djuptsysselsättnings-pohtiken är förankrad bland de borgerliga partierna. I mängavalrörelser och även nu har man gått fram med slagordet: Det måste löna sigatt arbeta. Bakom den parohen döljer sig en ovilja att vara med om att ta framde ekonomiska resurser som är nödvändiga för att samhället skall kunna bedrivaen aktiv närings- och arbetsmarknadspolitik. SärskUt motvihig blir man omsamhället aktivt går in som företagare. Som norrbottning har jag på nära hällfått bevittna de många attackerna mot NJA, och . Det är först påsenaste tiden som klagolåten i viss mån dämpats. Jag vih i detta sammanhang framföra ett tack till regeringenför den helhjärtade satsning den gjort på dessa företag.De utgör grundvalen för framtid. Tih detta skall ocksä läggasåtgärderna för att säkra åretruntsjöfart i . Signalerna om enöversyn av fraktstödet är ocksä en åtgärd som uppskattas. Förläggningen av ettkoksverk tiU är ännu ett bevis pä att samhället vill ge järnhanteringen inorr sitt aktiva stöd. TUlkomsten av tekniska högskolan kommer att ge månganorrländska ungdomar chans till en god utbildning med sikte pä industrieUverksamhet. Den kommer också att påverka industrimUjön på ochdärmed göra vär landsdel attraktivare för företagen. planerar manatt höja elevantalet utöver uppgjorda planer. Får man livskraftiga basindustrier och en bättreindustrimiljö måste det påverka möjligheterna tih ytterligare industrier.Glädjande nog har enskUda företag i Syd- och till . Dessa synes gå bra, och en del av dem har redanbyggts ut. Tillgången på arbetskraft är god och stabU ett förhällande somuppskattas av företagen. Men vi upplever också att företag i ärskeptiska mot att etablera sig i norr, och motarbetar man en sådanetablering. Det är meningen att vi skall få en pälsfabrik i . redan hartihräckhgt många pälsfabriker här i landet och att vi inte behöver någonytterligare. Ungefär detsamma gäller i fråga om den planerade skidfabriken iHaparanda. AMS har tillstyrkt lån för båda dessa företag, och vi hoppas attäven regeringen skaU stäUa sig positiv tUl de här företagen. Genom aktiva medverkan har denkommunala servicen utbyggts. Vi har därför en samhällsservice som kan mäta sigmed servicen i vilka delar av landet som helst. Jag har, fru talman, velat ge denna bild av vad som undersenare år skett i . Därmed är inte sagt att vi inte har problem iNorrbotten. I stora områden av inlandet, i och malmfälten, är det trots specieha stödåtgärder inom det s. k. inre stödområdet ytterst svårt attfå företag att etablera sig. har därför gått in för attfå industrieUa arbetsplatser tUl , och Överkahx. Fleraplatser, såsom och , torde vara i behov av samma åtgärder.Kan man inte förmå enskUda företag att etablera sig på dessa orter måstesamhähet gå in och lösa sysselsättningsproblemen. I är man interädd för samhähsåtgärder. Genom den upprustning som skett inom NJA borde detvara möjligt att med utgångspunkt i denna industri få i gäng ohka verksamheter. Utöver vad jag sagt om sysselsättningen vhl jag framföranågra synpunkter på polisväsendet. Som framgår av bUaga 4 till statsverkspropositionen- skaU kraftåtgärder vidtas för att komma tiU rätta medbrottsligheten. Man förstärker polisen med 215 tjänster och får fr. o. m. nästabudgetär 16 776 tjänster. Därtih kommer att har 531anstähda. Det utgör en sammanlagd arbetsstyrka på 17 307 tjänster. När pohsväsendet helt förstatligades den 1 januari 1965uppgick den lokala poliskåren tiU 10 000 ordinarie pohsmän och 1 350 extraordinarie pohser plus kontorspersonal. Hela kostnaden för polisväsendet uppgickvid starten till . Under de gångna åtta åren har den lokalapolisorganisationen tUlförts 2 417 tjänster, och de sammanlagda kostnaderna förpolisväsendet har stigit frän /66 tih för kommande budgetår. Därtill kommer ett anslag förpolishusbyggen på . Jag har, fru talman, nämnt dessa siffror därför att man iden allmänna debatten gör gällande att polisväsendet behandlats styvmoderligt. några ord om polisväsendet i allmänhet. Polisenhar en svår uppgift, och många medborgare är avogt inställda till dessverksamhet. Den debatt som förts om polisen har inte heller alltid gagnat dessarbete. Förtroendet mellan polis och allmänhet är ohka på olika håll i landet.Här måste den utredning finna lösningar som under statssekreterare har tUlsatts. Det torde inte vara någon enkel uppgift. Det finns välingen patentlösning pä detta problem, Pohsens arbete måste dock framför alltunderlättas genom allmänhetens medverkan. Utan detta stöd står polisen sigslätt. Jag hade tillfäUe att under en studieresa tiUJapan besöka bl. a. , som är en av världens största hamnstäder i vadgäller trafiken. 30 000 fartyg anlöper och avgår från denna hamn . skulle jutycka att det vore en omöjlighet att övervaka allt vad som där sker. Menpolischefen upplyste om att polisen hade ett starkt stöd av allmänheten, avhotellägare, affärsmän och övriga yrkesutövare. Försiggick något olagligt fickpohsen vetskap om detta. Denna samverkan var tiU gagn inte enbartför pohsen utan också för affärsmännen själva. Många bråk och lagöverträdelserkunde kvävas i sin linda. Detta är ett exempel på hur man kan bygga upp ettsamarbete mehan allmänhet och polis. Ett forum där pohsen borde få verka är våra skolor. Mångaskolelever har ingen riktig bUd av pohsens arbete. Mycket vore vunnet om mankunde sprida kännedom öm detta. Det gäller inte enbart trafikundervisningen,utan eleverna behöver också en aUmän orientering om lagar och bestämmelser, somvi aUa måste respektera för att inte kaos skall uppstå i samhället. Allmänt uppskattas att vi ånyo får thlbaka vårapolisnämnder. Våra kommunalmän, som ju är grundligt insatta i olikasamhällsproblem, får pä nära häU följa polisens arbetsuppgifter och utarbetabudget för polisväsendet. En sak som allmänt kritiseras kanske med rätta är dencentralisering av polisväsendet som sker. I många kommuncentra saknas poliserhelt och håUet. Händer det något där, måste polis rycka ut från annan ort. Detkan ta tid, i vissa fall upp . Misstänker man t. ex. attnågon begått rattfylleri, kan det ta innan den misstänkte kommertill en läkarmottagning för provtagning inte av brist pä läkare utan av bristpä poUser. TiUtron till rättssäkerheten kan komma i fara. Ja, den tillsatta utredningen har många och svårauppgifter att lösa. Försöken att lösa dem bör ske i nära samarbete med dekommunala myndigheterna. Innan polisväsendet förstatligades hade också kommunernamycket att säga thl om i detta avseende. Skall man komma tih rätta medproblemen och nå bästa resultat av pohsens arbete, är det nödvändigt att kopplain de kommunala myndigheterna sociala och andra. Idetta anförande instämde fm (). HerrPOLSTAM (c): Brottsligheten i oroar människomaaUtmer, Det är väl bara ett fåtal i vårt land som inte ser det oerhörda ochskrämmande i brottsutveckhngen, vhken under hela 1960-taIet ökade kraftigt. uppgick antalet brottsbalksbrott, som kom tiUpohsens kännedom, tiU 276 000 och tUI 494 000. Är 1969 konstaterade manen viss nedgång - 480 000 brott men var siffran 532 000 och år 1971var den 585 000. Hur läget var 1972 vet vi inte med säkerhet ännu, men detförefaUer som om en minskning i förhållande före bUr slutfacit. Detmest oroande är att de svåra brotten, bl, a. rån mot banker, postkontor ochbutiker, har ökat, DärtUl kommer att den aUmänna ordningen blivit sämre och uppfattasav ahmänheten som mycket negativ. På en tioårsperiod har antalet brottsbalksbrott, somkommit tUl polisens kännedom, således fördubblats. Mot denna bakgrund är detkanske inte så märkligt att ahmänheten successivt reagerar mycket kraftigt. Manhar krävt åtgärder frän samhällets sida, men regeringen har förefallit att varaganska kallsinnig mot sådana krav i varje fall har situationen uppfattats säav de enskUda människorna. Men man bör naturligtvis vara rättvis och säga att ävenregeringen nu har sett allvarligt på denna utveckling och tUlsatt enbrottskommission med uppgift att dra upp riktlinjer för och snabbt lägga framförslag tiU konkreta åtgärder för att minska. brottsligheten och förbättra denallmänna ordningen.