prot · FW0931 · 1973-12-31 00:00:00 — Otvivelaktigt finns det också en tendenstill en gradvis förbättrad efterfrågan i utlandet på svenska varor. a. vissa av våra viktigaste industriråvaror som trä, massa, järn och stål.Den senaste tiden har även maskintillverkarna och företag i andra branscherkunnat notera ett ökat antal bestäUningar. Så har t. ex. varven ökat sinaorderböcker ganska påtagligt. För exportindustrin utgör vid sidan avkonjunktursituationen också avtalet med ett incitament att ökaexportansträngningarna. Men det föreligger å andra sidan uppenbarligen risker föratt exportutvecklingen inte kommer att bh fullt så gynnsam under det närmasteåret som finansministern och utskottet har utgått ifrån i sin bedömning. Imånga länder är man alldeles tydligt rädd för att den inflationistiskautvecklingen skall ta överhanden. Man kan därför tänkas sätta inåtstramningsåtgärder redan på ett tidigt stadium i konjunkturuppgången. Denyligen tillkännagivna skattehöjningarna och kreditbegränsningarna iVästtyskland är ett exempel på detta. Blir en sådan uppfattning mera omfattad ide länder i där konjunkturen nu är på väg uppåt, kommer detnaturligtvis att påverka den svenska exporten och därmed också hela den svenskaekonomin. Situationen på valutaområdet är en annan riskfaktor. Detsenaste akuta krisläget bemästrades visserligen relativt snabbt. UtveckUngenfår visa om dessa åtgärder är tillräckliga för att bevara stabiliteten någonlängre tid. De grundläggande problemen är under alla förhållanden inte lösta.Det är väl troligt att många länder kommer att bli extra försiktiga i sinekonomiska politik. Även det förhållandet kan komma att hämma den svenskaexportkonjunkturen. Nedskrivningen av den svenska kronan i förhållande tillbl. a. den tyska marken bör naturligtvis kunna ge den svenska exportindustrinen viss stimulans. Som helhet tycker jag dock inte att man skall dra för storaväxlar på detta. Ändringen av den svenska kronans kurs är trots allt ganskabegränsad sedd i relation till alla våra handelspartners. Åtgärden får docktroligen sin största betydelse först på litet . En devalvering i paritet med dollarn skulle, det har densenaste tidens kursutveckling visat, inte ha varit berättigad. Den skulle ocksåinneburit risker för den inhemska prisutvecklingen. Hur den nu vidtagna förändringenkommer att slå i det avseendet är givetvis svårbedömbart, men jag noterar attfinansutskottets majoritet inte räknar med ätt den skall påverka prisernaofördelaktigt utan i stort sett ha en neutral verkan i det här avseendet. Inom landet är efterfrågan på varor och tjänsterfortfarande svag. Någon avgörande förändring är av allt att döma inte helleratt vänta. Sambandetmellan arbetslöshet och efterfrågan på varor och tjänster framstår yttedigtklart. Den höga arbetslösheten har gjort att såväl hushållens, statens somkommunernas inkomster har stagnerat. Stat och kommun har i det läget lika välsom de enskilda fått vinnlägga sig om sparsamhet. Det har i sin tur skapat engrogrund för fortsatt arbetslöshet. Någon avgörande förändring till det bättreär omöjlig att uppnå, om vi inte lyckas bryta oss ur denna onda cirkel. Får jag, herr talman, i det här sammanhanget passa på attnotera att var oroad över att oppositionen i reservationen talarför en hög konjunkturpolitisk beredskap. Jag kan förstå den oron, så dåligberedskap som regeringen och socialdemokratin har haft just påkonjunkturpolitikens område . Inte heller präglasutskottsmajoritetens betänkande av någon särskild beredskap eller aktivitet föratt råda bot på strukturarbetslösheten. Jag får tvärtom den uppfattningen attregeringen inte tycks ha som ett förstahandsmål att förbättra sysselsättningsläget.Det gör det så mycket mer befogat för oss i att kräva attsysselsättningsfrågorna skall sättas i främsta rummet i den ekonomiskapolitiken. Inte ens om konjunkturförloppet blir så gynnsamt som finansministernoch majoriteten i finansutskottet förutsätter kan man räkna med någon varaktigförbättring av sysselsättningen med den inriktning som den ekonomiska pohtikennu har. Som jag underströk redan i remissdebatten räknar man i denpreliminära nationalbudgeten med att sysselsättningen mätt i timmar under 1973kommer att minska med . Sannolikt, och tyvärr, kommer det liksomhittills att gå ut över bl. a. den äldre arbetskraften och arbetskraft utanutbildning eller tidigare yrkeserfarenhet. med detta slår regeringen - och därmed ocksåfinansutskottets socialdemokratiska del - fast att en fortsatt snabbstrukturomvandling inom näringslivet är det viktigaste. Men arbetslösheten äri hög grad just ett resultat av den snabba strukturomvandlingen. Under hela detsenaste decenniet har tendensen till ökad arbetslöshet oberoende avkonjunktursituationen varit mycket stark. Nya arbetstillfällen har intetillkommit i takt med dem som försvunnit. Oförmågan att med näringspolitiskaoch andra ekonomisk-politiska åtgärder skapa tillfredsställandeförutsättningar för produktionen har tvingat fram företagsnedläggningar ochdriftinskränkningar i allt snabbare takt och forcerat fram tekniskaproduktionsförändringar, som friställt mänsklig arbetskraft så snabbt att detinte varit motiverat vare sig ur ekonomisk synpunkt eller ur allmänvälfärdssynpunkt, Etableringen av nya företag har på många viktiga områden heltstannat av. Strukturförändringarna medför att tusentals människorfriställs . Det hade kunnat accepteras, om det hade funnits möjligheterför de friställda att få nytt arbete. Det kusliga i denna utveckling äremellertid att så många nu blir långvarigt arbetslösa. En stor del av dem somblir utan arbete är nära nog förutbestämda för att inte få något nytt arbete påden öppna arbetsmarknaden. De måste i stället söka sig till den skyddadesysselsättningen eller förtidspensioneras. Ekonomiskt blir de därmed någorlundakompenserade. Men någon valfrihet är det sällan fråga om. 4 protokoll 1973. "Arbetets art är väsentligt för att den enskildamänniskan ska uppleva att hon fått de uppgifter som passar henne bäst",heter det i jämhkhetsrapporten till förra årets socialdemokratiskapartikongress. Det är utan tvivel riktigt. Men det innebär också att denutveckling som vi har i arbetslivet i många fall rycker undan"självkänslan och upplevelsen av det egna värdet". Arbetsmarknadspolitiken och dess ohka grenar är ettovärderligt mstrument för att situationen skall kunna bemästras något så när,men arbetsmarknadspolitiken har, som jag understrukit i tidigare kammardebatter,också sina begränsningar. Därför är jag övertygad om attsysselsättningsproblemen kommer att bestå om vi inte är beredda att jämsidesmed en fortsatt satsning på ohka arbetsmarknadspolitiska insatser mera medvetetsöka lösa problemen genom att ta itu med dem redan när de uppenbarar sig på detvanliga verkstadsgolvet. Vi kan inte som vänta på att den ene efter denandre som arbetar skall bli utsparkad och först då ta hand om honom eUer henne. Därför fordras det enligt vår uppfattning nu ett särskiltaktionsprogram för att skapa fler varaktiga arbetstillfällen. Målet bör varaatt alla som vill och kan arbeta ges möjligheter till det på den vanliga öppnaarbetsmarknaden. Det bör inte vara någon utopi att redan inom en relativtbegränsad tid skaffa fram 100 000 nya jobb i enlighet med det program som vihar lagt fram i en särskild motion. Och får jag säga till attexemplifieringen med att vi har ungefär 100 000 företag här i landet och att enytterligare anställning av 1 man per företag blir 100 000 är ett sätt attdimensionera problemet. Åtgärderna bör i första hand ta sikte på att ökanyetableringar av företag inom industri- och servicenäringarna. Den nödvändigaproduktionsökningen i fråga om främst varor men också industriella och kommersiellaservicetjänster kan inte uppnås utan att man fortlöpande etablerar nya företagoch utvidgar redan befintliga. Vi har till årets riksdag redovisat ett paket med åtgärdersom vi är övertygade om skall ha en betydande och avgörande verkan för att dettamål skall kunna nås mycket snabbt. Dessa åtgärder är: 1, Bidrag och lånför nyetablering och utvidgning av mindre och medelstora företag. 2, De särskildastimulansåtgärderna för investeringar i byggnader och maskiner, som ärknutna till beskattningen, bör genom ett bidragssystem göras tillgängligaockså för företag som inte redovisar vinst, 3, En översyn avföretagsbeskattningen för att bl, a, åstadkomma mer av hkabehandling avnyetablerade å ena sidan och fusionerade företag å andra sidan och för attunderlätta generationsskiften i familjeföretagen, 4, Befrielse frånlöneskatten för alla företag, stora som små, för den del avlönesumman som svarar mot nettoökningen av antalet anställda, 5, Förstärkning avföretagarföreningarna och andra regionala näringspolitiska organ, 6, Förbättrademöjligheter till utbildning för de mindre företagarna, 7, Insatserför att stödja exporten från de mindre företagen. Jämsides med detta fordras det insatser för att fullfölja de arbeten som redanpågår för att hålla sysselsättningen uppe. har tUlsammans medfolkpartiet lagt fram olika förslag om detta i särskilda motioner. Det gäller ökade anslag till vägarna och förstärkt underhåll.Vi föreslår också mer pengar till SJ för underhåll och förbättringar av banoroch vagnar. Vi anser det vidare nödvändigt att kommunerna får möjligheter attfullfölja de investeringar på miljövårdsområdet som är planerade. Anslagen fördessa åtgärder är redan förbrukade och måste ökas, I återuppbyggnadsarbetet i och finnsdet behov av varor och produkter som vi producerar här i , Vi kan ökastödet till dessa härjade områden under nu löpande budgetår, om hjälpen ges.den inriktningen. Dessutom räknar vi med som självklart att regeringen senarekommer att föreslå en höjning av anslagen till arbetsmarknadspolitiken. Detfinns ju en framställning från arbetsmarknadsverket om detta. Som jag underströk redan under remissdebatten tvekar viinte att lägga fram dessa förslag, även om det kommer att leda till en ökadstatlig upplåning under det nu löpande budgetåret. Däremot måste man enligt vår uppfattning akta sig mycketnoga för att inteckna framtiden, om det inte rör sig om sådana utgifter som geravkastning i form av ökade skatteinkomster. Dit räknar jag i första handinsatser pä det näringspolitiska området för att främja offensivainvesteringar. Det blir tillfälle att här i riksdageningående diskutera de regionalpolitiska frågorna. Därför skall jag den härgången nöja mig med att konstatera att det verkar som om konjunkturuppgångenäven den här gången först skulle bli märkbar i de södra och mellersta delarnaav landet. Det ställer ökade anspråk på regionalpolitiska insatser. Det fårinte bli så, att man ytterligare en gång försöker lösa problemen i enuppåtgående konjunktur med att flytta folk i stor skala. Vi måste i ställetförsöka utnyttja de ökade möjligheter, som en bättre konjunktur ger att startanya företag, till att få till stånd nyetableringar av företag inom de områdensom har ett mer eller mindre permanent arbetskraftsöverskott. Utvecklingen i storstadsområdena avviker åtminstone idagsläget något, från tidigare mönster. Det beror sannolikt i stor utsträckningpå den situation som råder på byggarbetsmarknaden. Byggandet i storstäderna harlänge ännu mer än på andra håll varit dåligt anpassat till de boendesönskemål när det gäller bostadstyp, miljö osv. Bristsituationen har emellertidgjort att det ändå har gått att bli av med lägenheterna. De höga hyrorna framför allt i de senast byggda husen,orsakade av det höga ränteläget och andra faktorer, har i förening med denlångsammare folkökningen lett tiU att lägenheter nu står tomma. Även densynliga efterfrågan på nya lägenheter har därmed i högre grad inriktats påsmåhus och andra marknära bostäder. Men det är uppenbart attstorstadskommunerna har varit sämre rustade att öka småhusbyggandet än mångamindre kommuner, TUl viss del får svårigheterna att upprätthållasysselsättningen på byggområdet i storstäderna hänföras till det förhållandet. När detgäller tryggheten i arbetslivet finns det många andra ting som spelar inän de som jag har nämnt här. Arbetsmiljöområdet är ett viktigt sådant denekonomiska tryggheten vid arbetslöshet ett annat. På arbetsmiljöområdet återkommer med kravetpå att de statsbidrag som utgår för miljöinvesteringar också skall kunna fåanvändas till förbättringar av arbetsplatsmiljön. Enligt nuvarande regler utgårdet statliga stödet bara till förbättringar av den yttre miljön. En utvidgningav användningsområdet i enlighet med vårt förslag skulle ge en konkretmöjlighet att gå från ord till handling när det gäller arbetsplatsmiljön. förslag om reviderade regler förhur den lokala skyddsverksamheten på arbetsplatsen skall vara organiserad,skyddsombudens ställning och tillsynen av arbetarskyddet är fortfarande ute påremiss. Men såvitt jag kunnat finna har förslaget tagits emot mycket positivt,och det tycker jag att det är värt. Förbättrad skyddsverksamhet och enutbyggnad av företagshälsovården måste utgöra viktiga led i ansträngningarnaatt skapa en tryggare och bättre arbetsplatsmiljö. Statistiken över skador ochdödsfall i samband med arbetet talar ett dystert språk. Också de förslag som har lagts fram av den s. k. Åmanska utredningensyftar till att öka tryggheten i arbetet. Det är en direkt utbyggnad av den s.k. äldrelagstiftningen som tillkom . Den äldre arbetskraftentillerkändes i det sammanhanget bl. a. längre uppsägningstider än vad somtidigare varit vanligt. Arbetsmarknadsmyndigheterna fick också befogenheter attanvisa äldre, svårplacerad arbetskraft till lediganmälda platser. föreslås den lagstiftningen bli utvidgad så att iprincip alla som varit anställda får ett anställningsskydd avmotsvarande slag. De stora skillnader i anställningstryggheten som råder mellanohka grupper på arbetsmarknaden måste bort. Förslaget innebär störrehkformighet och ökad jämlikhet när det gäller uppsägningstider. Stora grupperkroppsarbetare har en mycket kort uppsägningstid. måste man emellertid göra klart för sig att enlagstiftning av det här slaget egentligen fungerar bäst om den bara behövertillgripas i undantagsfall. För på ett sätt innebär naturligtvis en sådanlagstiftning ett erkännande av att man misslyckats med att skapa trygghet pådet här området på så att säga normal väg. Måste man stödja sig på lagenstvingande regler alltför ofta kan man lätt hamna i en situation där företageninte själva frivilligt vill medverka till att lösa den svårplaceradearbetskraftens problem. Därför är det nödvändigt att införandet av en sådan härlagstiftning kombineras med mera medvetna insatser för att stimulera företagenatt verkligen utnyttja den arbetskraft som i dagens läge har svårast att fåjobb. I mångt och mycket gäller det naturligtvis att ändra attityderna hos demsom anställer folk. Erfarenhet och pålitlighet uppskattas tyvärr inte alltid iden utsträckning som egentligen är befogad. Men man bör också komma en bit på vägen med andra medel.En åtgärd som är relativt enkel att genomföra är den som vi har föreslagit imotioner både och tidigare, nämhgen att ändra reglerna för uttag avATP-avgift, så att någon avgift inte behöver erläggas för den äldrearbetskraften. Företagen skulle då få en ekonomisk stimulans att även vid nyanställningarvända sig till sådana som kan ha svårt att få arbete. har det ifrågasatts, om intestatsmakterna också borde vara med när man bestämmer lönerna. För egen del trorjag inte att det skulle vara så lyckligt om utvecklingen tog den riktningen.Arbetsmarknadsorganisationernas självständighet är en tillgång i det svenskasamhällslivet, som man inte gör sig av med utan vidare. Jag är övertygad om inom Organisationssverige delar den uppfattningen. Däremot har statsmakterna självfallet ett ansvar för attdet finns bestämda "spelregler" på arbetsmarknaden och för attparterna verkligen kommer till tals med varandra. En sådan institution har visedan länge haft i medlingssystemet. Men det har stått klart,att det också behövs andra möjligheter till kontakter mellan arbetsmarknadsparternainbördes och med andra berörda parter. Politikerna har, som sagthär , ett ansvar för att arbetsmarknadsparterna i sinaförhandlingar också har möjligheter till allmänt ekonomiska ochsamhällspolitiska överväganden. Ett forum för sådana kontakter har hittillssaknats. har tillsammans med vid upprepade tUlfällenanvisat en modell för hur det skulle kunna gå till, och det framgår ju också avoppositionens gemensamma reservation. Jag tänker självfallet på våra förslag omstabiliseringskonferenser eller rundabordskonferenser före de storaavtalsrörelserna. Tiden borde nu vara mogen att änthgen pröva det uppslaget. Den lönepolitiska debatten har också kommit att kretsakring sambandet mellan nominella löner, skatter och sociala bidrag. Det äringet tvivel om att man på ett annat sätt än tidigare måste beakta dessasamordningsfrågor. Lönesystemet, skattesystemet och bidragsystemet har i långastycken byggts upp oberoende av varandra. Därför är det inte så konstigt har råkat i den situationen som vi nu är i. Ingen vill väl påstå att man hittat någonidealisk lösning. De uppslag som kommit fram har stimuleratdebatten, och det är värdefullt. Men jag är inte säker på att de håller vid enmer ingående granskning. De bör kunna utgöra en god grund för en fortsattdiskussion, och den tror jag kommer att bli livlig. Men vad man saknar är någon reaktion från finansministern,som ju ytterst är ansvarig för utvecklingen. Måhända lättar finansministern påförlåten i sitt anförande här . Och skuUe jag vilja passa på attfortsätta med några frågor. Vad är det som gör att finansministern och regeringen tarså lätt på den nuvarande situationen? Vad är det som gör att ni frånregeringens sida aldrig talar om hur ni tänker komma till rätta med denutveckling som beskrivs i statsverkspropositionen? I en uppåtgående konjunkturkommer ju sysselsättningen mätt i timmar att sjunka. Vad är det som gör att destimulansåtgärder ni föreslår så litet tar hänsyn till de mindre företagenssituation? Ni kan ju inte vara okunniga om dessa företags avgörande betydelsesåväl för den regionala balansen som för hela sysselsättningsläget. Regeringenhar en möjlighet att äntligen ge besked. Under detta anförande övertog herr förste vice talmannenledningen av kammarens förhandlingar. Fyra saker tänkte jag behandla, nämligen vårtlands internationella beroende, socialdemokratin och stabiliseringspolitiken,finansministerns försök att omyndigförklara sig i fråga om möjligheterna attföra en bättre balanserad ekonomisk pohtik samt behovet av långsiktig planeringför stat och kommuner, dvs. sparsamhet med skattebetalarnas pengar för attundvika dessa ideliga skattehöjningar. Valutakriserna är ständigt återkommande påminnelser omSveriges beroende av internationella förhållanden. Hur stabilt det nuvarandeläget är vet ingen. För del var det nödvändigt att följa med ettstycke vid sänkningen av dollarns värde. Kostnadsutvecklingen inom landet ochkonsekvenserna för en del svenska näringsgrenar gjorde detta ofrån-komhgt. Detvar eh förnuftigare åtgärd än att fördubbla löneskatten, . Detinstämmer jag med i. För vår del har vi hävdat att detkunnat vara en fördel om man hade gått en bit till i fråga om devalveringen,men det skall jag inte uppehålla mig vid . Jag vill dock understrykaangelägenheten av att i fortsättningen bedriver en smidigvalutapolitik. En återgång till den mycket hårda låsningen årshändelser borde vara utesluten, I stället bör man söka sig fram till ökademöjligheter att bättre anpassa vår valuta till skiftande förutsättningar. Detfinns all anledning att åtminstone i vårt land söka omge valutajusteringar medmindre av dramatik. Om man ser tillbaka på vår ekonomis utveckling kan manlätt konstatera att den blivit alltmer internationaliserad. Import och exportär stigande andelar av folkhushållet. Nationalekonomen i en undersökning att de stora börsnoterade företagen exporterade imedeltal av sin produktion. De gjorde av sinainköp utomlands. Dessa företag svarade för 45procent av industrins investeringar och av vår totala export avindustrivaror. Siffrorna är ju ett exempel på hur intimt kopplad vårproduktionsapparat är till ett internationellt sammanhang. En stegrad utrikeshandel är i princip tiU fördel för ettlands ekonomi. Utnyttjandet av arbetskraft och kapital blir ju bättre på detsättet. Arbetsfördelningen länderna emellan blir effektivare. Men det bör görasnågra viktiga tillägg till dessa mycket generella påståenden, I och med en vidgad internationell samverkan blir vårtland också mer känsligt för förändringar i den internationella konjunkturen.Stora och snabba kast i konjunkturerna kan inte balanseras av genom inhemskpolitik i varje fall inte helt och hållet. Vi kan heller inte avskärma osshelt och hållet från den internationella prisnivåns förändringar. Jag har redan snuddat vid en faktor av betydelse, nämligenutveckhngen av kostnaderna för produktion av varor inom . Det är en hkasjälvklar som betydelsefull sanning att om våra kostnader för att produceravaror stiger snabbare än i andra länder kan vi råka verkligt illa ut. Hemmamarknadsindustrin kan få obehagligt svår konkurrens av importeradevaror; exportindustrin får svårt att sälja. Det är inte bara takten ikostnadsstegringen som avgör utan också var på skalan ett land befinner sig. Jag skall avstå från att göra internationella jämförelseri fråga om de senaste årens kostnadsutveckling. Jag nöjer mig med attkonstatera att vi i inte har många som slår oss i fråga om högkostnadsnivå. Anledningen till att jag bara gör detta enkla konstaterande äratt jag vill stimulera finansministern till en ordentlig debatt kring dessaproblem så att vi inte leder diskussionen in på sifferexercis. Finansministernkan ju utveckla de ämnen han tar upp på ett sådant sätt att det verkligen kanbli fråga om en rejäl debatt. Det uppskattar jag mycket, och jag hoppas att detkan bli en sådan. En hög kostnadsnivå inom produktionen kan mötas med olikamedel. Att pressa effektiviteten i näringslivet än högre är en metod. Men denhar sina givna begränsningar, inte minst ur arbetsmiljösynpunkt. Produktivitetshöjningarkräver i de flesta fall nya investeringar. Som vi alla vet har industrinsinvesteringar inte motsvarat våra förväntningar. Regeringen harinte så många förslag att komma med när det gäller att förbättra lönsamheten iföretagen. Men lönsamhet är ju förutsättningen för att man skall investera, dethar ju sagt mycket tydligt i finansplanen. Från sida har vi hävdat attstatsmakternas an,svar för att bedriva en stabiliseringspolitik och enekonomisk politik som ger löntagare och andra verkliga inkomstförbättringar ärmycket betydande. När vi slog fast att "det måstelöna sig att arbeta" skedde det mot bakgrunden av att skatte- och bidragssystemenvar så utformade att löneökningar lönade sig för litet. Efter många överlägsnaaxelryckningar från socialdemokraternas sida gickman då med påatt undanröja de värsta olägenheterna. Men problemet kom tillbaka under hela1960-talet, och har det kommit med förnyad kraft. Starka prisstegringar hargett det ny aktualitet. En väsentlig sak har också varit de starkt stigandebostadskostnaderna. Vad som blivit över av de höjda inkomsterna har inte varittillräckligt för att betala vad en ny familjebostad kostar, TUl detta kommer juatt inflationen höjer skatterna på ett icke beräknat sätt. Från sida ansåg vi det därför för flera årsedan nödvändigt att gå till attack. Vi hävdade att vårt krav på att det måstelöna sig att arbeta fått förnyad aktualitet. Vi har för vår del sagt att det vore riktigt attstatsmakterna satte sig ned och diskuterade med arbetsmarknadens parter hur manskall komma till rätta med problemet. Man borde diskutera hur skatte- och bidragssystemskulle reformeras för att lämna mer av löneökningarna kvar hos de enskildamänniskorna. Man borde diskutera hur man skall möta de skattehöjningarinflationen för med sig, och det måste bh någon form av inflationsskydd. Manborde diskutera hur stort det samhällsekonomiska utrymmet är för löne- ochinkomstökningar med rimlig prisstabihtet.