prot · FW09150 · 1973-12-31 00:00:00 — Ang. meritvärderingen vid akademisk befordran § 1 Justerades protokollet för . § 2 Meddelande ang. val Jag får meddela att val av en fuUmäktig jämte suppleant iriksbanken kommer att ske onsdagen den 1 . § 3 Ang. meritvärderingen vid akademisk befordran Herr utbildningsministernZACHRISSON erhöll ordet för att besvara i (vpk) den 23oktober framställda interpellation, nr 133, tUl herr statsrådet , ochanförde; i har i en tUl dåvarandestatsrådet stäUd interpellation, vUken överlämnats tUl mig förbesvarande, framställt följande frågor. Är det iöverensstämmelse med etablerad praxis vid meritvärdering i statstjänst attunder, i övrigt lika omständigheter låta sex månaders tiänstgöring väga tyngreän tjänstgöring? Kan envetenskaplig skrift, publicerad av två samverkande forskare, i ett fall odelaträknas den ene författaren tUl godo och i ett annat fall odelat räknas denandre författaren tUl godo? Universitetsstadganföreskriver kompetensregler för universitetslektorat. Kan man i enskilda fallutöver detta tUlämpa särskUda, strängare kompetensregler för viss kategorilektorer och därigenom inkompetens-förklara sökande, som fyller de i stadgangivna kraven? På denförsta frågan vUl jag svara följande: Väger beträffande två sökande tUl en tjänst alla andraomständigheter än tjänstgöringens längd lika, kan sex månaders tjänstgöringnaturhgtvis inte väga tyngre än . Mitt svarpå den andra frågan är följande: Vid tUlsättning av en tjänst, för vilken vetenskapligskicklighet är av betydelse, är det ofta en svår uppgift att bedöma i vilkenutsträckning ett vetenskapligt arbete .skall tillgodoräknas den ene och denandre av två samverkande författare. Det kan inte i något fall vara rUctigt atttUlgodoräkna var och en av dem arbetet som om han varit ensam författare. Slutligenfrågan nr 3: Ang. meritvärderingen vid akade-i7iisk befordran Kompetensregler för tjänst som ordinarieuniversitetslektor finns i universitetsstadgan och för tjänst som extrauniversitetslektor i föreskrifter som Kungl. Maj;t meddelat i särskUd ordning.Behörighetskravet är för både ordinarie och extra tjänst dels doktorsexameneller motsvarande kompetens dels pedagogisk skicklighet. Beträffande extratiänst kan konsistoriet medge undantag om särskUda skäl föreligger. Däremotfinns det numera inte någon bestämmelse som medger att man för viss tjänst somuniversitetslektor ställer högre kompetenskrav. i (vpk); Jag tackar för svaret. Den omedelbara bakgrunden till interpellationen är flerauppmärksammade rättsfall vid universiteten . Specielltuniversitetet i har som vanligt höll jag på att säga utmärkt sig. Jagskall givetvis inte här ta upp specifika fall, särskUt som alla inte avgjorts ihögsta instans. Men det hindrar inte att man här granskar procedurer ochrättsprinciper, vilka kommit och kommer tUl faktisk användning inomuniversitetens administrativa rättskipning. Det står nämligen klart för var och en som har öppna ögon,att rättsförhållandena inom universitetssektorn uppvisar egendomligheter och ärvida sämre än vad som skulle tolereras inom domstolsväsen eller administrativrättskipning i allmänhet. Grunden för all rättssäkerhet är trohet mot skrivnabestämmelser och tUlämpandet av enlietliga principer i praxis. Dessa kravåsidosätts utan hänsyn vid universiteten. Och det sker som en fullständigtordinär företeelse från deras sida. I detföljande skall jag ge en rad exempel härpå. På min första fråga svarar statsrådet att tjänst -övriga omständigheter lika givetvis måste väga mer än kortare tjänst. Det ärju det enda rimliga svaret. Men så enkelt är det inte för professorer. Avoffentliga handlingar framgår, att personer, som saknar formelllärarbe-hörighet har utnämnts tUl universitetslektorer, trots att kompetentasökande funnits. Det framgår, att personer som saknar behörighet och som harett års tiänstgöring satts före dem som har fem ärs tjänst och full behörighetoch tUl råga på aUt uppenbart starkare forskarmeritering. Det framgårslutligen, att en .för universitetslektorat uppenbart ej formellt behörigperson med blott fem månaders tjänstgöring omförordnats utanansökningsförfarande, vilket fått tUl följd att en annan lektor med fem årstiänst bakom sig och fullt behörig blivit utan anställning. Sistnämndaförfarande godkändes inte av universitetskanslersämbetet. Men UKÄ;sändringsbeslut kom sä sent att det berörda förordnandet då i det närmaste redanutlöpt. När rättvisan segrade var det bara en pappersseger. I verkligheten segradeorättvisan och den bristande respekten för bestämmelserna. Av offentliga handlingar framgår, att särskildabedömningsregler utöver de erkända används av professorer ochuniversitetsmyndigheter i avsikt att skjuta undan sökande, vUka eljest bordevarit givna tUl de berörda tjänsterna. Vid ettfall i var en kandidat klart överlägsen en annan i fråga ompedagogisk meritering enligt universitetsstadgan, dvs. För att främja en annan kandidat gjordes emellertid en särskUdtolkning. Den gick ut på att den förstnämnde kandidaten erkändes varaöverlägsen enligt de grunder som står i stadgan. Men den andre kandidatenpåstods därutöver vara pedagogiskt skickligare. Denna skickligliet användesaUtså som särskUd befordringsgrund. Detta är uppenbart olagligt.Befordringsgrunderna anges i stadgan och är väl kända till sin praktiskainnebörd. De innefattar också en skicklighetsbedömning, . Någrasärskilda befordringsgrunder utöver detta finns inte vad gällerpedagogikmeriter. I samma fall förekom ytterligare en underhghet.Ämnesrepresentanten framförde vid ett sektionssammanträde, att studenternaklagat på den formellt mest meriterade kandidatens undervisning. Detta visadesig för det första sakna allt stöd hos studentrepresentanter och kursombud.Ingen av dessa har givit stöd åt ämnesrepresentantens påståenden enligthandlingarna. Påståendena torde därmed vara irrelevanta som formellbefordringsgrund. I en anmälan tUl justitiekanslern anhöU den kandidat somslagits ut med nämnda motivering om en undersökning. JK vägrade detta då enligthonom intet framkommit i handlingarna som antydde obehörig verkan frånsubjektiva beskyllningar. Men här gjorde JK ett klart förbiseende. Det fördesvid sammanträdet minnesanteckningar. Dessa finns bevarade på kanshet. Det ärstadgat att minnesanteckningar beträffande förhållanden, vUka medtagits ibedömningen och därmed påverkat beslutet, är offentliga handlingar. Det begicksalltså två allvarliga procedurfel: kansliet omnämnde icke minnesanteckningarnaför JK, och JK efterforskade icke anteckningarna, trots att deras existenspåtalades av anmälaren. Dessa två klara procedurfel ledde till ett tredje - densökande slogs ut med hänvisning tUl en merit som inte finns i stadgan och underpåverkan av helt obevisade beskyllningar. Så mycket mer märkligare ter sigdessa beskyllningar som professorn i fråga haft den utslagne läraren vid sininstitution i hela utan att framföra klagomål. Av handlingarna i det nu nämnda ärendet framgår också,såvitt jag kunnat bedöma, att professorerna inte haft klara begrepp då detgällt att jämföra tidigare gällande betygsskala vid lärarhögskolorna med den nugällande. Detta har i flera fall medfört felaktig rangordning mellan sökandetill universitetslektorat. Som närmast häpnadsväckande framstår, atiuniversitetskanslersämbetet, som dock skall föreställas ha juridisk expertistill förfogande, inte observerat ett sådant förhållande. Vid tUlsättande av universitetslektorat måste uppenbarttvå principer gälla. Dels skall klart framgå, att den sökande är bådevetenskapligt och pedagogiskt formellt kompetent, dels skall det finnas ettfast förhållande mellan den tyngd som tillmäts forskningsmeriter och den somtillmäts pedagogiska meriter. Så är det emellertid inte. Av offentligahandlingar framgår, att det tUlämpats helt olika principer vid olikatillsättningar. I ett fall vinner en kandidat med hänvisning till längretjänst, i ett annat fall slås han ut trots stor överlägsenhet i pedagogiskameriter. Sä har det inte varit lagstiftarnas mening att man skall förfara. 1princip måste alltid ett visst mått av pedagogisk överlägsenhet kunna vägas motett visst mått av vetenskaplig överiägsenhet. Ang. meritvärderingen vid akademisk befordran Ang. meritvärderingen vid akademisk befordran tillämpaslika vid alla tUlsättningar av samma tjänsteslag. Sedan svarar statsrådet på frågan hur man bör bedömavetenskapliga verk, där flera författare samverkat. Han finner det klart, attett verk med två författare inte enbart kan tUlgodoräknas både den ene och denandre. Det är också det enda rimhga svaret. Men sådana rimligheter gäller intevid universiteten. Av offentliga handlingar framgår, att man vid sakkunnigutlåtandenofta hämningslöst bollar med dessa ting. Sålunda har en sakkunnig professor vid en docentkonkurrensi tUlerkänt en sökande likaberättigad del i en samproduktion. Men viden lektorskonkurrens har samme professor tillerkänt medförfat-taren helaförtjänsten av arbetena. I ett annat fall tillsattes en professur, och desakkunniga förklarade sin kandidat vara idégivare och handledare för de verksom han författat i samverkan. Men medförfattaren fick i en annan konkurrenstUlgodoräkna sig hela värdet av de verk, där han enligt första bedömningenvarken var idégivare eller huvudförfattare. I sistnämnda fall tUlgreps dennautväg uppenbarligen av det skälet, att vederbörande saknade föreskrivenpedagogisk kompetens för docentur och behövde överkompensera sig iforskningshänseende. Bägge förfarandena är, såvitt jag förstår, oförenliga medgällande rättsprinciper och med statsrådets uttalande här . Samma problem uppstod vid en lektorskonkurrens i Lund.Verk som den sakkunnige i en tidigare konkurrens tillskrivit viss författareblev nu plötsligt fullt meritvärdiga för hans medförfattare, trots dennes underordnadeställning. Så kan det uppenbarligen inte få gå tUl, om inte all logik ochrättslig hederlighet skall trampas under fötterna. Som ytterligare påbröd villjag nämna, att det förekommer att sakkunniga sitter och bedömer värdet av verkdär de själva medverkat som författare. Trots att detta i upprepade fall påpekats för högreinstanser, har i de av mig nu berörda fallen UKÄ utan anmärkningar godtagitdessa rättsligt och logiskt helt oacceptabla förfaranden. Detta ger viss anledning tUl en kritisk anmärkning motUKÄ:s sätt att behandla överklaganden. Det förekommer givetvis att UKÄkorrigerar underinstanserna, och allmänt sett är säkert troheten motbestämmelserna betydligt större där än nere på professorsnivån. Men UKÄ går,om mina intryck är riktiga, alltför ofta på en politisk formalism, när manbetraktar överklaganden som irrelevanta om de t. ex. har emot sig en enhälligsektion eller ett enhälligt konsistorium. I stället borde man mer fördomsfrittgranska det materiellt-rättsliga innehållet i besluten. Även en ensam klagandekan faktiskt ha rätt i förhållande till en aldrig så enhällig sektion, Isynnerhet gäller detta mot bakgrund av professorskårens ytterst starkaskrålojalitet. Många rättsligt felaktiga beslut har släppts igenom av denfelandes professorskolleger, uteslutande av kollegialitet eller okunnighet. Slutligen besvarar statsrådet min tredje fråga med attsäga, att det numera ej finns universitetslektorat för vilka krävs särskildhögre kompetens jämfört med universitetsstadgans 136 §. Återigen måste jagkonstatera, att statsrådets svar är det enda möjliga och korrekta. Men återigenmåste jag också konstatera, att det av offentliga handlingar framgår attuniversitetslektorat utannonseras med angivande av andra formuleringarän i 136 § och att den sakkunnige förklarat att för det ifrågavarandelektoratet skulle gälla samma kompetenskrav som för docentur. Med hänvisninghärtUl har den sakkunnige inkompetensförkla-rat sökande som fyller kravenenligt 1 36 § och som upprätthållit lektorat vid annat universitetoch där betraktats som fullt kompetent. Jag hoppas med dessa små axplock urprofessorsgodtyckets annaler ha gett statsrådet en antydan om attdet på hans nya ämbetsområde finns en rättspraxis, som inte fyller rättssamhälletskrav utan är en reflex av den godtyckets suveräna kungavärdighet som i denslutna universitetsvärlden har tillkommit professor och lokal byråkrati. I entid när studentantalet sjunker och det blir konkurrens om tjänsterna spelasdetta godtycke ut och drabbar ofta förtjänta forskare och lärare. Det kan ocksåanvändas som pohtiskt redskap för att en konservativ professorskår skall värjasig för progressiva kritiker bland de yngre medarbetarna och studenterna. Däriligger en uppenbar fara, som bekräftas av ett stort antal rättsfall de senasteåren. Vi har ju inte bara fallet i ett av de mestinflammerade - vi har också fallet med statsvetaren , som gjorde enförtjänstfull karriär i europeiska sammanhang, sedan han förklarats ickeönskvärd som doktorand vid en av landets statsvetenskapliga institutioner. Vihar det förhållandet att en stor del av den kritiskt sinnade kadern vidsociologiska institutionen i måst söka sig tUl danska universitet. Vi harde bekanta fallen och , vi har fallet Khalaf och många andra. Det är nu inte bara vid tUlsättningar som oegentlighetersker. Jag minns förhållandena från min egen universitetstid, när man hade de s.k. undervisningsnämnderna. Dessa skulle ju ha paritetisk representationlärare-studenter. Det var så att säga idén med dem. Men när det fanns tvåprofessorer i ett ämne, uppenbarade sig bägge två på undervisningsnämnden ochröstade. Fakultetens dekanus hade då mage att förklara att det var"praxis" och att båda skulle ha rösträtt. Att hela idén med nämnden jämvikt mellan studenter och lärare då gick förlorad intresserade honom inte.Han blev ändå en firad ledamot av kungliga akademier. Det är , tror jag, tid för departementet att mersystematiskt granska rättsförhållandena vid universiteten. Jag vill sluta medatt fråga statsrådet, om han är villig att initiera en sådanunderhandsgranskning och bevakning att det stigande rättsliga godtycketeffektivt kan bekämpas. Han kan räkna med att ha det stora flertalet blandstudenterna på sin sida i det fallet. Professorerna kommer väl som vanligt attropa om att friheten är hotad nämligen deras frihet att åsidosätta lagen. i har sagt att han anserde principer vara riktiga som jag har uttryckt i mitt svar. Vi behöver därförkanske inte göra diskussionen särskilt lång. Falldiskussioner för vi ju inte ikammaren det finns kanaler för att föra dem. Låt mig emellertid säga en sak. Vi har inte pä det härområdet samma låsta poängsystem som, skall vi säga, på skolans område när detgäller Ang. meritvärderingen vid akademisk befordran Ang. meritvärderingen vid akademisk befordran Och det är kanske rUctigt att vi inte har det. Men är detklart att detta ibland leder till svåra awägningsproblem,, inte minst vid dentyp av avvägning som själv var inne på, mellan vad som krävs närdet gäller vetenskaplig skicklighet och när det gäller pedagogisk skicklighet.Det är naturligtvis också viktigt att diskutera inte bara tjänstgöringensformella längd utan också tiänstgö-ringens art och innehåll. Det kan alltså ibland vara mycket svåra avvägningsproblem,och det är väl mänskligt om man en och annan gång kommer till en bedömning somkan ifrågasättas. Men då är det ju meningen att vi skall kunna diskutera dettavia vanliga kanaler. Det är emellertid klart att det här är problem som manskall följa noga - jag delar den synen. Jag tror också att aUa ansvariga påområdet är medvetna om att det är viktigt både för sakens skull och förrättssäkerhetens skull. Universitetslärarna har diskuteratdetta, och jag vet att UKÄ på eget initiativ har satt i gång en utredning justför att pröva behörighetskraven och befordringsgrunderna beträffandetillsättandet av universitetslektorstiänster, och det kanske blir ettinstrument som kan hjälpa oss fram till en något så när fast ordning på dettaområde. i (vpk); Jag skall inte heller förlängadiskussionen onödigtvis. Jag är fullt medveten om att man i sådana här fall intesom inom andra delar av förvaltningen kan räkna strUcta matematiska poäng.Därtill är det naturligtvis fråga om för komplicerade bedömningar. Men att maninte kan räkna strikta poäng är en sak, en annan sak är att det dock måstefinnas vissa allmänna principer om att vissa typer av meriter i förhållandetill andra typer av meriter för en viss tjänst alltid måste ha ungefär sammainbördes värde och inbördes vägningstal, även om detta mte kan uttryckas imatematiska termer. Man får så att säga inte bolla med principerna på detsättet att man har en meriteringsprincip i ett fall och en annanmeriteringsprincip i ett annat fall. Det är det som jag vänder mig emot, ochjag är övertygad om att statsrådet är medveten om att det är vad som förekommer och förekommer i påfallande stor utsträckning. Sedan är jag helt på det klara med att visst kan detförekomma stridiga fall där man kan ha olika uppfattningar utan att det därförkan sägas att någondera av dem som har olika uppfattningar har begått formellafel. Men trots att jag är lekman är jag inte ovan vid att läsaadministrivrätts-liga handlingar. Det relativt stora antal handlingar ochärenden, som jag i samband med den här interpellationen har gått igenom, harför mig avslöjat så många uppenbara orimligheter att de icke kan förklaras avatt man har olika åsikter om de sökande. Enda förklaringen måste vara att manav en eller annan anledning genom diverse formalistiska manövrer ellergodtyckliga tolkningar velat försöka åstadkomma ett bestämttillsättningsresultat. På annat sätt kan det inte förklaras. Fallen är alltförmånga för att man skall kunna låta dem bortförklaras med hänsyn till att olikasakkunniga har haft olika uppfattningar om de sökande. Allra sist vUl jag bara påpeka vilket jag inte gjorde imitt första anförande att i ett par enligt min mening mycket tvivelaktigafall har man i fråga om vetenskapliga verk laborerat med samverkandeförfattares meritvärdering så att man i ena faUet tillmätt en sökande helameritvärdet av ett vetenskapligt arbete, medan hans medförfattare har helt fåtttillgodoräkna sig samma arbete vid en annan tillsättning. Det har också förekommitatt detta, trots att ärendet överklagats, icke föranlett ändring hos Kungl.Maj;t. Men låt oss hoppas att det med det nya statsrådet kan bli en bättreordning. Om åtgärder mot bristen pä vidareutbildade sjuksköterskor överläggningen var härmed slutad. § 4 Om åtgärder mot bristen på vidareutbildadesjuksköterskor Herr utbildningsministernZACHRISSON erhöll ordet för att besvara () framställdainterpellation, nr 150, och anförde: har frågat mig vUka åtgärder jagämnar vidta för att fortast möjligt få fram tUlräckligt antal vidareutbUdadesjuksköterskor. Jag vill erinra om att frågan om kapaciteten förvidareutbUdningen av sjuksköterskor har behandlats så sent som undervårriksdagen. anförde därvid bl. a. följande i betänkandet1973:5; "För /70 anvisade medel till148 kurser. Efter ansökningar från huvudmännen medgav att 92kurser fick anordnas. Motsvarande tal för läsåren 1970/71 -1972/73 är 175, 210och 215 respektive 137, 155 och 160. Ej heller det av skolöverstyrelsenmedgivna antalet elevplatser vid de olika skolorna har tagits i anspråk. Vadbeträffar innevarande läsår kan emellertid en inte oväsentlig förbättring idetta avseende noteras. Enligt vissa preliminära uppgifter har flertaletelevplatser tagits i anspråk. har riktatskolöverstyrelsens uppmärksamhet på behovet av vidareutbildade sjuksköterskor,och vad som även i övrigt framkommit i ärendet bekräftar uppgifterna att detföreligger en uttalad brist på vidareutbildade sjuksköterskor. Utskottet måstebeklaga att det hittUls inte varit möjligt att utnyttja hela denutbildningskapacitet för vilken anvisat medel. Utskottet delardepartementschefens uppfattning att det inte nu finns någon anledning att fattabeslut om ändring i de 1968 beslutade rU Utskottet bedömer det som allvarligt att bristen påvidareutbildade sjuksköterskor till en väsentlig del synes bero på att det avolika skäl inte varit möjligt att nå statsmakternas mål för vidareutbildningensomfattning. Då man nu kan notera vissa förhållanden som innebärökade Om åtgärder mot bristen på vidareutbildade sjuksköterskor praktiskamöjliglieter att anordna av statsmakterna beslutade terminskurser är detenligt utskottets mening angeläget att man genom en ökad samverkan bl. a. ivad avser intagningen mellan utbildningshuvudmännen uppnår att de befintligaelevplatserna utnyttjas till fullo. Vidare bör övervägas vilka åtgärder iövrigt som bör vidtas för att nå fram till sådana organisatoriska förändringarm. m. i vidareutbildningsverksamheten att den utbildningskapacitet för vilkenrUsdagen anvisar medel blir utnyttjad." Jag vUl också framhålla att Kungl. Maj:t genom beslut den26 medgivit utbyte av 40 kurser i grundutbildning mot 23 kurser i vidareutbildning. Som framgår av det sagda har från statsmakternas sida storberedvillighet visats för att anvisa de medel som behövs för att uppfyllariktlinjerna från är 1968 om vidareutbUdningens dimensionering. Enligt vad jagerfarit genomförs en rad konferenser i Landstingsförbundetsregi i syfte att nå fram tUl en sådan planering att beslutade kurser skallkunna utnyttjas fullt ut. FruFRNKEL(fp): Jag tackar för svaret på min interpellation ett svar somdock i och för sig inte innebär något som helst nytt. har jagnaturligtvis läst utbildningsutskottets betänkande i frågan från åretsvårrUsdag. Jag tUlägger att även socialutskottet i sitt betänkande från dennahöstriksdag angående behörighetsbestämmelser för sjuksköterskor respektivesjukskötare skriver några välvilliga rader om vidareutbildningsverksamheten.Men det räcker ju inte med att man från statsmakternas sida visar somutbildningsministern nu uttrycker det stor beredvillighet att anvisa de medelsom behövs för att uppfylla riktlinjerna från är 1968 om vidareutbildningensdimensioner. Det behövs ju konkreta åtgärder för att målet för dennadimensionering skall näs. Låt mig i mycket korta drag för herr statsrådet beskrivadagens situation! De nya sjuksköterskorna respektive sjukskötarna med femterminers grundutbildning är i allmänhet mycket unga när de blir färdiga. Ännuyngre blir de som snart kommer ut med gymnasieskolans vårdlinje som bakgrund. Terminernas samordnade utbildning i teori och praktik ärutomordentligt koncentrerad och arbetsam. Eleverna har när de är färdiga intehunnit smälta lärostoffet och har ingen självständig praktisk erfarenhet. Desättes nu ofta inte in som assistentsköterskor utan direkt på platser, där deskall vara arbetsledare och ta medicinskt ansvar. Hur måste de inte självakänna det? En ung sjuksköterska uttryckte det for mig så här: "På grund avmin bristfälliga utbildning arbetar jag med ett åtalshot hängande över mitthuvud. Jag går ständigt med dåligt samvete och oro. Det gör mig nervös ochlättirriterad." Hur känner sig då patienten, som enligt vårsjukvårdsmålsättning alltid skall stå i centrum? Osäkerheten och denmedföljande irritationen återverkar på patienten, som känner sig otrygg, ochdenna otrygghet kan bara den i och för sig fördröja tillfrisknandet. Statsrådetsäger i svaret att 40 grundutbildningskurser utbyttes mot 23 kurseri vidareutbildning. Varför bara 23 kurser? Borde de inte varit flera för attkunna vara tUlräcklig ersättning för de två terminer som bortföll för dem somtogs in från vårdyrkeslinjen? Jag anar redan vad statsrådet kommer att svara påden frågan, nämligen att landstingen i sin dimensionering intehar lyckats genomföra det antal kurser tUl vilka statsmakterna beviljatanslagsmedel. Enligt inlämnades inför höstterminen1973 6 659 ansökningar till de 1 248 vidareutbUdningsplatserna. Ändå måste enkurs inställas på grund av brist på sökande. Enligt utbildningsdepartementethar endast av de platser till vilka departementetbeviljat medel tagits i anspråk. Och departementet redovisar en eftersläpningav I 221 platser. Då måste jag ställa den frågan till statsrådet;VUka konkreta åtgärder ämnar statsrådet vidta för att samtliga lediga platserhädanefter skall kunna besättas? Om åtgärder mot bristen på vidareutbildade sjuksköterskor