prot · FW09152 · 1973-12-31 00:00:00 — Om vi då skapar regler som pressar arbetsgivarenalltför långt är jag inte övertygad om att det kommer att främjasysselsättningen. Det kan t. o. m. hända, , att enarbetsgivare behöver anställa någon, men den som antingen står i tur elleranvisas är inte acceptabel för arbetet enligt arbetsgivarens uppfattning. Och vimåste väl ändå respektera att även arbetsgivaren får ha en uppfattning? Vadblir resultatet då? Jo, det kanske inte blir någon anställning alls. Dettagagnar varken sysselsättningen eller företagsamheten och därmed heller intearbetstagare eller samhället i stort. Det kan skapa problem som gör attverkningarna av den lag vi diskuterar blir negativa, och det är detta som vivill följa upp och granska i en utredning. A nställningsskydd, m. m. HerrOLSSON i (vpk): Jag har med intresse lyssnat till de tidigaredebattörerna. i gjorde en utmärkt beskrivning av hur A nställningsskydd, m. m. utslagningsprocessenkan fungera i arbetslivet. Han beskrev på ett klart sätt kapitalismen och dessfunktion. Jag skall undersöka om inte mitt parti kan använda delar av detanförandet i vårt propagandamaterial. En annan intressant debattör var i Kalmar.Han är inte inne i kammaren och lyssnar nu det rår jag inte för, jag ärtvungen att apostrofera honom ändå. Hade det inte stått (s) efter NUssons iKalmar namn hade jag trott att han tillhörde moderata samlingspartiet och desssvartblä flygel. Han angriper alla vpk-reservationerna. Vi vUl klargörauttrycket saklig grund, vi vUl förstärka lönearbetarnas ställning på arbetsmarknadenoch vi vUl vidare förstärka de lokala fackliga organisationernas inflytande.Han går emot alla dessa förslag. Han talar i stället om att de fackligaorganisationerna skulle kunna få ett orimligt övertag. Vad menar han med det?Har han som fackföreningsman varit nedtryckt att han är rädd föratt komma upp en liten bit, eller har han så liten kännedom om hur vårtsamhälle fungerar? i hänvisade också tUlarbetsrättskommitténs utredning och det uppdrag som den har. Man får hoppas attkommittén inte präglas av den syn som i har gjort sig tilltolk för. Aviserandet av denna proposition utgjorde ettav socialdemokraternas huvudnummer i valrörelsen. Lagen om anställningstrygghetframställdes i propagandan som ett förslag syftande till att ge alla arbetanderätt till arbete och fullständig anställningstrygghet. Hur stor skulle intebesvikelsen ha blivit bland svenska folket om man trott på denna propaganda! Såär tydligen inte fallet, om man skall döma av socialdemokraternas valresultat.Folket förstod att regeringen inte tänkte genomföra det gamla kommunistkravetpå rätt till arbete, avskaffande av § 32 och makt tiU de anställda. Det måste också klart sägas att genomförandet av propositionenslagförslag inte ger ett enda ytterligare arbetstillfälle. Förlängda uppsägningstidertvingar dock företagen tUl en långsUctig planering beträffande personalen. Det är intressant att se på orsakerna till att ettlagförslag om anställningstrygghet blivit aktuellt just nu efter allaår av socialdemokratiskt regeringsinnehav. Även harbetydande arbetslöshet och därmed följande otrygghet för lönearbetarnaförekommit. Inga lagförslag har framkommit trots att av murarna idenna stad under många vintrar varit arbetslösa. Regelmässigt har avhela byggnadsarbetarkåren varit arbetslös utan att de politisktansvariga talat om lagstiftning för att skydda arbetarna. Tvärtom har manständigt avfärdat det gamla kommunistkravet på lagstadgad rätt till arbetesåsom utopi. Men när otryggheten sprider sig och allt flergrupper hotas av uppsägning och arbetslöshet har man kommit på att det kanskekrävs en lagstiftning för att skydda de anställda. Är det nymornade intressetmöjligen betingat av ett förändrat väljarunderlag? Propositionen har presenterats som om genom densamma denhittills gällande principen om arbetsgivarens fria uppsägningsrätt hävs. Påandra håll talas det högt om att man nu raserat § 32. påståendenavara överdrivna, eftersom frågan om bestämmanderätten i företagen i första handavgörs av kapitalägarna, dem som äger företagen. Det är precis som dåvarandeandra lagutskottet påpekade i en redogörelse för § 32 för exakt isamband med vårt förslag om att förbjuda § 32: "Bestämmanderätten kanhärledas ur äganderätten. Den som är ägare till ett produktionsmedel får ocksåbestämma över hur det skall användas. På denna bas vUar näringslivetsuppbyggnad." Det heter: "Den i § 32 angivna principen attarbetsgivaren själv äger bestämma över sitt företag och att avgöra vem somskall vara anställd ger uttryck för en av grundsatserna för den rättsligaregleringen mellan arbetsgivare och arbetstagare." iittrycker sig utskottet inte så aningslöst som . Det har ju hänt en del . a. har man strejkat imalmfälten, en konflikt som var ett bakslag för alla dem som hävdat attklassamarbete och samförstånd skulle vara grundpelarna i kampen för störrerättigheter för lönearbetarna. Hela denna samförståndsanda råkade ut förallvarUga bakslag under strejkrörelserna . Ingenting harinträffat som motiverar påståendet att arbetare och arbetsköpare närmat sigvarandra, att vi har gemensamma intressen, att en lösning på den gamlamotsättningen mellan kapital och arbete kan ske genom samarbete. Trots detta ger dagens utskottsbetänkande sken av att detpå den svenska arbetsmarknaden finns en jämställdhet i form av två lUcvärdigaparter, som har att förhandla om olika frågor på lika villkor. Det är där våruppfattning skiljer sig från den samförståndsideologi inom den s. k.biandekonomins ram som socialdemokraterna tUlsammans med de borgerligarepresentanterna i utskottet ger uttryck för. Någon jämställdhet i dessafrågor existerar inte, eftersom arbetsgivaren i kraft av ägarförhållandet lederoch fördelar arbetet, anställer och avskedar. Detta är uttryck för rådandeklassförhållanden, och det går inte att ställa lagar ovanför olikaklassintressen. Det går inte att vare sig skriva eller tänka bort denverklighet som råder . Men det är klart att den förlängda uppsägningstiden kanses som en relativ förbättring bl. a. för oss byggnadsarbetare jämfört med vadsom stipuleras i kollektivavtalet. Det är bara vi fick en 14dagars uppsägningstid införd i avtalet och vi betraktade detta som en framgång.Tidigare var det vanligt att arbetsledaren kom medsparklappen, och från och med kvällen var man arbetslös. Det förhällande som dårådde ledde inte till att den omskrutna fackligt-politiska samverkan trädde ifunktion. Några understrykanden av . Jag instämmer helt i hans kritUc mot den öppna rekommendationen tUlarbetsköparna att tillgripa avsked i s. k. olovliga strejker som finns ibetänkandet. Där utpekas särskilt de som spelat en ledande roll. Fritt fram förtrakasserier således. Utskottet refererar här motion, som i ochför sig pekar på att hänsyn skall tas till de omständigheter som utlöststridsåtgärden. Därefter anför utskottet sin egen bedömning i allmänna,överslätande formuleringar samt hänvisar till arbetsrättskommittén. Vi kan förvänsterpartiet kommunisternas vidkommande inte godkänna att skallavstå från att i det nu aktuella samman- Anställningsskydd,m. Anställningsskydd, m. m. hangetprecisera en mening genom att hänvisa tUl vad en annan pågående utredninghåller på med. Underlaget för ett bedömande ligger klart. TUlgriper då arbetarna strejkvapnet för nöjes skuU? Eller finnsdet underliggande orsaker? Av propositionens utformning får man intrycket attden första frågan skall besvaras med ja eller också ger den uttryck för ettauktoritetstänkande gentemot de anställda, något som borde vara ensocialdemokratisk regering främmande. Saken är den att nästan alla strejkerutlöses av åtgärder från arbetsköparnas sida. Om så inte är fallet är orsakenförhandlingsovilja eller ovilja att uppfylla ingångna avtal. Strejken däremotär ju en helt passiv åtgärd i den meningen. Jag måste fråga om man från deövriga partiernas sida verkligen anser att vuxna, ansvarskännande arbetare medförsörjningsbörda ger sig in i strejker enbart för nöjes skull eller utan attha grund för det. Mina egna erfarenheter från arbetslivet säger mig att det endastär i ytterst trängda situationer som en arbetargrupp beslutar sig för attstrejka. Det har uteslutande varit vid tillfällen dä arbetsköparen hänsynslöstutnyttjat § 32 och sitt tolkningsföreträde till övergrepp mot oss arbetare. Arbetarna tillgriper alltså inte strejkvapnet för nöjesskull. Vi har i vår motion hänvisat till vad förre förbundsordföranden uttalat om de omständigheter som tvingat arbetarna att tillgripa"vUda" strejker. Det är dessa förhållande som också förre LO-ordförandenansåg att man måste ta hänsyn till. Varför då inte dra den enda naturligaslutsatsen av resonemanget? Den är som vi har föreslagit att förbjudauppsägning och avskedande på grund av deltagande i arbetskonflikt. På en annan punkt skulle jag vilja komplettera minpartikamrat anförande. Det gäller den linje vi utvecklat i motionen2030 om att ge de anställdas fackliga organisation ett avgörande inflytande ifrågor om uppsägning och avskedanden. Klart utsagt: ha rätt att hindrauppsägning, permittering och avskedande. Innebörden av denna ståndpunkt är att bryta nuvarandemaktutövning från ägarna av produktionsmedlen, arbetsköparna, och i stället fördenna maktutövning sätta rätten för löntagarna att tillerkänna deras fackligaorganisation det avgörande inflytandet i frågor om uppsägning och avskedande. yttrade i sitt anförande att den svenskafackföreningsrörelsen vid förhandlingsbordet är en sorts . Det skulleaUtså vara möjligt att klara löntagarnas intressen genom utomordentligförhandlingsskicklighet, eller vad nu kan mena med sittyttrande. Löntagarna skulle alltså inte behöva något stöd. Verkligheten inomarbetslivet ger en helt annan bild. Den talar för behovet av att tUlerkänna ochlagfästa avgörande inflytande åt de anställda i de frågor som här berörs. Detfinns inget som talar för att någonting negativt skulle uppstå om man följdevår linje. Påståendet att det skulle vara till nackdel förfackföreningsrörelsen att lagstiftningsvägen stärka densamma faller på sin egenorimlighet. Det innebär inte heller ett underkännande av fackföreningsrörelsenskapacitet eller att man anser att den på andra sätt inte fullgör sinaskyldigheter. Vi vUl bara stärka fackföreningsrörelsen, och på den linjen hademan kanske förväntat sig att företrädarna för ideologin om facklig och politisksamverkan skulle gå. I anslutning till dessa frågor kommer jag in på ettyrkande i vpk-motionen, nämligen angående svartlistning och behovet av förbudmot att på icke saklig grund vägra arbetssökande anställning. Det finns mångaexempel på det som har refererats i pressen. Ett stort järnverk, som jag självför övrigt besökt alldeles , har visat att man inte anställer folk därföratt man vid den undersökning som har gjorts inte funnit deras politiskabakgrund lämplig. Det finns också exempel från bilfabriker på liknandeåtgärder. Likaså är det klarlagt att företagen har en säkerhetstiänst meduppgift att undersöka bakgrunden hos dem som eventuellt skall anställas. Skalldenna sida av problemet lämnas utanför obeaktad? Det betyder att mankonserverar § 32-andan inom arbetslivet. Problemet vidgar de frågeställningarpropositionen och utskottsbetänkandet omspänner. Vi har därför valt att yrkaatt frågan tas upp tUl närmare granskning och föreslår att gör ettuttalande i enlighet med i motionen anförda synpunkter. I reservationen 3 tar vi upp frågan om tillgodoräknande avanställningstid. Den reservationen blev också avfärdad av talare från olUcapartier, men det här är en intressefråga, inte minst för byggnadsarbetarna. Dethus som vi rUcsdagsmän arbetar och verkar i är byggt av ett konsortium. Detförekommer ofta att byggbolag bildar konsortier, som ibland har ganska kort varaktighet.Det är vanligt att de bara verkar under ett enda bygge. Det gäller exempelvisdenna byggnad, där konsortiet Parlamentet enbart uppförde detta hus och sedanupphörde. De som arbetade här skulle alltså inte få tillgodoräkna sig denanställningstiden vid ett annat bygge, där någon av konsortiets delägareuppträder som arbetsgivare. Jag yrkarbifall till reservationen 3. När det gäller de anställningsfrämjande åtgärderna hävdadevpk synpunkter på behovet att stärka arbetsförmedlingarnas ställning.Ett snabbare handläggande av dessa ärenden kan ske genom att tillerkännalänsarbetsnämnderna större befogenheter. Genom att länsarbetsnämnderna gesrätten att förordna om arbetsförmedlingstvång kan följande uppnås: dels kanyrkesmässigt meriterad arbetssökande verkligen erhålla arbete även om hansfackliga insatser renderat honom ovilja hos arbetsköparen , dels kan de äldresoch de handikappades krav på arbetsanställning tillgodoses på ett helt annatsätt . Vi har i vår motion och i reservationen 18 klart uttrycktdenna ståndpunkt. Jag vill med detta, herr talman, yrka bifall till samtligavpk-reservatio-ner. A nställningsskydd, m. m. HerrJOHANSSON i (s): betänkande nr 36 ianledning av Kungl. Maj;ts proposition nr 129 är ett uttryck för den vikt ochbetydelse som frågan om trygghet i anställningen tillmäts. Tryggheten och rätten till arbete har alltid stått icentrum för den politiska och fackliga arbetarrörelsen. 1 den utveckling vårtsamhälle och näringsliv genomgått har dessa frågor alltid stått i förgrunden.På grundval av detta har vår arbetsmarknadspolitik formats. Den har ständigtförändrats och anpassats tUl de krav som utvecklingen ställer. Anställningsskydd, m. m. är allamedvetna om att en väl fungerande arbetsmarknad utgör en grundförutsättning förstigande standard och ökad trygghet för människorna. När vi nu är beredda att lagstifta om åtgärder somsäkerställer detta, sker det på grundval av erfarenheter som vi fått. När vi år1971 antog en lag om sysselsättning uttalades att det förelåg risk förkategorUclyvning på arbetsmarknaden i en yngre, efterfrågad grupp och en grupphandikappade eller äldre, som får sysselsättas genom samhällets försorg.Utvecklingen har bestyrkt dessa farhågor. Arbetsgivarna måste känna ett störreansvar. När företagen planerar och verkställer exempelvis maskininköp binder desig i många fall i beslut med långsUctig verkan. Man binder kapital, räntor ochavskrivningar på lång sikt. Skulle människan mte vara lika mycket värd? I detarbetsmarknadspohtiska program som arbetarrörelsen har format inryms åtgärderför att i samverkan lösa problemen. Men företagen har väl ändå möjlighet attorganisera sin verksamhet så att man kan ta till vara arbetskraften i betydandeutsträckning av uppsägningstiden. Från samhällets sida har förutsättningar skapats attverksamt komma till rätta med problem som uppstår. Den nu föreslagna lagen äringen utmaning till arbetsgivarna utan en inbjudan till samverkan att isolidaritet lösa de komplicerade frågor som kan uppstå. Delagförslag som vi nu behandlar är en produkt av ett omfattandeutredningsarbete. De är också uttryck för en politisk viljeinriktning att skapatrygghet för människorna. Den vUct och betydelse vi fäster vid detta gör att vinu är beredda att gä vidare på lagstiftningens väg. Vi har under en följd av år byggt upp enarbetsmarknadsorganisation som har till uppgift att vara serviceorgan tillarbetsmarknad och näringsliv. Arbetsförmedlingarna och länsarbetsnämnderna harbyggts upp och utvecklats för att med som chefsmyndighetsvara för de uppgifter som den av samhället beslutade arbetsmarknadspolitikenställer upp. De uppgifter som den nu föreslagna lagen omanställningsfrämjande åtgärder lägger hos arbetsmarknadsmyndigheterna kommeratt handläggas på grundval av god kännedom om arbetsmarknaden och i en strävantUl samarbete och samförståndslösningar. Under de år som gått hararbetsförmedlingarna kunnat glädja sig ät ett förtroendefullt samarbete medarbetsmarknadens parter och därigenom förvärvat en god kännedom om de olikafrågeställningar som förekommer. Detta bekräftas också av erfarenheterna frånarbetet i anpassningsgrupperna. Detta arbete kommer att understödjas av detlagförslag som vi nu lagt fram. Därmed är vi på god väg att finna en lösning påde problem som debatteras. I övrigt, herr talman, vill jag ansluta mig till desynpunkter som framförts av herrar och i . Jag skallemellertid något kommentera de vid inrikesutskottets betänkande fogade reservationernanr 18, 19 och 20. 1 reservationen 18 kommunisternaföreslås befogenhet för länsarbetsnämnd att förordna omarbetsförmedlingstvång. Propositionens huvudtanke är att förbättrade sysselsättningsmöjligheterinom företagen för äldre och handikappade skall komma till stånd genom ettsamspel mellan arbetsförmedling, arbetstagare och företagsledning. I förslagetfinns också angiven den handläggningsrutin som skall gälla. Reservanterna menaratt förfarandet är alltför omständligt och föreslår att länsarbetsnämnden skallkunna besluta om arbetsförmedlingstvång för att snabbare komma tUl rätta medproblemet. Vi inom utskottsmajoriteten biträder inte dennauppfattning. Förslaget bygger på att samförståndslösningar i första hand skalleftersträvas. Meddelande av anvisningar och i ännu högre grad förordnande omarbetsförmedlingstvång har vi från den utgångspunkten bedömt kan komma i frågaendast i undantagsfall. Det är också fråga om en mycket ingripande åtgärd. Vianser det därför naturligt att den beslutas av den centrala myndigheten, dvs.AMS. I reservationen 19, också den från vänsterpartietkommunisterna, yrkas att förbud skall införas för arbetsgivare att avvisa i ochför sig kompetenta arbetssökande, som anvisats av arbetsförmedlingen, därföratt den arbetssökande är som man uttrycker det svartlistad eller därför attden sökande börjat komma upp i medelåldern eller, tvärtom, därför att han är såung att han ännu inte hunnit göra sin värnpUktstiänst-göring. Vi i utskottsmajoriteten kan så tUl vida delamotionärernas uppfattning att det inte bör accepteras att en arbetssökandeavvisas på ovidkommande grunder, men majoriteten i utskottet kan inte biträdareservanternas förslag. Ett förbud av det slag motionärerna tänker sig skullesannolUct behöva kombineras med ett generellt arbetsförmedlingstvång för attfå effekt. Annars skulle ju arbetsgivaren lätt kunna undvika att anställa enperson, som han av något skäl mte vill ha, genom att hänvisa till att denlediga platsen redan är tillsatt eller kommer att tillsättas medperson som har rekryterats i annan ordning, t. ex. efter annonsering. Vi harinom utskottsmajoriteten på grund av denna komplikation i stäUet pekat på attfrågan kommer i ett annat läge genom det ökade personalinflytande på bl. a.rekryteringsfrågorna som övervägs inom arbetsrättskommittén. Detär av dessa skäl vi yrkar avslag på reservationen. I reservationen 20, som behandlar påföljd vid överträdelseav förordnande om arbetsförmedlingstvång, hävdar reservanterna från de treborgerliga partierna, att det räcker med böter som påföljd om arbetsgivare vidrekrytering av arbetskraft inte respekterar beslut om arbetsförmedlingstvång.Fängelsestraff skulle därmed avföras från förslaget. När det gäller valet av sanktionsform bör det ermras omatt möjligheten att döma till fängelse redan finns i den nu gällandesysselsättningslagen . Det är aUtså inte fråga om någon skärpning iförhållande till den lagen. Någon anledning att mUdra straffpåföljden i det härsammanhanget kan inte föreligga. Möjlighet bör finnas att döma till fängelsevid särskUt klandervärda förseelser, t. ex. om arbetsgivaren upprepade gånger underlåteratt följa påbud. I sammanhanget bör man komma ihågatt ett förordnande om arbetsförmedlingstvång kommer till som en yttersta utvägsedan alla andra möjligheter att komma tUl rätta med en arbetsgivaremisslyckats. Hans agerande i det skede där åtal och straff kan A nställningsskydd, m. m. 5 protokoll 1973. Anställningsskydd, m. m. bliaktuella kan inte betecknas som annat än en ren obstruktion mot statsmakternassträvanden att stödja sysselsättningsmöjligheterna för äldre och handikappadearbetstagare. Med det anförda ber jag att få yrka bifalltill reservationen 12, som avser punkten 19, och på övriga punkter tillutskottets hemställan. De två lagförslag som nu behandlar- lagen om vissa anställningsfrämjande åtgärder och lagen om anställningsskydd utgår från en mycket enkel tanke. Tanken är att det inte kan få vara baraföretagsekonomiska effektivitets- och lönsamhetsbedömnmgar som avgör vilkapersoner ett företag skall anställa eller vilka personer som måste gå om ettföretag inskränker driften. Mänskliga och sociala hänsyn måste kunna vägas inoch måste ibland också få bli utslagsgivande. Beslut som angår den enskildestrygghet i arbetet kan inte få vara arbetsgivarens ensak. De anställda måstegenom sina organisationer ha möjlighet att påverka sysselsättningen på den egnaarbetsplatsen. Därför ger de här lagarna löntagarorganisationerna ocharbetsmarknadsmyndigheterna möjligheter att påverka företagens rekrytering,främst till förmån för äldre arbetskraft och handikappade. Därför ger lagarna iprincip varje löntagare en rätt till arbetsplatsen. Uppsägnmg skall få skeendast på saklig grund, obefogade uppsägningar skall kunna förklaras ogiltigaoch när en uppsägning måste ske skall den uppsagde ha en skälig uppsägningstid,varierande beroende på levnadsåldern. Han skall ocksåha rätt till återanställnmg om den gamle arbetsgivaren behövernyanställa igen. I arbetsbristsituationer får arbetsgivaren inte längre, omde här lagarna antas, ensam fritt avgöra vUka anställda han vUl behålla ochvilka han vill göra sig av med. Uppsägningarna kommer inte längre att kunnagrundas på arbetsgivarens ensidiga bedömning av vilka arbetstagare som kananses vara dugligast eller mest effektiva. I stället blir det de arbetstagaresom har den längsta anställningstiden som i första hand har anspråk på ätt fåvara kvar i sådana situationer. Uppsägningar och permitteringar skallgenomgående föregås av varsel och överläggningar. Detta är i kort sammanfattning, tror jag, en ganskadefinitiv brytning med de gamla tänkesätten i § 32 i Arbetsgivareföreningensstadgar. Enligt § 32 har ju arbetsgivaren rätt att fritt anta och avskedaarbetare. Med dessa lagar angriper vi bägge leden både rätten att fritt antaarbetstagare och rätten att fritt avskeda. Det är visserligen sant att § 32 förut harbegränsats, i någon mån genom lagstiftning och i litet större utsträcknuiggenom avtal på arbetsmarknaden. Men principen om arbetsgivarens ensambestämmanderätthar fått stå kvar, och det har funnits och finns ett inte obetydligtutrymme för tillämpning av den principen än . Det är egentligen förstgenom äldrelagar, som fullföljs genom denna reform, som vi får ettverkligt genombrott för ett nytt tänkesätt, enligt vilket personalpolitikeninte är arbetsgivarens egen angelägenhet utan en gemensam angelägenhet förarbetsgivare och löntagare. Det är inte svårt att iUustrera skUlnaden, om man vill,mellan gammalt och nytt, och detta med fullt beaktande av att det aUtså fannsvissa begränsningar även förut i § 32. Före den senaste tidens lagstiftning och den vi nu har framför oss fanns det ju ingen som helst möjlighet attsätta makt bakom orden om man vUle påverka arbetsgivaren i hans rekrytering såatt han tog rimlig hänsyn till äldre och handikappade. Före den senaste tidenslagstiftning har det för all del funnits avtal som föreskriver att uppsägningarskall vara sakligt grundade. Men arbetsgivaren har alltid kunnat köpa sig frimed ett ganska billigt skadestånd, om det har blivit tvist om saken. Så blirdet icke längre. Före den här lagstiftningen har det visserligen funnitsbestämmelser på arbetsmarknaden om den turordning som man skaU iaktta i arbetsbristsituationer,om det är aktuellt att permittera eller säga upp. Men den rätt somarbetstagaren har haft enligt sådana turordningsbestämmelser i kollektivavtalhar alltid varit villkorad på det viset att företagarenseffektivitetsbedömningar har gått först. Bestämmelserna har gällt endast närdet har varit fråga om att välja mellan arbetstagare som haft lUca lämplighetoch skicklighet enligt arbetsgivarens bedömning.