prot · FW0993 · 1973-12-31 00:00:00 — Annars tvingas man förmodUgen att höja denuvarande taxorna inom folktandvården och det var ju inte detta vi hadeönskat. Sedan vUl jag säga ifrån att det skall vara en högsta nivåpå tandvårdstaxorna vilken icke får överskridas. Även om det vore önskvärt haft möjligheter att ägna frågan ytterligare ekonomisk och sjukvärdsmässigprövning har jag, med alla de frågetecken som kan sättas i kanten, ändåaccepterat att vi skall försöka skapa en allmän tandvårdsförsäkring. Detförutsätter emellertid att statsrådet med uppmärksamhet följer utvecklingen ochvidtar de prissänkande åtgärder pä olika områden som är nödvändiga. Klarar viinte ekonomin inom landstingen och i övrigt, kan vi av denna reform inte få utvad vi önskat. Det behövs min själ i det sammanhanget ansvar frän alla grupper!Det krävs inte bara vilja, utan också viljan att ta de ekonomiska ochpersonella konsekvenser som följer med reformen. Därför är det olyckligt attbörja dagen med ett kväde om olyckornas olycklighet och sluta dagen med attvända på kvädet och visa på olika möjligheter. Liksom morgonväktarna säger manpå förmiddagen: Vi måste vidta förändringar ät ett visst håll! På eftermiddagenlägger man om rodret och säger: Men det gäller ju en grupp högavlönade, och demmåste vi väl alltid slå vakt om! Alltför ofta kan samhället icke fungera på etträtt och riktigt sätt. Därför förvånar jag mig över alla dessa reservationer.Men det är väl så att också reservationernas antal påverkas av deninflationsstämning som råder. Jag hoppas att statsrådet verkligen följer den ekonomiskautveckhngen och snabbt vidtager åtgärder för att rätta till vad som brister. Trots att vi nu närmar oss slutet av en längdags debatt ja, jag tänker förstås hälla pä - vUl jag inledningsvisupprepa vad somsagts mänga gånger frän denna talarstol , nämligen att de allra flesta avkammarens ledamöter hälsade propositionen 45 i huvudsak med tUlfredsställelse.I motion 1683 konstaterade jag också att initiativet, syftande tUl attbegränsa patienternas utgifter för tandvård, var ägnat att ge inte minst deäldre medborgare, som genom ett livslångt arbete har förvandlat vårt land tillett välfärdssamhälle, en reell möjlighet att vårda sina tänder, nägot som förmånga har varit nära nog oöverkomligt och under alla omständigheterförknippat med avsevärda uppoffringar, ja rent av med försakelser. Däremot anser jag att det finns anledning att uttala kritikmot vissa avsnitt av den föreslagna reformen. Jag framhöll i motionen att detenligt min mening var fel att beteckna den som en försäkring, eftersom nästanvarenda människa, åtminstone i livet, har anledning att sökatandläkare och eftersom begreppet försäkring förutsätter en fördelning avkostnaderna och riskerna mellan många olika individer genom kollektivpremiebetalning. Den framförda synpunkten var ingalunda originell, men likvälutgjorde den en vägande invändning med hänsyn till att propositionen innebärett förslag om allmän subventionering utan något inslag av favorisering av densom självmant anstränger sig att hälla kostnaderna nere eller av korrektivgentemot den som underlåter att försöka begränsa dessa kostnader. 1 motionen underströk jag vidare att departementschefensunderlåtenhet att presentera en fullgod lösning av barntandvårdens problemborde av korrigeras. Det framstår för mig som en självklarhet att enfullgod profylaktisk behandling av barn och ungdom i ett sammanhang som dettagaranteras av samhället. De övergångsbestämmelser som förordas avdepartementschefen erbjuder tyvärr ingen möjlighet att ge en sådan garanti. Dådet är ett välkänt faktum, såvitt jag vet av Ingen bestritt, att bristandetandvård under barnaåren ger bestående och därmed oacceptabla skador, somtillika leder tUl högre kostnader för samhället, påpekade jaglämpligheten av att staten ikläder sig det totala ansvaret för barntandvärdutan någon nedre åldersgräns. Departementschefens uttalande innebär, omjag förstått det rätt, ingen sådan statlig garanti - möjligen ett råd tilllandstingen. Som många andra motionärer reagerade jag också mot detlika unika som stötande förslaget att tvinga tandläkare in i ett nyttsystem. Jag vill gärna framhålla att jag ingalunda invände mot de materiellavillkor som erbjuds denna yrkeskår. 1 och för sig har tandläkarna knappastheller protesterat mot taxorna. De har haft skilda synpunkter på derasutformning, men några klagomål pä den inkomst som den av kåren själv sedanlänge eftersträvade reformen förväntas ge dem har inte mer än möjligen rentundantagsvis förekommit. Det är därför uppriktigt sagt förvånande attsocialministern ansett sig ha skäl att i tal efter tal inför sina egna partivänner- och för övrigt även här - framställa dem som anfört en marginell kritikav reformen som folkflertalets fiender, de privilegierades vänner, som gärorimligt högavlönade yrkesmäns ärenden. Jag tillåter mig säga att i dettaavseende är socialministerns argumentering honom själv ovärdig. Och hansantydan om en allmän ovUlighet frän borgerligt hållatt godta Allmän tandvårdsförsäkring, m. m. Allmän tandvårdsförsäkring, m. m. sjukvårdsförsäkringen- jag vill minnas att det var 1954 är lika ovärdig som propositionens förslagom tvångsanslutning är förkastligt. 1 det sammanlianget vill jag passa pä att protestera motdet diffusa hot om en total socialisering som jag har ett intryck av att herrLundberg försökte framföra här. Med utgångspunkt från min uppfattning att reformen integår att betrakta som någon försäkring i vedertagen mening anser jag mig ha godaskäl att också ifrågasätta den föreslagna finansieringsformen. a. tillätjag mig opponera mot den enligt mångas mening närmast självklara ökningen avredan hårt pressade arbetsgivares bördor. Därutöver påpekade jag en i ordetsegentliga mening radikal utväg genom att föreslå att be Kungl. Maj:tom ett förslag, observera ett förslag, till en sackarosbeskattning. Efter att ha tagit del av utskottets betänkande och efteratt ha lyssnat till dagens debatt kan jag konstatera dels att utskottet harrättat till en uppenbar brist i propositionen genom att förorda 75 procents,istället för 50 procents subventionering av den profylaktiska behandlingen,dels att sä många talare före mig har brännmärkt tvångsanslutningen att jagsaknar anledning att göra mer än instämma i tidigare anföranden, bl. a. fruNettelbrandts, i den mån de har handlat om hur en knapp socialistisk majoritetdirigerar en liten yrkesgrupp, som saknar möjligheter att värja sig mot vad jagvill beteckna som ett övergrepp. Jag skall därför i det följande begränsa migtiU att dels diskutera vådorna av den brist på solidaritet mot barnen somregering och utskottsmajoritet visar, dels kommentera den allmänna tvekan somhar visats att pröva en sä verkligt radikal metod mot tandohälsa, sominförandet av en sockerskatt skulle ha utgjort. Om utskottets ingripande till förmän för en högre rabattvid profylaktisk tandvård var lika glädjande som oväntat, vållar onekligenuppslutningen vid departementschefens sida, då det gäller barntandvärden, storbesvikelse. Man synes ha godtagit resonemanget att det är folktandvårdensutbyggnadstakt som bestämmer i vilken omfattning barnen skall få någon rätt tUltandvård. Det visar att man inom utskottet inte förstått eller Inte brytt sigom den stora betydelse som just tandvården under barnaåren har förgrundläggandet av de vanor, som i själva verket är ganska avgörande förindividernas framtida attityd tiU tändernas skötsel och vård och i viss månderas förståelse för vikten av att välja rätt kost. Den odontologiska, dvs,vetenskapliga, sakkunskapen anlitades inte eller i vart fall endast I obetydligomfattning under utredningsskedet, vilket möjligen kan förklara den ståndpunktsom för att citera ett expertutlätande "taktikerna i Tandläkarförbundetoch departementets politiska utredningsmän har Intagit", Det kan förövrigt konstateras att medicinsk expertis allvarligt har Ifrågasatt klokskapeni att över huvud taget nu ta det steg som reformens genomförande innebär ochsom måhända, enligt deras uppfattning, blockerar samhällets möjligheter atttillhandahålla förbehällslös hjälp åt dem som lider allra mest. Däremot vet jag, herr talman, att såväl departementschefensom socialförsäkringsutskottet haft ingående överläggningar med fakulteternas företrädareoch att dessa med stor kraft, inte minst inför utskottet, har hävdatnödvändigheten av att inte bara prioritera profylaktisk verksamhet i allmänhetutan i allra första hand värden av barnens tänder för att därigenom förebyggaett senare, ofta dyrbart vårdbehov. Även ekonomiska experter har i skildasammanhang argumenterat pä liknande sätt. I motionen hänvisas t. ex. tUl enanalys av en lundensisk ekonom. Men självfallet är det inte i första hand deekonomiska aspekterna som bör uppmärksammas, även om de på kan haden allra största betydelse. Det förhåller sig enligt expertisen tyvärr så att svenskabarn har sämre tänder än barnen i flertalet andra länder, vilket visar atttandsjukdomarna är ett symtom på välståndets avigsidor. Det var man på detklara med redan pä . 1 den folktandsvärdslag som då stiftades sadesotvetydigt ifrån att barnens tandvård vore den primära och den viktigasteuppgiften. Det är förklarligt att samhällets bristande resurser och inte minstbristen på tandläkare har resulterat i att intentionerna inte kunnatförverkligas. Men det är inte acceptabelt att i dagens läge genomföra enlagstiftning som återigen kan betecknas såsom ett svek mot det uppväxandesläktet. Det ligger, , en del i det påpekande som enGöteborgsprofessor gjorde och upprepade i då hanbeskrev utformning av reformförslaget som ovärdig svensksocialpolitik, varmed han avsåg att brännmärka genomdrivandet av en populäråtgärd pä bekostnad av barnens vård. Jag tycker att detta uttryck var drastiskti överkant, men det råder inget tvivel om att han och hans kolleger harfullständigt rätt i sak, då de vill prioritera värden av barn och ungdom ochlåta den konserverande vuxenvården stå tiUbaka. Det ligger i sakens natur atten radikal reform måste börja med barnen. Därtill kommer att kostnadernaframför allt på läng sikt därigenom skulle minska. Det är ytterst beklagligtatt utskottet, som har konsulterat expertis, av taktiska skäl likväl valt enannan och för dagen mer iögonfallande och populär utväg. I detta sammanhang vill jag i likhet med iStockholm ta uttryckligt avstånd frän de övermodiga och obehagliga uttalandensom pä sistone vissa enskilda tandläkare har gjort. Sädana hör inte hemma i enöppen och seriös samhällsdebatt. TUl sist, herr talman, några ord om finansieringsfrågan.Som jag inledningsvis nämnde har jag dristat mig att föreslå att avKungl. Maj:t begära ett förslag syftande till en punktbeskattning avsockerhaltiga s. k. mellanmålsprodukter. Att inte departementschefen själv pårent sakliga grunder har diskuterat och än mindre aviserat en sådan beskattningfinner jag i och för sig anmärkningsvärt. När socialförsäkringsutskottet, sombevisligen frän mänga häll och inte minst av den odontologiska expertisentillråtts att överväga den enda verkligt radikala metoden, dvs.sockerbeskattning, har valt att avvisa motionsförslaget, tycks man mig Inte havelat bära ansvaret självständigt genom att helt enkelt hänvisa tiU sakrosanktaprinciper för prissättning av samhällets tjänster. Desto gladare bör man inomutskottet ha känt sig, då skatteutskottets yttrande nr I tillhandahöll en länglista med mångordiga men bräckliga skäl för ett negativt ståndpunktstagande. Allmän tandvårdsförsäkring, m. m. Nr 93 argumentering illustreras i stort sett genom en Måndagenden hänvisning tUl följande treinvändningar. 21 mai1973 '" Punktskatter av denföreslagna typen är erfarenhetsmässigt svår- ----- ;;------ ;---- hanterliga. Allmäntandvårds- - Motionärerna torde å ena sidanöverskatta möjligheterna att fä in (jg( erforderliga beloppet och a andra sidan rent avvilja äventyra inte bara flerabranschers hela existens utan också reformens finansiering. Principerna för vårt sjukförsäkringssystem kan inte förenasmed motionens förslag om en specialdestinerad punktbeskattning. Beträffande den första invändningen vill jag gärna medge,att punktskatter i och för sig är svårhanterliga och att en differentieringgenom bindning tUl sockerhalten säkerligen skulle medföra svära kontrollproblem.Sannolikt skulle en mer allmän beskattning av sockerhaltiga varor vara både merhanterlig för såväl företagen som myndigheterna och mer effektiv. Dä jag gjortdetta medgivande, viU jag konstatera att Kungl. hadehaft alla möjligheter att vid ett bifall tUl motionsförslaget överväga olikatänkbara alternativ. Jag har uppenbarligen större tilltro till finansministernsoch hans mänga medarbetares fantasi och stora kompetens i sammanhanget änskatteutskottet, som dock nästan fär nya bevis för derasproduktivitet. hänvisning till motionsförslagets tekniskabristfälligheter är alltså inget godtagbart skäl för att totalt köra översjälva grundidén om en sackarosbeskattning. Invändning nummer två är onekligen värd att så att sägasyna i sömmarna. Dä utskottet synes vilja ifrågasätta möjligheten att medhjälpav sackarosbeskattning av de s. k. mellanmälsprodukterna få in till statskassande erforderliga 350 miljonerna, vUl jag gärna med stöd av en PM utarbetad avstatens jordbruksnämnd ge kammarens ledamöter en uppfattning om vad detegentligen rör sig om för slags varor och vilka kvantiteter vi diskuterar. Detfår man om man har en föreställning om de summor som omsätts, vilket idet här fallet svarar mot konsumenternas utlägg. Jag ber att fä understryka,att jag inte tagit med sockerhaltigt matbröd, som kanske borde omfattas av ensackarosbeskattning. Kex, s. k. rån och småkakor äter vi för irunda tal 450 mUjoner kronor, buUar och wienerbröd fÖr 880 miljoner kronor.Bakelser och tårtor sätter vi i oss för omkring 725 miljoner. Marmelad, sylt o.d. ingår i familjernas budget med 180 mUjoner, medan vi ger ut över 260miljoner kronor för sockrad saft. Sirap och socker konsumerar vi för intemindre än 315 miljoner, svarande mot . Choklad ochkonfektyr inklusive drickchoklad svarar för hela I 235 miljoner, glass för 350miljoner, medan vi slutligen dricker lemonad för . De nämnda siffrorna, som avser konsumtlonsäret 1971 ochsom alltså inte inkluderar bröd, pekar på en konsumtion av sackaroshaltlga varor för . Observeras bör också att det finns en hel mängd andra varuslag, som är svårdefinierbara men som troligen, om de hade medräknats, skulle ha avsevärt ökat detta belopp. De preliminära 1 10 siffror som jag haft tillfälle attta del av ger vid handen, att vi trots deväldiga prishöjningarna - ytterligare ökat vår konsumtion av de uppräknadevarorna. Om vi utgår ifrån att den totala konsumtionen av de nämnda varuslagennu uppgår tUl , så är det mer änalkoholkonsumtionen och mer än tobakskonsumtionen inklusive denvåldsamma beskattningen av dessa njutningsämnen. Denna konsumtionsvolym ingeralltså, såvitt jag kan se, inga farhågor för att skatteunderlaget skulle varaför litet. Det är däremot märkligt att arbetsgivarnas kostnader aldrig anses bliför höga. Jag anser alltså att skatteutskottets invändning nr 2 i denna delockså är tämligen svag. Att chokladbranschens existens under en tidigare periodenligt utskottet hotades, berodde troligen på den då aktuella skattens relativaensidighet. En mer allmän beskattning av alla eller de allra flestasockerhaltiga varor skulle inte innebära den katastrofrisk som man befarar,även om vissa margineUa anpassningsproblem skulle uppstå, vUket alltid sker vidomläggningar. Men det verkligt anmärkningsvärda, herr talman, är dockutskottets invändning att en sackarosskatt skulle kunna leda tUl minskadeinkomster på grund av minskad konsumtion, vilket skulle kunna äventyra helatandvårdsreformen. Man har uppenbarligen ingen känsla för det oomtvistligafaktum att en minskad konsumtion av dessa varor skulle begränsaantalet självproducerade tandskador och därmed också behovet av och kostnadernaför den konserverande vården. Det är beklagligt att man inte vågat se saken som denverkligen är, inte vågat ge sig i kast med problemets innersta kärna. Ochkärnan är utan tvivel den höga sockerkonsumtionen. Det är den som svarar fördet överväldigande flertalet fall av tandohälsa. Under krigsårensransonerings-tvång vi hade som bekant då mycket ont om socker gickkarieskurvan starkt, ja mycket starkt ner. Det är för mig en gåta att varkenregering eller riksdag är beredd att därav dra den logiska slutsatsen i sambandmed genomförandet av en stor välfärdsreform. Den tredje invändningen som skatteutskottet gör motförslaget är, herr talman, av rent principiell natur. Påståendet att motionensskatteförslag inte låter sig förena med värt försäkringssystems finansieringsmetoderär måhända i och för sig och i stort sett korrekt. Men jag vill genmäla, attjag inte heller anser den nu aktuella reformen vara en försäkring i vanligmening. Det är ingen försäkring vi står i begrepp att besluta om det gälleren subventionering av den enskildes kostnader för huvudsakligen konserverandetandvård genom en höjning av egen- och arbetsgivaravgifterna. Men jag kanlikväl Instämma I att det alltid är diskutabelt att slå in päspecialdestinerade punktskatters väg för att nå ett visst mål. Men ä andra sidan är en klar tendens nu märkbar i riktningmot avgiftsbeläggning av samhällsservice, och det är verkligen inte överraskandemed hänsyn till de oerhörda skatteökningarna och deallt högljuddare kraven på åtminstone kommunalt skattestopp. Men då är detviktigt att inte komma med skenlösningar, som exempelvis avgiftsbeläggning avskolmåltider och liknande, utan lösningar som kan väntas begränsa behovet avden framtida efterfrågan pä den 21 inaj 1973 Allmän tandvårdsförsäkring, m. m. Allmän tandvårdsförsäkring, m. m. sådansamhällsservice som exempelvis tandvård. Mot den bakgrunden är jag inte kapabelatt förstå skatteutskottets till alla delar negativa inställning tUl mittblygsamma önskemål om ett av Kungl. Maj:t noga övervägt förslag tillsackarosbeskattning. Jag måste sammanfattningsvis konstatera att nukommer att tUlmötesgä ett ofullständigt regeringsförslag, som av många dock medrätta hälsas med stor glädje, ett förslag som i någon män har hyfsats avsocialförsäkringsutskottet, ett förslag som då det förs ut i praktisktUlämpning blir till stor hjälp för mänga, som tidigare pä grund av debristande resurserna inom folktandvården fått finna sig i antingen mycket längväntetid eller mycket höga kostnader. Men, herr talman, det är dess värre ettreformförslag, som sä till vida är otillräckligt underbyggt med hänsyn tillframtiden som det åsidosätter barnens ovillkorliga rätt till tidig vård ochunderlåter att gå till roten med det onda, nämligen den högasockerkonsumtionen. HerrCARLSHAMRE(m): När socialministern pä de punkter där detpassar honom åberopar den försäkringsutredning som utgjort underlaget för hansproposition, trycker han mycket starkt på att denna utredning är enhällig. VadskuUe den annars kunna vara? Det var ju en s. k. enmansutredning. Jag tror, attjag efter många års samarbete känner generaldirektör nästan lika bra somstatsrådet gör. har aldrig visat tendenser tillpersonlighetsklyvning. Vad skulle han vara annat än enig med sig själv? De representanter för som har biträttutredningen har gjort det i sin egenskap av särskilt tillkallade experter. Nuvet både socialministern och jag att det ingalunda anses självklart och inteens är särskilt vanligt att till en utredning knutna experter anmäler avvikandemening i slutbetänkandet. Det kan förekomma, och det har förekommit, men det äringalunda pä nägot sätt självklart. Vi har brukat åläggatillkallade experter ett politiskt ansvar för förslagen pä samma sätt som vigör med ledamöter i en utredningskommitté. Det är tvärtom så, att när någon harmedverkat som expert i en utredning, särskilt kanske i en enmansutredning, harman möjligheten att anmäla avvikande mening kvar i sin andra verksamhet såsommedlem i en organisation eller dylikt. Det är inte på nägot sätt stötande ellerovanligt att en sådan expert t. o. m. själv medverkar till ett remissyttrandesom kan gå i en annan riktning än det betänkande som han har biträtt. Även jag, herr talman, viU nägot reagera mot det för migmycket ovanliga sätt på vilket statsrådet har lagt upp den härdiskussionen. Jag kan inte tycka annat än att uttalanden i vissastycken är direkt kränkande både emot en hedervärd yrkeskår, tandläkarna, ochmot de oppositionspartier och enskilda medlemmar i som efter förmågahar försökt att göra ett välkommet men i vissa stycken bristfälligt förslagtill en reform något bättre. Det ligger en allmän misstro undersocialministerns agerande som inte gärna bör fä passera utan att detreageras mot den. Ett litet exempel hade vi mera I förbigående däsocialministern tog upp påpekande att tandvårdstaxornai privat tandvård faktiskt inte har stigit ens så mycket som den allmännaprisstegringen i samhället. Socialministern säger dä att "om detta ärriktigt" beror det på att de var en viss undersysselsättning och attkonkurrensen tvingat fram lägre taxor än vad man annars skulle ha tagit ut. Lät mig först kommentera orden "Om detta ärriktigt". Herr statsrådet vet att det är riktigt. Det är officiellstatistik, som har varit tillgänglig både för utredningen och fördepartementet. Det är aUtså riktigt att tandvärdspriserna har stigit mindre änandra priser. Men dessutom: Skall man verkligen göra gällande att enyrkeskår som tandläkarna är så ensidigt inriktad bara på sitt eget materiellabästa att man måste förutsätta att de tiU sista öret tar ut varje möjlighettill prisökning som konkurrensläget och sysselsättningsläget medger? Vågar maninte räkna med att även tandläkare känner ett visst ansvar för att inte pressaav sina patienter mer pengar än som är nödvändigt? På samma sätt går det genom hela framställningen en sortsunderström av misstro. Tandläkarna och vi, som får det kränkande tUlmälet attbara fungera som försvarsadvokater för höglönegruppen tandläkare, är inte uteefter nägot annat än att tUlgodose tandläkamas ekonomiska intressen. HerrAspling säger sig känna igen i motionerna, särskilt i moderata samUngspartietsmotion, vad han har hört från och frän enskildatandläkare. Det har varit många uppvaktningar. Vi har hört berättas att socialutskottet har uppvaktats från olika håU, även av tandläkare.Partigrupper och enskilda ledamöter har också uppvaktats, och vi har själva - ivarje fall har jag gjort det - sökt kontakter därutöver. Jag har försökt erinramig de många samtal som vi haft under de senaste veckornas lopp. Jag kan ickeerinra mig en enda tandläkare eller representant för tandläkarkären som haryppat någon oro för sin egen personliga utkomst för den händelse försäkringenskulle sättas i kraft sådan den är föreslagen. Ingen har sagt att det inte gåratt tjäna pengar som tandläkare inom denna försäkrings ram, utan vad det hargällt har varit att göra tandvärden så bra som möjligt och, herrAspling, att hålla patienternas bästa för ögonen. Det är det det har gällt, ochdet är i sädana frågor vi har uppvaktat, och det är sådan argumentation vi harfått mottaga. Självfallet måste en yrkeskär också ha fackliga ochekonomiska intressen, men de har verkligen inte dominerat. De har varit sälitet dominerande att jag inte kan erinra mig att de frågorna över huvud tagethar diskuterats. Denna debatt har väl skapat klarhet på någon punkt där detunder rått oklarhet. I andra avseenden ligger dimmornakvar, och oklarheten är lika stor som . Oklarheten för mig gällerframför allt de verkliga motiven tUl de skärpningar statsrådet hargjort i utredningsförslaget. Varför har det ansetts nödvändigt att införa entvångsanslutning, att införa en fast etableringskontroll över hela landet osv.?Varför? Det kan ju icke visas och har icke visats att dessa ändringaregentiigen har någon som helst betydelse för försäkringen som sådan. HerrAspling gör ett stort nummer av att vi mäste skapa garantier Allmän tandvårdsförsäkring, m. m. 8 protokoll 1973. Allmän tandvårdsförsäkring, m. m. för attförsäkringen redan frän början kan fungera, dvs.