prot · FW09147 · 1973-12-31 00:00:00 — Hur man än iframtiden historiskt kommer att bedöma , så tror jag att en sak ärklar: vad som då hände blev startsignalen för en ny teknologi. Jag övergår nu till att behandla prisutvecklingen, dvs,inflationen, som för den ekonomiska politiken förefaller att vara ett av deallra största problemen. Professor har i en välgörande lättlästartikel i nr 48 pekat på några tendenser: skärptarbetsmarknadsläge, synkroniserade konjunktunörelser, råvaruprisstegringar ochväxelkursförändringar är förändringar som samverkar till den rekordhöga inflationen,enligt , Han konstaterar i artikeln också att 1960 var dengenomsnittliga inflationstakten för komsumtionspriserna i 3,6procent, I börjanav accelererade prisstegringarna. var genomsnittstakten omkring 5 procent.Under de senaste tolv månaderna har denna genomsnittliga inflationsfaktorstigit till bortåt , I många av de stora industriländerna ligger denvid , menar att det knappast behöver understrykasvilken djup oro denna utveckling framkallat. En inflationstakt på 10 procenteller mer slår ohyggligt hårt pä ett samhälle som inte vant att leva med en sådan fortlöpande penningvärdeförsämring. Den skapardrastiska kompensationskrav, som kan accelerera inflationen och framtvingaradikala ekonomiska ingripanden. Sådana ingripanden kan leda till svårartadekonjunktursvackor. Inte heller de politiska konsekvenserna av ett växandemissnöje med prisstegringarna skall förbises. Det danska valet är väl detnärmast liggande exemplet. Historien är full av exempel på att det är imissnöjesklimat som extrema politiska uppfattningar frodas och Finansministern, regeringen och socialdemokratiskaekonomiska debattörer brukar slå sig för bröstet och säga: Ja, ja, den svenskainflationen är trots allt relativt låg och måttlig. Det kan förefalla så, omman enbart ser på statistiken . Många länder, kanske deflesta, med vilka vi brukar jämföra oss, har i siffror räknat en högreinflationstakt än . Men som påpekar i sin artikel beror dettill mycket stor del på att vi missat högkonjunkturen, att vi i stället haftrekordhög arbetslöshet med lågt kapacitetsutnyttjande. menar ocksåatt skillnaden mellan och andra länder delvis kan förklaras avprisstoppet på jordbruksvaror och övergången till en allt störrejordbrukssubventionering över budgeten i . Livsmedelsprisernas kraftigauppgång i andra länder väger tungt i levnadskostnaderna, tycks menaatt vi lyckas dölja eller sopa undan den statistiskt mätbara inflationen menatt den finns där under ytan och kanske då på en betydligt högre nivå än denofficiella siffran visar. Jag kan inte lämna frågan om prisutvecklingen utan attockså med utgångspunkt i mina egna praktiska erfarenheter göra några allvarhgakommentarer. Även om vi i vår reservation har konstaterat attprisstegringen 1973 enligtkonsumentprisindex varit och denna stegring till stor del varitinhemskt genererad, så har den också gett uttryck för den inverkan utifrånemanerande prisimpulser haft och kommer att få. Vi har sålunda pekat på deninverkan som redan inträffade och ytterligare förväntade prisökningar pä oljakommer att få inom olika områden i vårt samhälle och på att risk föreligger förimpulser utifrån till kraftiga prisstegringar på ett flertal varuområden. Detta understryker starkt allvaret i fråga om prisutvecklingen,och jag har medverkat till att vi i reservationen gått så långt i vårbedömning. Jag har också noterat finansministerns uttalande på s. 9 ipropositionen där han säger: "Även om det varit möjligt att begränsaprisstegringarna i vårt land mera än i kanske något annat jämförbart land ingerändå den fortsatta utvecklingen oro." Trots alla dessa allvarsord beträffande prisutvecklingenter sig den praktiska verkligheten med utgångspunkt i mina praktiskaerfarenheter efter dei att vår reservation skrevs om möjligt ännuallvarligare. För att belysa detta vill jag ge några exempel från ettföretag som jag väl känner till. För en enkelstapelvara av bomull, är den senaste prisökningen . För vissaträdetaljer var pris kr. 29:45 och pris kr, 55 :50 vid köp av60 000 enheter - trots prisstoppet. För detaljer avskumplast som endast kunnat köpas av behov noteras enprisökning av . Kartonger föremballage är dyrare än . Krympfolier föremballage dyrare än 1973. Jag skulle kunna fortsätta uppräkningen, och jag kan baranämna en sådan extrem uppgift som att t. ex. råvaran av bomull för sytråd harstigit med . Man konsumerar inte så många kilo av den råvaran,men det är ändå en tendens. Som framgår av mina exempel rör det sig om varor som delspåverkas av oljekrisen, dels av andra utländska och inhemska orsaker. Jag ärhelt övertygad om att liknande erfarenheter nu noteras inom storadelar av vårt näringsliv och inom olika branscher. Det måste stå klart för var och en att denna starktoroande utveckling måste slå igenom i prisnivån. Å andra sidan reser sig fråganhur långt konsumenterna kan följa med. Det är enligt min uppfattningrealistiskt att räkna med att ett ökat köpmotstånd uppstår, vilket i sin turleder till minskad produktion och risk för ytterligare påfrestningar i fråga omsysselsättningen. Enligt min uppfattning befinner vi oss nu iett läge där den bistra verkligheten snabbt springer ifrån det statistiskaunderlag på vilka beräkningar om den näraliggande och framtida utvecklingenbygger. Det vore därför naturhgt om alla ansvariga partier kundeenas om gemensamma ansträngningar för att bemästra den allvarliga utvecklingengenom att trygga sysselsättningen och hejda inflationen. Jag efterlyser en större beredvUlighet från detsocialdemokratiska partiets sida att pröva de förslag som från vår sidaframförts. Jag vill nämna våra upprepade propåer om en lösning av frågan ominflationens orättfärdiga höjning av skatterna, våra förslag ombesparingsutredning, om en allmän arbetslöshetsförsäkring, om rådslag i form avstabiliseringskonferenser, om åtgärder inom sparandets områden, om ett meravaraktigt eliminerande av mervärdeskattens påverkan på priserna för de viktigabaslivsmedlen och om utredning i syfte att uppnå full sysselsättning. Vid en sådan större beredvillighet från detsocialdemokratiska partiets sida vore det helt säkert möjligt att räkna med enmera positiv medverkan också från oppositionspartiernas sida för att finnasamlande lösningar. Vårt land har behov av ett samarbete i ordets verkligamening om vi skall lyckas i en bekymmersam tid. När det gäller de olika reservationerna kommer herrLarsson i att behandla vissa avsnitt. Jag vUl emellertid anföra någrasynpunkter beträffande våra förslag om ytterligare anslag tUl SJ. I dåfrågan om kollektivtrafikens betydelse vinner ökad aktualitet vore det enligtfolkpartiets mening naturligt om väsentliga satsningar gjordes för att riktaallmänhetens intresse mot ett ökat utnyttjande av järnvägen som transportmedel.Vi har i sammanhang med nu föreliggande konjunktur-stimulerande åtgärdspaketbegränsat oss till förslag som kan rymmas inom det närmast aktuella syftet, ochjag hänvisar till redovisningen i motionen och reservationen. Med vad jag här anfört ber jag få yrka bifalltill alla de reservationer där bl. a. nritt namn återfinnes, såledesreservationerna 1, 4, 5,6, 7, 8, 10 och 11. HerrBURENSTAM (); och under hela valrörelsen talade socialdemokraternaom oppositionens överbud när de vdle känneteckna de förslag som vi hadeframlagt i syfte att förbättra sysselsättningen. Det var t. o. m. på det visetatt man under valrörelsen mförde stora annonser, där oppositionspolitikenlikställdes med Ebberöds bank - kanske kammarens ledamöter kommer ihåg denannonsen. Men efter valet framlade regeringen själv förslag tillåtgärder som syftade till att förbättra den sysselsättning som man tidigarehade sagt inte behövde förbättras. Att åtgärder bör sättas in råder det alltså enighet om.Det hade varit bättre om sådana åtgärder hade vidtagits tidigare, men det ärännu inte . Utvecklingen i hemmaindustrin har varit dålig, ochutsikterna är inte överdrivet ljusa. HärtUl kommer att det utländska ekonomiskaläget kan bli sämre . Detta skuhe i så fall innebära att det bidragtill sysselsättningen som kommer från exportnäringarna blir mindre gynnsamt ändet har varit . Ordföranden i i , professor , har i en rapport förutsagt att den amerikanska ekonominkommer att befinna sig i en markerad nedgång redan under första kvartalet 1974.I konjunkturöversikt, som kom ut , inlederman med att säga; "Den konjunkturella höjdpunkten har redan passerats förflertalet industriländer." I själva verket råder det stor allmän osäkerhet om denekonomiska utvecklingen. Den osäkerheten har ökat kraftigt till följd avsvårigheterna med oljeförsörjningen, särskilt i . Jag vill i detsammanhanget understryka betydelsen av vad de borgerliga reservanterna säger pås, 79 i betänkandet, nämligen; "Det är nödvändigt att regeringen utarbetarett handlingsprogram för hur sysselsättningen och balansen i folkhushålletskall kunna upprätthållas vid olika alternativa försörjningslägen på energiområdet,"Detta påpekande, herr talman, blir desto betydelsefullare som regeringenhittills har visat en anmärkningsvärt dåhg handlingskraft inför det hot somden sviktande oljeimporten utgör. Eftersom oron ute i landet är ganska storskulle det vara lämpligt om ville begagna det här tillfället föratt försäkra oss om att regeringen vidtagit åtgärder för att åstadkomma ettsådant handlingsprogram för sysselsättningen och att han helst också skulle gesig själv en möjlighet att något redogöra för innehållet i ett sådanthandlingsprogram. Oljekrisen och de snabbt stigande oljepriserna kommer in iden ekonomiska utvecklingen även på ett annat sätt, nämligen genom att ökariskerna för att inflationen skall bli ännu värre än vad den hittUls har varit.Vi har i den borgerliga reservationen nr I tryckt mycket starkt pånödvändigheten av att göra någonting åt prishöjningarna. Det går inte att hadet på det viset att regeringen bara skyller ifrån sig och säger attinflationen beror på prisstegringar som kommer från utlandet. Det är en hel delsom vi kan göra i vårt eget land för att hejda prisstegringarna. För det förstaär det betydelsefullt att se till att det i tillräcklig utsträckning görskostnadssänkande investeringar, så att företagen kan klara kostnadsstegringarutan att skicka dem vidare i form av prisökningar. För det andra är det på detsättet att det skattesystem vi har är kostnads- och prishöjandei alldeles för hög grad. Att vi inte bara kan skylla ifrån oss på omvärldensinflation visas också av att vi i genomsnitt haftsnabbare prisstegringar än andra länder. Det är endast under det senastehalvåret som förhållandena på den punkten har varit annorlunda. Och i den måndet också vore på det viset, , att vi här i förde enstabiliseringspolitik som vore bättre än andra länders, skulle det automatisktinnebära att vi finge utrymme för en mera aktiv växelkurspolitik, vilken kundegöra att vi skulle kunna avskärma oss från prisstegringar som kom utifrån. Om viinte utnyttjar den möjligheten, får vi också låta bli att sedan komma ochskylla prisstegringarna pä utlandet. Om vi sedan återgår till de allmänna ekonomisk-politiskauppgifterna är det självfallet så, att det finns alternativa vägar att nå ettförbättrat sysselsättningsläge. I vår motion påpekar vi att det allra bästasättet att öka köpkraften hade varit att åstadkomma en sänkning av inkomstskatterna.På det viset hade man kunnat slå många flugor i en smäll. Man hade fått detkonjunkturstöd som man hade velat ha. Man hade också gjort det enklare för degenomsnittliga inkomsttagarna att klara sin egen ekonomi. Man hade dessutomminskat svårigheterna i de avtalsförhandlingar som bedrivs och därregeringens skattepolitik ju har skapat synnerligen invecklade problem. Det ärockså mot den bakgrunden som vi t. ex. krävde attskatteutredhingen med förtur skulle få ta sig an den här uppgiften.Möjligheterna att med omedelbar verkan åstadkomma en sänkning av de direktainkomstskatterna är dock inte sä stora, och när nu regeringen har dröjt med denödvändiga åtgärderna så länge får man nog försöka att gä andra vägar. Den somvi då tyckte hade varit näst bäst var att sänka mervärdeskatten. Vi har ocksåframfört ett sådant förslag i vår motion. Det hade varit en snabbt verkandeåtgärd som dessutom skulle ha varit prissänkande. Vi har också varit medvetna om att det är betydelsefulltatt man kan nä enighet om ett förslag, och vi har därför i vår motion pekat påatt andra vägar naturligtvis kan tänkas för att nå målet att skapa förutsättningarför en bättre sysselsättning. Det är också den väg vi nu har valt att gå, ochdärigenom har vi fatt en gemensam borgerlig principreservation. Detta betraktarjag som synnerligen betydelsefullt. När vi i den reservationen frånträderkravet på att man i första hand skulle satsa på en sänkning av mervärdeskattengör utskottets borgerliga ledamöter det dock med påpekandet att en motsvarandeåtgärd senare kan bli aktuell, precis som man föreslog ensådan åtgärd i syfte att åstadkomma en förbättring av det ekonomiska läget. En del av de förslag som vi i den borgerligareservationen ställer oss bakom innebär en ökning av den offentliga sektorn. Vikan biträda dessa förslag därför att vi pekar på kravet att bygga utnäringspolitiken så att man verkligen skapar det långsiktiga underlaget för enförbättring av den offentliga sei-vicen. Det är vår uppfattning inom moderatasamlingspartiet att man försätter sig i stora svårigheter om man ökar deoffentliga utgifterna utan att se till att man har ett långsiktigt ekonomisktunderlag för de besluten. Regeringen tar alldeles för lätt på detta. Mångagånger har jag för min del i denna talarstol påpekat de risker som ärförenade med det sviktande nyföretagandet och med de mindre och medelstoraföretagens problem, och det är synpunkter som vi på nytt framför i vårreservation. Offentliga satsningar behövs självfallet. Det skulle manknappast ens behöva säga, men mot bakgrund av den debatt som har förts iDanmark är det viktigt att slå fast att de som är verksamma i den offentligasektorn lärare, mUjövårdsmyndigheter, poliser, vårdpersonal eller vilka detnu kan gälla - ger ett för hela samhällsekonomin viktigt och nödvändigt bidrag. Men också mot bakgrund av läget i och dessutom motbakgrund av en del resonemang som förts i vårt eget land omatt man kan tänka sig att öka den offentliga sektorn upp mot ärdet viktigt, tycker vi, att slå fast att man inbjuder till framtida svårigheterom man tror att man på något enkelt sätt skall kunna klara den framtidasysselsättningen och samhällsekonomin bara genom att öka antaletoffentliganställda. 1 det utskottsbetänkande som vi har framför oss finns intenågon egentlig principdiskussion om hur den framtida sysselsättningen skallskapas och hur avvägningen mellan den privata och offentliga sektorn skallutformas. Men då regeringen satsar i så hög grad på just en utbyggnad av denoffentliga sektorn och gör det utan några egentliga kraftåtgärder på detpolitiska planet, finns det anledning att göra några reflexioner om principernai en sådan ekonomisk politik. Motiven för en sådan granskning förstärks av attdet har drivits en debatt om hur man via den offentligasektorn skall kunna nyanställa bort alla sysselsättningssvårigheter. Det ärsärskilt LO-ekonomen som talat för detta, men politisk tyngd harargumenten fått genom att och stora delar av den socialdemokratiskapressen instämt i princip. Men, herr talman, det är här något motsägelsefullt. .\ enasidan har man ett skattestopp ute i kommunerna därför att de ständiga skatteökningarnalett till sociala problem. Det har från den fackliga sidan framställtsupprepade krav på att skattetrycket skall lättas, därför att man behöver enökning av utrymmet för de enskilda människornas ekonomi. Ä andra sidanresonerar man på ett sätt som ger intryck av att det bara är att basa på mednyanställningar i det offentliga när sysselsättningen sviker. Det är svårt attse hur den uppläggningen egentligen går ihop. I det moderna samhället finns det många krafter somtillsammans har bidragit till att den offentliga sektorn vuxit och fortsätteratt växa. Men jag tror att man bör understryka de allvarliga svårigheter som ärförenade med en sådan ständig utvidgning av det offentliga. Dessa svårighetermåste man vara medveten om. Det är intressant att notera att självi det föredrag som givits ett så omfattande utrymme i debatten pekar på dessasvårigheter, under det att hans eftersägare inte velat se dem. Det finns till att böria med risk för en omfattandebyråkratisering när den offentliga sektorn växer, I en interpellationsdebattden tog själv upp denna fråga, men han drog dä denslutsatsen att det endasättet att skydda sig mot byråkrati är att öka antalet byråkrater. Men så lätttror jag inte att man kan ta på saken. Det är klart att vad som på ett visstområde kan tyckas vara byråkrati kan bero på att det finns för få personer somskall klara de förelagda uppgifterna. Det blir köer. Men vägen ur detta behöverju inte nödvändigtvis vara att öka antalet byråkrater, utan det kan i ställetvara att minska de problem som det behövs byråkrater att sköta. Jag skallta några exempel. Man kan driva en näringspolitik som gör att företagen,särskilt de mindre och medelstora, kan klara sig bättre. Då blir det mindreanledning för AMS att komma in i efterhand och försöka ordna beredskapsarbeteneller att hålla på med annan selektiv ekonomisk politik punktinsatser somdet behövs många tjänstemän för att sköta på ett rimligt sätt. Det är mot denbakgrunden som vi i vår reservation föreslår att man skall ha en lägreATP-avgift för äldre arbetskraft och att man skall ta bort eller minskalöneskatten i stödområdena. Ett annat exempel på hur man kan minska uppgifterna föralla dem som är verksamma i den offentliga sektorn är att man driver enskattepolitik som gör att vanliga människor kan klara sin ekonomi bättre. Dåbehövs det inte så många personer inom den offentliga förvaltningen som skallförsöka reda ut och klara upp de svårigheter som det offentliga alltså självställt tUl med genom den skattepolitik man driver. Om man i stället går den vägsom antydde i och anställer allt flerabyråkrater, ja, då behövs det ännu högre skatter som förvärrar de enskildamänniskornas ekonomi, och därmed skapar man problem som det behövs ännu flerapersoner i den offentliga förvaltningen att försöka klara upp, osv. Jag tror inte att man kan öka människors medbestämmande pänågot enkelt sätt genom att skapa fler och fler offentliganställda, dvs.utomstående som skall blanda sig i. Däremot kan man öka människorsmedbestämmande genom att undvika att på det offentliga lägga sådana uppgiftersom de enskilda människorna skulle kunna klara bättre. Mot bakgrund av dendebatt som bedrivs här i landet förtjänar detta attunderstrykas. Även pekar i sitt anförande på svårigheternaatt finna pengar för att betala en växande offentlig sektor. Detta föredrag harinånga socialdemokrater ställt sig bakom, och det har diskuterats mycket ipressen, utan att man egentligen har undersökt vad egentligensagt. Jag vill ge ett citat beträffande vad som kan hända. säger; "Fackföreningsrörelsen får intefalla för frestelsen att i syfte att vinna kortsiktiga lönepolitiska framgångarmedverka rill en försvagning av samhällets resurser," Med"försvagning av samhällets resurser" menar han att man inte skallvara med på att öka den offentliga sektorn . Men hur passar detta uttalande in i dagens läge? När maninom socialdemokratin talar sig varm för en kraftig ökning av den offentligasektorn, får man ju inte glömma att fackföreningsrörelsen kommer tillregeringen med krav på att utrymme friställs som kan ge de enskilda löntagarnaen bättre ekonomisk ställning. Låt oss inte heller lura oss själva atttro att man genom att lägga om beskattningen till löneskatter, som det talas såmycket om , på något sätt kan undgå dessa svårigheter. Jag tror attlöneförhandlarna och därefter svenska folket i gemen kommer att bli alltförväl medvetna om att de stigande löneskatterna på det ena eller andra sättetinnebär att utrymmet för den enskilde i motsvarande mån inskränks. Redan som det är på skattesidan har den fackligaförhandlingsfriheten kommit att bli mer innehållslös än man egentligen skulleönska. Skatte- och bidragsregler fungerar tUlsammans med prishöjningsmekanismenså, att det inte blir något kvar av det som löneförhandlarna uppnår. Den somtar hem potten vid löneförhandlingarna är staten. Skall löntagarna uppnå något,måste deras topptjänstemän komma med mössan i hand till regeringen och be attden skall slopa den ena eller andra pålagan eher öka det ena eller andrabidraget. Detta är inte verklig facklig frihet. Det är en helt nyberoendeställning. Det finns tyvärr anledning att fråga sig om inte de godaförhållanden som rått på den svenska arbetsmarknaden på grund av att vi haft enså ansvarsmedveten och stark facklig rörelse kommer att utsättas förpåfrestningar genom den nya beroendeställningen till staten. I en insiktsfull ledare i den 1 decemberskriver följande; "Med en lätt karikering förhandlar LO med SAFför statens och kommunernas räkning och med regeringen för medlemmarnasräkning. Ett skatte- och bidragssystem som ger så absurda konsekvenser för arbetsmarknadensparter är moget för avskrivning." I takt med att det offentliga byggs ut på det sätt sommånga anser nödvändigt för att lösa sysselsättningsproblemen finns detytterligare risker för fackföreningsrörelsens ställning. I ett samhälle med endominerande offentlig sektor och en dominerande arbetsgivare - staten - blirmaktförhållandena skeva. När t. ex. visar sig medveten om detta,borde kanske också hans eftersägare tänka igenom den saken. Meidner säger såhär: "Den expansion av den offentliga sektorn som vi inte minst inomfackföreningsrörelsen kämpar för, riskerar att göra en fri fackföreningsrörelseöverflödig, för att inte säga omöjlig." Han fortsätter;"Produktivitetsstegringarna i ett tjänstdomine-rat samhälle förutsätts jubli små och målet att låta de offentligt anställda bli delaktiga av dessavinster kan inte vara primärt." Vad han alltså säger är att med en dominerande offentligsektor blir det ingen växande kaka, och därför behöver man inte någon fackligrörelse som funderar hur den årliga tillväxten skall fördelas. Men jag kan förmin del inte förstå att man med något slags lättsinne skulle vilja styra in ien sådan situation. Jag tycker att det är anmärkningsvärt att man på vissa hålltar sä lätt på den fackliga friheten som man har kommit att göra i en deluttalanden. Jag drar mig till minnes att när först lanseradetanken om att vi skah gå över alltmer till löneskatter så avslutade han detinlägget i med att sägaföljande; "--- det innebär naturligtvis ett naggande i kanten på den friaförhandlingsrätten, en av de allra viktigaste principerna inom svenskfackföreningsrörelse. Men om man verkligen vill skapa större likställdhetkommer man inte ifrån en diskussion om medel av det här 4 protokoll 1973. Jag tror att det är angeläget med en del varningar på denhär punkten. När socialdemokraterna med sin politik under en följd av år harmisslyckats med att skapa rimlig sysselsättning, förefaller det nu som om deförsöker ta sin tillflykt till att alla problem kan lösas eller t. o. m.måste lösas - genom att den offentliga verksamheten utvidgas kraftigt. Jag troratt den vägen innehåller just de olika faror som jag har pekat på och som jagtycker mig ha fog för genom en del citat som jag har gjort här. Det är mot den bakgrunden som man skall se de moderataförslagen som också återfinns i den borgerliga reservationen; Vi skall föra ennäringspolitik som ger ett slagkraftigt näringsliv, och vi skall föra enskattepolitik som ger den vanlige inkomsttagaren bättre möjligheter att klarasin egen ekonomi. På det sättet åstadkommer vi en större frihet för de enskildamänniskorna, och vi får större resurser för att hjälpa dem som verkligen hardet svårt. Jag tror att det är betydelsefullt att betrakta denoffentliga sektorn just på det sättet.