prot · FW0931 · 1973-12-31 00:00:00 — Ärharmonin fullständigare på dessa arbetsplatser? Har tvångsvis utflyttadestatstjänstemän större medinflytande än andra arbetstagare? Vi vet svaret. Trotsatt förutsättningarna är gynnsammare, uppställer besluts- ochsamordningsprocessens krav även här gränser, som icke kan överskridas omverksamheten skall kunna fullgöras på ett meningsfullt sätt. Alla är alltså överens om att arbetsmiljön måste utformasså att hälsorisker, otrygghet och förslitning kan förebyggas. Alla är ocksåense om att det ligger i både den enskildes och hela samhällets intresse attarbetstagaren kan utnyttja sina erfarenheter och kunskaper, sin skicklighet,för att påverka arbetsprocessen så att den för honom framstår som meningsfylldoch effektiv. Men sådant kommer alltför lätt bort i förkunnelsen, närarbetsmUjöns och medinflytandets problem förs fram frän socialdemokratiskthåll. Debatten tycks på något sätt ha blivit självändamål. Det förefalleribland som om den främst syftade tUl att skapa missnöje och olust ochmotsättningar mellan olika grupper eller till och med till att spetsa till defriktioner som naturligtvis inte kan undvikas i arbetslivet. Ingen vinner någotpå sådant, inga andra än möjligen de som avpolitiska skäl söker sig fram på konfrontationens väg för att få väljarna attglömma andra realiteter i dagens samhälle, realiteter som regeringspartietinte lyckats få bukt med. Socialdemokraterna vill inte diskutera de verklighetsnäraproblem som de själva med en annan politik skulle kunna rätta till. Skatterna -för att ta det exemplet bara - är nu så höga att det, i varje fall före val,inte är hka lustbetonat som annars att skrapa in mera skattepengar, även omdessa pengar skulle kunna användas för lockande reformer. Vad gör man då? Jo,man letar fram någonting annat att prata om. Man söker finna brister i ettsamhälle, som ständigt kommer att vara bristfälligt, och ge dem så storadimensioner som möjligt. Man exploaterar öppna eller slumrandeintressemotsättningar mellan olika grupper. Och de förslag man lägger framförsöker man utforma så att de leder till en ytterligare koncentration av makthos den politiska ledningen. I det hänseendet är socialdemokraterna verkligenkonsekventa. De har stegvis överfört makt och pengar från enskilda människortill kollektivet. Ytterst syftar de till att ge det kollektiv vederbörandeenskild tillhör det fackliga eller det politiska mera att säga till om. Statsminister brukar, herr talman, tala om denkänsla av vanmakt som människorna grips av, känslan av att styras av anonymakrafter i "ett ekonomiskt system som de inte kan överblicka, än mindrekontrollera". Den vanmaktskänslan gör sig i minst lika hög grad gällandepå det politiska fältet. finner man den inte minst på områden som ärstarkt präglade av den socialdemokratiska ideologin: känslan av vanmakt inför ett skatte- och bidragssystem somgör det nästan omöjhgt för människorna i vanliga inkomstlägen att förbättra sinekonomiska standard; känslan av vanmakt, vantrivsel och främlingskap i många avde kompakta och sterila bostadsområdena; den vanliga människans vanmakt inför en brotts- ochvåldsutveckling som samhällets representanter alltför länge inte velat vidgå; föräldrarnas vanmakt inför en utveckling på skolans områdesom är oroande; de många arbetslösas inte minst ungdomens och de äldres känsla av vanmakt inför en arbetslöshet som ännu inte visat några tecken attvända. "Gå till den stora massan av svenska folket" förkunnade - "inte minst den stora massan avarbetarklassen och vänj dem vid tanken på att samhället skall ingripa och vänjdem vid tanken att en socialisering inte bara är önskvärd utan ocksånödvändig." ' tanke är fortfarande levande. Men dagenssocialdemokrater i varje fall utanför SSU använder inte precis samma ord.De talar hellre om social förnyelse och om samhälls-och löntagarinflytande. Mensyftet är detsamma: Gå ut och tala om för svenska folket att samhället måste hamera makt för att socialt förnya arbetslivets villkor. Förkunnelsen ärförledande, därför att ingen har någon invändning mot en sådan paroll i och försig. Förhållandena på många arbetsplatser och i många branscher är trots denutomordentligt snabba reformverksamheten - något som man i regel blundarför på socialdemokratiskt håll - fortfarandeotUlfredsställande, fortfarande otrygga och förenade med risker för denenskilde. Men den avgörande frågan förblir i regel obesvarad: Hur skall dessamånga kvarstående problem bäst lösas? Genom att bara utmåla riskerna ochbristerna, genom att förstora upp motsättningarna mellan företagare ochlöntagare, genom att påstå att partipolitiska motsättningar ligger bakomarbetsmiljöns problematik? Genom att ge kollektiven större makt på denenskildes bekostnad? Eller genom att bygga på samarbete och samförstånd ochutnyttja den kompromissvilja och kompromissanda som finns i det svenskasamhället? Genom att ge den enskilde själv större medinflytande och störremedansvar? väntas ett regeringsförslag ianledning av kapitalmarknadsutredningens betänkande. AP-fonden skall ges rättatt köpa aktier i svenska företag. LO och stora grupper inom detsocialdemokratiska partiet vill gå betydligt längre än utredningen. 1"biandekonomier med socialdemokratisk eller socialistisk politisk ledning"- ett underligt konstaterande av LO; man utgår tydligen från att vi alltidskall ha en sådan ledning - måste samhället och löntagarna genom AP-fondensmedel tillförsäkras "större delaktighet och ett ökat inflytande iföretagen". Samma grundsyn avspeglas i socialdemokraternasnäringspolitiska program, i tanken på branschfonder och andra hknandekonstruktioner, som framtvingats av att den sohdariska lönepolitiken visat sig intehelt stämma med verkligheten. Påfallande är att ingen av dessa lösningar syftartill att tillgodose den enskilde löntagarens, den enskilde individens egenekonomi. Den vällovliga strävan att förhindra en ytterligarekapitalkoncentration syftar alltså inte till att fördela kapitalet på flera,att decentralisera förmögenheter och förmögenhetsbildning. Alla förslag somhittills skisserats har tvärtom det gemensamt att de kommer att leda till enytterligare koncentration av politisk och ekonomisk makt. En sådan utvidgadmaktkoncentration löser sannerligen inte folkhushållets trygghets- ochsysselsättningsproblem . Kanslihuset och dess filialer, herr finansministerns storastab, må vara hur välbesatta som helst med ekonomer, samhällsvetare ellerjurister fyllda av kunnande och brinnande entusiasm att förbättra samhället.LO-ledningen må vara hur kapabel som helst att med hjälp av sin stora stab avfackligt skolat och erfaret folk angripa våra näringspolitiska framtidsproblem.Men när det gäller beslut av sä komplicerad natur som "produktion ochmarknadsföring kommer tjänstemän i departement och verk alltid att förbliamatörer för att inte säga dilettanter". Finansministern känner igencitatet. Det är jag citerar. Och fortsätter:"Centralisering av beslut til! offentliga myndigheter skulle medföra såallvarliga verkningar på ekonomins funktionsduglighet att jag har svårt att tropå någon mera omfattande centraliseringi vårt land--- " - men det är det man strävar efter på socialdemokratiskthåll - "trots att det uppenbarligen finns en grupp yngre tjänstemän idepartementen som i allmänt oförstånd vill leka chefer över företagsledarna inäringslivet eller, som det numera heter, styra företagen." Vibrukar, herr talman, i mitt parti i stället tala för ägardemokratins 5 protokoll 1973. samhälle,ett samhälle i vilket inte bara inkomsterna utjämnas utan även devälståndsskapande tillgångarna. En spridning av förmögenhetsbildning och ägandetill enskilda människor skulle öka allas valfrihet. De skulle bli meraoberoende. Den långsiktiga utvecklingen mot centralism, kollektiv och enskildmaktkoncentration skulle på det sättet motverkas. År har vi föreslagitåtgärder för att åstadkomma en sådan spridning. Vi har talat omvinstandelssystem, om meddelägarskap i andra former. Vi har pekat på att inteminst utländska försök har givit utomordentligt positiva resultat. 1Västtyskland t. ex., där såväl borgerliga som socialdemokratiska regeringarsatsat på sådan politik, har sparsystem för ägande-spridning fått storomfattning. av hushåll deltar i ett allmäntsparsystem eller bostadssparande, omfattande enligt senaste siffror ca 50miljarder . Därtill kommer ett särskilt löntagar-sparande, i vilket trefjärdedelar av alla anställda deltar. På något över harhushållssparandet i ökat från 16,5 miljarder till 70 mUjarder1971 inte som hos oss beroende på en svag konjunktur; har haften stark konjunktur. Så är också sparpremierna så höga som mellan 50 och 80procent. Det skulle ligga i linje med traditionellasamarbetssträvanden i det svenska samhället att skapa en fastareintressegemenskap inne i företagen. Det skulle bl. a. kunna nås genom att låtaenskilda löntagare köpa in sig i sina företag, antingen direkt genom förvärv avaktier eller indirekt genom att låta en del av lönen stå inne mot ägarebeviseller arbetstagaraktier av något slag. Det finns ohka lösningar som används påolika håll. De ideologiskt betingade men ofruktbara motsättningarna mellanföretagare och löntagare är mogna att brytas ner. Ett företags framtid ochutvecklingsmöjligheter är ett gemensamt intresse för alla som verkar iföretaget. Jag vet inte om herr finansministern har tagit del av endebatt som pågick i mellan den brittiske politikern och den tjeckiske landsflyktige ekonomen . hadepublicerat ett memorandum om den brittiska inflationsekonomin och ommöjligheterna att utifrån moralisk-etiska synvinklar åstadkomma en förändring iden brittiska fackföreningsrörelsens syn på behovet av en effektivinkomstpolitik, en effektiv antiinflationspolitik. Ota kritiserade hansteser. Med åberopande av sina kunskaper om det västerländska samhället och sinaerfarenheter av Dubcek-regimen i gjorde Ota gällande, attmöjligheter saknades att bedriva en aktiv antiinflationspolitik, så längelöntagarna icke fick del av det i företagen arbetande och nyskapande kapitalet.Kommuniststaternas socialisering och byråkratisering av företagsamheten erbjöd menade han ingen framkomlig väg. Den hade bara lett till ett oerhörtslöseri med kapital med ekonomiska och produktiva resurser och till ettineffektivt utnyttjande av investeringarna. Deras ekonomiska system, kunde ilängden upprätthållas blott genom auktoritära och totalitära regimer. Ota Sikavvisade också tanken pä något slags kollektivt andelsägande, dvs. den syn somLO tydligen har då man vill använda AP-fonderna för att köpa aktier iföretagen. Ota menade att ett sådant kollektivt andelsägande inte skulleöverbrygga intressekonflikten mellankapitalägarnas och löntagarnas omedelbara behov. Om däremot -hävdade - denstora massan av arbetande människor blev direkt delaktiga i det kapital sombildades i det egna företaget, skulle de få ett egenintresse för företagetsutveckling, investeringar och avkastning. Individuella kapitalägare drivs vidsina satsningar av önskan att få utdelning på sitt kapital och är därför bereddaatt avstå en del av sin omedelbara konsumtion för nya investeringar ochavkastning på . På samma sätt, hävdar , skulle löntagare sommeddelägare bli benägna att avsätta en del av sina omedelbara inkomster för attgagna företagets utveckhng och därmed sin egen förmögenhetssituation. Den som har regeringens och LO:s kollektiva syn påtillvaron underkänner naturligtvis sådana synpunkter, även om de kommer frånOta . Men de utgör ändå, tycker jag, ett tungt och intressant inlägg i denaktuella inflationsdebatten. Självfallet kommer även andra konjunkturpolitiskamedel in i bilden. Till skattesystemets roll skall jag återkomma om . Vi har ofta frågat oss, varför socialdemokraterna är såfruktansvärt negativt inställda till enskilda löntagares delägarskap. Ett skälsom framförts är att meddelägande i vinst och avkastning medför ett ansvar ochatt föduster som drabbat företaget också drabbar de anställda. Ta ut så mycketsom möjligt medan företaget lever, heter det. omkull, behöver denanställde i varje fall inte vara med om att betala räkningen. Men det ar justvad han ändå måste göra han måste ändå vara med och betala räkningen. Varjeföretagsnedläggelse, varje friställning drabbar de anställda, och det är långtifrån osannolikt att ett aktivt delägarskap i företaget skulle möjliggöra enuppbyggnad av så stora reserver och så förstärka företagets konkurrenskraft ochdriftsförutsättningar över huvud taget att möjligheterna att överleva i vaqefall tillfälhga kriser blir större än om resurserna kramats ur i hårdalönerörelser, byggda på principen "När var tar sitt, så tar jagmitt". har inneburit "en självprövning försocialdemokraterna", stod det att läsa i den artikel av statsministern iDagens Nyheter som jag citerade i inledningen till det här anförandet. Det hargällt, sade statsministern, att bemästra "akuta svårigheter i fråga omsysselsättning, priser, hyror, valutareserv". Men detta är inte nog, sägerstatsministern, och han målar upp de mera djupgående problem i det modernaindustrisamhället "som skapar oro hos människorna" och som måsteangripas. Och så kommer han fram till slutsatsen, att "självprövningen hargett självförtroende". Men, herr talman, alla de problem som påstås ha föranlettdenna självprövning finns ju fortfarande kvar: sysselsättningen, priserna,hyrorna och också valutareserven. Trots självprövningen har problemeninte lösts. Hur kan man då tala om vunnet självförtroende? Är det genom sin skattepolitik som socialdemokraterna harvunnit självförtroende? Vi har ju kunnat följa densocialdemokratiska annonskampanjen, en kampanj i vilken de framställer sig somett "skattesänkarparti" - till skillnad mot de borgerliga, som skullevara emot sänkt skatt. Mycket skall man höra innan öronen ramlar av! Nr 31 Den socialdemokratiskaskattepropagandan hör till det mest otroliga j j som förekommit . ?>i fb ' 1973 partiet - socialdemokraterna"hunnit genomdriva höjd drivmedelsskatt, -------------------- skattpå öl- och läskedrycksförpackningar och höjd bilaccis. Finansdebatt jgj | januari fördubbladeslöneskatten. Det är under socialdemokratiskt styre somSverige fått det högsta skattetrycket i hela världen. Marginalskatterna tarsom bekant två tredjedelar av normalinkomsttagarnas lönehöjning. För mindre änett år sedan, , föreslog regeringen att momsen skulle höjas till 20procent. Den höjningen förhindrades genom att vi gick emot den. Samtidigttillsattes den skatteutredning som tvingade påregeringen vi vet vilken olust finansministern gav uttryck åt denskatteutredning som vi påyrkat . Men regeringen förbjöduttryckligen skatteutredningen enligt direktiven att framlägga förslag tillsänkta skatter. Skattetryck och ett orimligt skattesystem produkten avsocialdemokratins strävan att skapa vad man brukar kalla "ett starkaresamhälle" utgör en av de viktigaste orsakerna tUl våra ekonomiskasvårigheter. Skattepolitiken har medverkat till arbetslösheten. Utrymmet förproduktiva investeringar har bhvit alltför begränsat. Företag har slagits uttill följd av hög kostnadsbelastning. Nyföretagandet har av samma skäl gåttner. Nya arbetstillfällen har inte skapats i takt med att arbetskraftfriställts. Det är vårt centrala problem . Skattesystemet har också medverkat tUl den snabbapenningvärdeförsämringen. Normalinkomsttagaren behöver en tioprocentiglöneförbättring för att kompensera en sexprocentig penningvärdeförsämring.Skatt och stigande priser tar hela löneökningen. Familjer som har bostadsbidragkan få sin levnadsstandard sänkt, om lönerna höjs. Skattebelastningen är nu så hög att regeringen harförlorat en stor del av sin konjunkturpolitiska handlingsfrihet. Och denregering som har åstadkommit allt det här, den som varit ansvarig för hela denhär utvecklingen, framställer sig nu i annonserna som skattesänkare. 1 GeorgeOrwells bok "1984" döptes som bekant om tillfredsdepartementet. Det blev ju smakligare på det sättet. Krig kallades alltsåför fred. "Skattehöjningar är skattesänkningar" - det är regeringenPalmes version. Förvirringen är fullständig. För en moderat är det intressant att följa dagensskattedebatt i det socialdemokratiska lägret. Vi kunde ta del av detförslag av som diskuterats här . menade attlöntagarna skulle avstå från lönehöjningar. I stället skulle skatten sänkas.Den disponibla inkomsten skulle därmed höjas för den enskilde. Skattesänkningenskulle finansieras med höjd arbetsgivaravgift, och de uteblivna lönehöjningarnaskulle skapa ett utrymme härför. Höjningen skulle anpassas tillproduktivitetsutvecklingen. Därmed skulle också skapas förutsättningar förprisstabilitet. Och alla skulle bli nöjda. Alla skulle vinna. Inte någon skulleförlora. Jag undrarom finansministern är nöjd med det här förslaget? trollabort ekonomiska realiteter brukar inte ligga väl till för Sträng,även om han ibland gör försök i den riktningen. 68 och andra likasinnade kanåstadkomma med detta är en krånglig och i varje fallpå sikt knappast genomförbar metod att förekomma just de automatiskaskattehöjningar och marginalskatteeffekter som vi oförtrutethar kritiserat. Men biprodukten detta har herrarna varit inne på tidigare häri dag - blir förlorad fri förhandhngs-rätt för arbetsmarknadens organisationer. Så följde inlägg. Hansuttalande innebar, såvitt jag kan förstå - alla vet att det var svårtolkat -att LO i sina löneförhandlingar nu ser sig tvingad att se till lönen efterskatt. Det förkättrade nettolöneresonemanget skulle därmed på nytt komma tillheders. Men vad än må ha sagt har han uppenbarligen utgått ifråndet faktum att det numera inte blir något kvar av löneökningar när skatter ochpriser har tagit sitt. Inte ens de egna tror alltså på"skattesänkarpartiet". tycks också ha varit inne på tanken påsamordnade diskussioner med parterna på arbetsmarknaden och politikerna. Hanssyftar förmodligen inte på alla politiker, utan bara på dem som står honomnära, men därom sades inget. Vi har kallat sådana här överläggningar ochsamordnade diskussioner för stabiliseringspolitiska konferenser, en av defrågor som har- att ta ställning tiU men som finansutskottetssocialdemokratiska majoritet har avvisat. Eller, herr talman, var det genom devalveringen somregeringen vann sitt självförtroende? En devalvering som företogs mindre än tvåmånader efter fördubblingen av arbetsgivaravgiften. Kombinationen devalvering/höjd arbetsgivaravgift är en motsägelse jag tror att alla de borgerligatalarna har konstaterat det . Det är konsumenterna som ytterstskall betala priset. Eller tror sig regeringen ha vunnit sitt ökade självförtroendegenom de senaste årens prisstegringar? Tycker inte finansministern själv attdet ligger något nästan abnormt i att löntagarna på grund av en inflation, somuppgått till under , skall haväsentligt sämre-köpkraft då året är slut än då det började? Man har en vissköpkraft . har man sämreköpkraft om man inte har fått några löneförhöjningar. Inte kan det väl ligganågot rättvist eller jämhkt i en sådan fortgående standardsänkning. Och intemindre abnormt ter det sig, att de lönehöjningar som fordras för att täckaprisstegringarna måste bli avsevärt större än dessa jag belyste det pägrund av regeringens eget automatiska skattehöjningssystem, det som regeringenenvist har försvarat vade gång vi genom indexreglering har velat göra systemet"neutralt" - om jag får använda ett sådant uttryck. Eller menar regeringen med ett tal om självförtroende attdet är prisstoppet på vissa livsmedel som har åstadkommit självförtroendet? Detprisstopp som sedan tvingade fram skatte- och prishöjningar på andra varor.Inte vinner konsumenterna generellt sett någonting på sådana övervältringar. 1 remissdebatten för raljeradefinansminister väldehga med vår kritik av prisstoppet. Ni har juaccepterat det, sade han. Vad bråkar ni då för? Någon konsekvens får det väländå vara. Vi hade påvisat att prisstoppet blev en följd av regeringens dåliga stabiliseringspolitik.Hade regeringens momshöjning gått igenomhade situationen varit ännu värre . Vi hade konstaterat att ettprisstopp icke löser några problem pä sikt, att det bara flyttar överprishöjningarna frän ett område till ett annat. Vi konstaterade också attprisstoppet då var ett faktum och att de praktiska möjligheterna för ettoppositionsparti att i rådande läge åstadkomma en förändring var obefintliga.Men vi vidhöll vår kritik mot det bristfälliga juridiska underlaget förregeringens åtgärd. Vi beskylldes då för inkonsekvens. Finansministern kommersäkert Uiåg debatten med . Jag vill nu kasta tillbakabeskyllningen för inkonsekvens på finansministern själv. är juansvarig för gällande prisregleringslag. Den signerades av honom . I denströk finansministern under att prisreglering självfallet inte fick tillgripasi onödan utan bara "då det befanns oundgängligen nödvändigt". Enbarten stegring av jordbrukspriserna i producentledet, framhöll han, "somhåller sig inom de gränser vilka dragits upp av statsmakterna i samband medjordbruksregleringen kan givetvis icke åberopas som grund för en tillämpning avprisregleringslagen". Men som motiv för prisstoppsbeslutet i decemberförra året åberopar finansministern just att den då träffade uppgörelsen omjordbrukspriserna skulle leda till icke acceptabla prishöjningar. Jag frågar nufinansministern: Vad är sanning? Det som finansministern deklarerade i motivenför sin egen prisregleringslag? Eller det uttalande som han gjorde i decemberdä han skulle tillämpa den här lagen? Jag väntar med intresse på ettklarläggande besked i det hänseendet. Eller är det hyrorna som ger självförtroende? Densocialdemokratiska bostadspolitikens kullbyttering, den som varinne på ? De många tomma lägenheterna? De allmännyttigaföretagens ekonomiska kriser? Det regleringssystem som byggts upp och som fåttden besynnerliga följden att det tydligen inte går att sänka hyresnivån för attstimulera efterfrågan på de lägenheter som står tomma, lägenheter vilkashyror alltså måste betalas av andra hyresgäster? Hyresgäster som alltså skallbetala dubbla hyror, dels hyran för den egna lägenheten, dels genom skattsedelnhyran för de tomma lägenheterna. Är det detta som har skapat självförtroendeinom regeringen ? För att sammanfatta. Ekonomisk tillväxt är enförutsättning för att uppnå övriga mål för den ekonomiska politiken, bl. Det påstår årets finansplan. God lönsamhetutgör vUlkor för investeringar som ger ekonomisk tillväxt. Det sägs också ifinansplanen. Även det är sant. Men socialdemokraterna åberoparfördelningspolitiska argument mot kraven på högre lönsamhet.Fördelningspolitiken måste därför tas upp som ett särskilt och övergripandeproblem. Socialdemokraterna vill lösa det problemet genom ökadmaktkoncentration och kollektivisering. Vi avvisar den vägen. Dels därför på det sättet minskar individens, människans, den enskildes ekonomiskarörelsefrihet. Dels därför att man på det sättet äventyrar dendemokratiska friheten. Men dels också av det skälet, att en sådan lösning ärägnad att motverka andra drivkrafter inom biandekonomin eller ekonomin överhuvud taget som är avgörande för välståndsut- vecklingen,nämhgen initiativ, nyföretagande, skaparkraft och arbetsglädje. Att påkollektiviseringens väg lösa de fördelningspolitiska problemen är att ryckaundan grunden för tillväxt. Den väg som vi moderater i stället anvisat och somvi har argumenterat för under mer än ett årtionde är att stimulera de enskildamänniskorna att bli direkt delaktiga inte bara i inkomstbildningen utan också ikapitaltillväxten. Därmed skapas betingelser för ökad lönsamhet. Därmed ryckerman också undan de argument som förs fram mot en näringspolitik som ärutformad så att den stimulerar lönsamhet. mellan närings- ochfördelningspolitiken skulle på det sättet kunna brytas ner. Jag har utan egen begäran och förskyllan fåtttill mitt förfogande , alltså och , enligt listan.När jag kom hit och satte mig ner, tänkte jag att jag för en gångsskull, skulle överraska med att inte på långa vägar utnyttja dentiden. När jag emellertid har suttit och lyssnat på den här debatten har jagfaktiskt fått anledning att ta i anspråk.