prot · FW09139 · 1973-12-31 00:00:00 — Förhandlingama leddes av fra andre vice talmannen. § 1 Justerades protokollet för den 15 innevarandemånad. § 2 Fru andre vice talmannen meddelade att enligt tillkammaren inkomna läkarintyg dels var sjukskriven under tidenden , dels i var sjukskrivenunder tiden . Erforderliga ledigheter från riksdagsgöromälen beviljades. Om en officieU manifestation rörande FN-deklarationen omde mänskliga rättigheterna, m. m. § 3 Omen officiell manifestation rörande FN-deklarationen om de mänskligarättigheterna, m. m. Herr utrikesministern ordet för att besvara i (fp) interpeUation, nr114, framställd tUl herr utrikesministern , och anförde; i har ställt följandetvä frågor till mig; 1, Ämnar regeringen vidta någon åtgärd ägnad att särskiltuppmärk samma tillkomsten av FN-deklarationen om de mänskliga rättigheterna och av den komplettering av denna deklaration som Europarädskonventionen om dessa rättigheter innebär? Vid positivt svar på denna fräga, är regeringen viUigatt bland mera konkreta former för ett sådant uppmärksammande även pröva frågan om svensk anslutning tiU rekommendation om inrättandet av en garantifond tiU stöd för internationeUa mänskliga rättighetema? Med anledning av första fråga får jagframhåUa att tillämpningen av de mänskUga rättigheterna i vårt eget land och ivärlden i övrigt kontinuerUgt är föremål för regeringens uppmärksamhet, I sitttal i FN;s generalförsamUng behandlade min företrädare en rad avde problem, till vUka hänvisar i sin interpeUation, såsomPortugals brutala kolonialpohtik, rasförtrycket i och ,utredningen av tortyr i ohka delar av världen och dödsstraffets renässans. Hanunderströk vikten av den opinionsbUdning som i dessa frågor kan komma tillstånd genom FN, och han hänvisade också tiU FN:s allmänna förklaring om demänskhga rättigheterna. om mänskliga rättigheter har ocksåägnats ökad uppmärksamhet i vårt land, särskilt sedan de nordiska regeringarnaväckt frågan om respekt för konventionen. Från svensk sida harsärskUd vikt fästs vid möjUgheterna för den enskilde att besvära sig 10 protokoU 1973. Om en officieU manifestation rörande FN-deklarationen omde mänskliga rättighetema, m. m. tillinternationella organ, då man anser sina rättigheter kränkta. Det är därför somvi inom Europarädskonventionens ram - som första stat erkände enskildsbesvärsrätt tUl och också erkänt motsvarande system inomramen för FN;s konvention för de medborgerliga och poUtiska rättigheterna. Vihar alltid ansett detta som en hörnsten i försvaret för de mänskhgarättighetema och vid otahga tUlfäUen framhäUit just detta som betydelsefullt. För att försöka stärka det internationeUa skyddet har vi iår gjort ytterligare ansträngningar inom FN i tortyrfrägan, där vi haft vissframgång. Vi har vidare drivit frågorna om skapandet av en befattning som högkommissarie för mänskliga rättigheter samt om rehgiös intolerans, m. m. InomECOSOC behandlades dödsstraffet och det beslöts att ytterligarevetenskapliga undersökningar skulle göras bl. a. inom ; inom har intresserat sig fördenna fråga senast vid rådgivande församhngens vårsession. allvarliga vilja att medverka tiU att demänskliga rättigheternas ideal fär en allt vidare intemationeU efterföljd harsålunda kommit tiU klart uttryck i praktiskt handlande. Uppgiften att genomohka manifestationer skapa intresse för existerande deklarationer ochkonventioner på de mänskhga rättigheternas område torde i första hand börahänvisas tiU folkrörelserna och de frivilliga organisationerna. ämnar uppmana de lokala FN-föreningarna att anordna särskildasam-Ungsstunder i syfte att fira "mänskliga rättighetsdagen".Vidare avser man att i skolorna dela ut en skrift om apartheid. Det kan varatveksamt om det förehgger tiUräckliga skäl för att vid sidan av dessaaktiviteter söka anordna någon större officieU manifestation med anledning avjubileet. Ett regeringsuttalande i samband med 25-årsdagen är att vänta. Beträffande den andra frågan viU jag meddela följande.Sverige var ett av de första länder inom Europarädskretsen, som med bidragunderstött för mänskliga rättigheter i . Vi harredan frän institutets grundande stäUt ett ärligt stipendium om 10 000kronor till förfogande. alltså två månader innanEuroparådsförsamlingen framlade sin resolution nr 315 satte mitt departementi gäng med att undersöka möjligheterna att öka det svenska bidraget fr. o. m.nästa budgetår. Vårt ständiga ombud vid har fått instruktionatt rösta för en ökning av århga bidrag från 40 000 tiU . Vi kommer även att omvandla stipendiet om tiU ettkontantbidrag samt eventueUt öka detta årliga bidrag tUl det dubbla. Frågan huruvida en garantifond kan tUlskapas bhr i vissmän avhängig av hur andra länder ställer sig. Detta undersöks nu av vårt ombudi . kan jag bara säga att jag är beredd att för min del prövaäven den frågan i positiv anda. i (fp): Omständigheterna har fogat det så att dennainterpellation, som bhr min sista som ledamot av denna kammare, besvaras av sammastatsråd som 1949 besvarade min första interpeUation under mina år här iriksdagen. Utrikesminister var då konsultativt statsråd ochfrågan gäUde den gången ungdomsvårdspohtiken. Jag ber nuatt få tacka för dagens interpeUationssvar. Bakgrunden till InterpeUationen är det djupt tragiskafaktum som också utrikesministern berörde, nämUgen att ju längrevärldsutveckUngen fortskrider aUtifrån slut, dess meratycks nationer och statsledningar på många håU världen över åtminstone tenderaatt fjärma sig från de mänskhga rättighetsideal som föddes ur de förstaefterkrigs-årens besinning och självrannsakan. Inte ens koloniahsmen haravskaffats. Rasdiskrimineringen lever vidare. Unga demokratier i harförvandlats till diktaturer med regimer som i fråga om praktisk politik hggerlångt från FN;s aUmänna deklaration om de mänskliga rättighetema. Minoritetsregimer av vita förtrycker de färgade i Rhodesiaoch , tortyr och annan förnedrande behandling inrapporteras från enrad länder i och utanför utrikesministern var inne på det också människor berövas sin frihet för sina pohtiska och religiösa åsikters skuU,dödsstraff utdöms och verkstäUs t. o. m. i europeiska stater osv. Vid studium av rådgivande församhngsrekommendation 715 angående den 25-åriga existensen av FN-deklarationenoch samtidiga erinran om att 20 är gått sedan den kompletterande Europarådskonventionenom de mänskliga rättigheterna och de grandläggande friheterna trädde i kraftfann jag anledning att interpeUera i anslutning till denna rekommendation. Däruttrycks nämligen en förhoppning om att särskUd uppmärksamhet i lämphg formskaU ägnas dessa dokument med anledning av att 25 respektive gått sedanderas tiUkomst. Det fanns så mycket större anledning att göra detta som demänskUga rättigheterna alltså tycks sitta aUt trängre på klotet och därförverkUgen behöver bringas i erinran, särskilt hos den växande generationen, dvs.hos dem som inte själva upplevt de mörka årens vanvett och förtvivlan före ochunder . Opinionen måste ständigt påverkas genom påminnelse omde grandläggande humana idealen. Hur svårt det är att vidga respekten för dessaideal i praktisk handhng framgår med nästan skrämmande tydhghet av det faktumatt det tog 18 är innan man kunde anta de två om de mänskligarättigheterna såsom praktiska konsekvenser av rättighetsförklaringen. Jagtänker självfaUet på konventionen om ekonomiska, sociala och kultureUarättigheter och konventionen om medborgerliga och pohtiska rättigheter, densenare med det tiUhörande s. k. frivUligprotokoUet. Det är utomordentligtnedslående att konstatera att endast 19 stater ratificeratkonven-tionema. Det behövs ratifikation av 35 stater för att dessa konventionerskall träda i kraft. Bland de 19 staterna hittar man inget av de storaländerna, aUtså inte heller de verkhga stormakterna. Nog behövs det myckenpåverkan på världsopinionen för att få rättighetsidealen både formeUt ochreellt respekterade. AUa lämpliga tiUfäUen härtiU behöver utnyttjas. Ett sådanterbjuder sig aUtså , 25-ärsdagen av FN-deklarationenstiUbhvelse. Jagönskade med min interpeUation aktuahsera tanken på någon Om en officieU manifestation rörande FN-deklarationen omde mänskliga rättigheterna, m. m. Om en officiell manifestation rörande FN-deklarationen omde mänskliga rättighetema, m. m. åtgärdeller markering direkt av regeringen ägnad att med stor tydlighet drauppmärksamheten till rättighetsidealen och antyda en möjhghet i vad det gäUerformen för en sådan markering. Jag tänkte främst på den av nyligenrekommenderade åtgärden att inrätta en garantifond tUl stöd åt mänskUga rättigheterna i . Det borde i varje faUhelst vara fråga om något mera konkret uttryck för fasta övertygelseoch vilja att främja en aUt vidare tillämpning av FN-deklarationens högaprinciper om de mänskhga rättigheterna. Utrikesministerns svar innehåUer ett värdefullt, bitvisengagerat referat av aktueUa svenska åtgärder tiU försvar för de mänskligarättigheterna. Dessa praktiskt-poUtiska åtgärder kan ses som en övertygandebekännelse tiU dessa rättighetsideal, en bekännelse som jag tror kan fä sinbetydelse förstärkt genom att de nu inflyter i kammarens protokoU och så kanföras till vidare spridning. Det var just sådana konkreta handhngar som jagtänkte pä då jag råkade använda ordet manifestation i min interpeUation aUtsåinte någon större officiell manifestation i högtidlighetens form. Jag delarutrikesministerns tveksamhet i fråga om värdet av en sådan högtidUghet. Då ärdet bättre att celebrera FN-deklarationens 25-åriga existens med praktiskagärningar till hävdande av deklarationens principer. Självfallet har jag inte ett ögonbhck tvivlat påregeringens starka övertygelse om dessa principers riktighet och vikten av attde respekteras. Genom InterpeUationen fick denna övertygelse nu tiUfäUe tiUnytt utlopp. Vi har därmed fått ett väl så viktigt dokument inför FN-dagen den10 december som ett särskilt uttalande. utlovar likväl utrikesministern ettspecieUt regeringsuttalande tUl understrykande av dagens betydelse och, får mananta, vikten och angelägenheten av de mänskliga rättighetsprincipernaspraktiska tillämpning. Jag skrev min interpeUation i en nästan desperat känsla avförtvivlan inför händelseutveckhngen i världen med de många grymma avstegenfrån vad FN-deklarationen står för. Jag känner nu faktiskt stor tiUfredsställelseöver löftet om en särskild viljeyttring från regeringen i samband med25-årsdagen av deklarationens offentliggörande. Svaret är så aUmänt positivt att jag inte har anledningatt ingå på någon egentlig diskussion om dess innehåll. När utrikesministemhänvisar till folkorganisationerna som organ för opinionsbildningen på de mänskUgarättigheternas område kan jag också hålla med honom men gläder mig åtregeringens här deklarerade vilja att aUtså inte helt överlåta denna uppgift åtdessa organisationer utan själv hksom tidigare delta i denna verksamhet, nunärmast genom en offenthg attitydmarkering . Det utförliga svar som utrikesministern lämnat berör ävenen del konkreta åtgärder avseende angelägna verksamhet tiUfrämjande av skyddet omkring de mänskhga rättigheterna. Även min fråga nr 2 harmed detta senare avsnitt av svaret föranlett en utfästelse om prövning ipositiv anda av tanken på att upprätta en garantifond tiU stöd åtInternationella mänskliga rättigheterna i . Jagnoterar som Europarådsdelegat och ledamot av rådets utskott för ParUamentaryand PubUc relations detta löfte med största tiUfredsställelse och vill än engäng tacka för ett besked pä denna punkt som är så positi-vt som gärna kan varamöjligt på detta stadium. Demera specieUa löften som utrikesministern här givit är relativt sett föga eUerinte alls kostnadskrävande. Det skuUe däremot en bekräftelse vara attenprocentsmålet för u-landsbiståndet trots allt kommer att uppnäs nästabudgetår. En sådan bekräftelse av ett tidigare givet löfte skulle också kunnabh den verkhgt stora markeringen av vilja att leva upp till FN:sförklaring om de mänskUga rättigheterna och därmed en konkret åtgärd tUluppmärksammande av denna förklarings tiUkomst . Det finns en ochannan som ansett sig kunna tolka det förhållandet att vi fått en särskildstatsrådsledamot för u-landsbiståndet som ett tecken pä att nu kommer löftetom enprocentsmålets uppnående att infrias just som en sådan konkretåtgärd, och detta trots åtgärden att tiUsätta en särskild biståndsutredning. Detär självfallet inte min avsikt att be utrikesministern om besked i dennabudgetfråga, även om han som tidigare försvarsminister är van vid att handskasmed ungefär så stora pengar som det rör sig om i biståndssammanhangen. Menkanske jag ändå tiU sist så tUl vida får tangera denna fråga att jag ber om enupplysning om huruvida frågor av den arten fortfarande hör tUlutrikesministerns ämbetsområden, om en interpeUation i biståndsfrågor skallställas tiU honom eller tUl ministern för biståndsfrågor. Det uppstod bland ossvanliga riksdagsmän av kända skäl en viss oklarhet på den punkten strax efterregeringens ombildning. Omen officieU manifestation rörande FN-deklarationen om de mänskligarättigheterna, m. m. Beträffande det sista spörsmålet om tUl vem i regeringen man skaU riktafrågor eUer interpellationer rörande biståndsproblem kan jag hänvisa till fmstatsrådet , som handlägger dem. Detär ju klart att jag inte kan ingå på frågor om huravida enprocentsmålet skallkunna uppfyllas . Budgetarbetet pä den punkten pågår, och besked däromkan komma först i samband med statsverkspropositionens framläggande. Jagär glad över att i och jag såvitt jag förstår ärfullständigt överens om den huvudfråga vi här diskuterar. Jag minns inte om vivar lika överens 1949, när vi tycks ha haft vår första interpeUationsdebatt.Under de meUanUggande åren har jag jag tror att aUa i denna kammare gjort det med mycket stor respekt följt insatser, inte bara på det områdevi här diskuterar, utan hans insatser över huvud taget för att främjahumanismen på aUa områden. Jag har alltid uppfattat som enförkämpe för humanismen. För de stora insatser han därvidlag och i Europarådethar gjort viU jag gärna framföra mitt tack. Närdet gäUer manifestationen om de mänskliga rättigheterna är vi överens om attdet är viktigt att vi handlar på det sätt som fått vara med om attgöra i och att vi försöker att i första hand påverkaden internationeUa opinionen, de regeringar och de länder, där man verkligenmåste utöva påtryckningar för att människor skaU få human behandhng och sina rättigheter Om medgivande från anhörig till obduktion av avliden respekteradeenhgt internationeUa konventioner. I första hand är det naturligtvis inte desvenska medborgarna vi måste påverka, även om detta har stor betydelse, men idetta land är vi gudskelov praktiskt taget hundraprocentigt eniga om attfortsätta pä de vägar som vi gått. i (fp): Jag viU för herr statsrådet bekräfta att vi ärhelt eniga i uppfattningen om angelägenheten av att främja de mänskliga rättigheterna.Jag har gjort det liUa jag kunnat för att göra det. Jag ber att varmt få tacka statsrådet för de aUtförvänliga orden. Mina insatser har varit blygsamma och är aUs ej värda ett sähögt betyg som herr statsrådet gav dem. Jag vUl dessutom tacka för beskedet om tiU vUket statsrådman skaU ställa interpellationer om biständsfrågor. Man kan ju rikta dem tUlvilket statsråd som helst. Eftersom aUt brukar skötas väl av Kungl. Maj:tskansli, brukar de ändå hamna på rätt ställe. Jag viUe emeUertid vara absolutsäker, och jag tackar även för detta svar. Överläggningen var härmed slutad. § 4 Om medgivande från anhörig till obduktion av avliden Herr socialministem ASPLING erhöllordet för att besvara () framstäUda interpellation,nr 148, och anförde; har frågat om jag vUl medverka tiUinförande av sädana bestämmelser att medgivande från anhöriga inhämtas innanobduktion av avliden sker. anförde jag i svar på en interpeUation avherr att resultaten av en vetenskaplig undersökning om information tiUanhöriga vid obduktion borde avvaktas innan slutlig ställning togs tiU en avjustitieombudsmannen gjord framställning om förtydligande av bestämmelsen omöverläkares skyldigheter i samband med obduktion. Jag framhöU attmotsvarande problem förelåg vid transplantation av organ från avUden person.Frågan om ny eller ändrad lagstiftning om transplantation övervägdes isocialdepartementet, och det var min avsikt att båda frågorna skuUe lösassamtidigt. Den vetenskapliga undersökningen ärnu avslutad. I förbereds en departementsprorhemoria medförslag beträffande lagstiftningen om transplantation. Också den av fra Jonängberörda frägan kommer att behandlas i promemorian. Det är min avsikt attpromemorian skall remissbehandlas pä sedvanligt sätt. Det är ömtåliga ting som det här handlar om,och det är ting som vi sällan talar om. Frågan om obduktioner av anhörigaavlidna berör ju människor i svära och utsatta, kanske förlamande situationer.Desto angelägnare är det att samhället ger dem skydd och slår vakt om derasrätt tiU integritet. Jag tackar för svaret på min interpellation, men jag måstesäga att det är ett mycket förvånande svar. Har verkUgen inte socialministernnågon uppfattning i själva sakfrågan? Det finns ingenting i svaret som ensantyder en uppfatttung. Frågan skall tas upp i en PM som skall remissbehandlas.Det är allt. Det var en amerikansk läkare som uppmärksammade mig på denhär frågan. Han var mycket förvånad över den höga obduktionsfrekvensen här iSverige, i synnerhet på de stora sjukhusen. Inte minst förvånad var han överatt obduktionerna oftast skedde utan de anhörigas vetskap. Enhgt hansuppfattning var obduktionsfrekvensen mycket låg i . Obduktioner mgår där ejheUer som ett led i läkamtbUdningen. Medgivande från de anhöriga erfordras. Jag tillstår gärna att när jag hörde att de anhöriga inteunderrättades om obduktion här i landet hade jag svårt att tro att det verkUgenförhöU sig så. Det finns ingen officieU statistik när det gällerobduktioner, men av aUt att döma ligger högst i och förhäUandena i öststatema är inte kända. Jag har i min interpeUation redovisatde svenska siffrorna enhgt den vetenskapliga undersökning socialministern talarom. obducerades av aUa döda. I de tre största kommunernalåg siffrorna på meUan . Obduktionsprocenten vid våra sjukhus är betydUgt högre. Istort sett kan man väl säga att aUa på sjukhus avlidna obduceras. De flesta europeiska länder och även tiUämpar någonform av medgivande från de anhöriga. Både i och i fordrasbestämt medgivande. I aUa stater krävs medgivande - frän skriftligtmedgivande av aUa anhöriga tiU telefonmedgivande av en anhörig, bevittnat avväxeltelefonist. Om anhörig ej finns, måste i en del stater coronern gesamtycke tiU obduktion. I vårt land är rättsläget oklart. Den aktuellabestämmelsen i 27 § sjukvårdsstadgan har tolkats efter ordalagen, dvs. så attingen skyldighet föreligger för sjukhusen att underrätta de anhöriga omplanerad obduktion. JO har emeUertid i ett uttalande redovisat en awikandeuppfattning. uttalade sig 1969 - enligt min meningmycket cyniskt i frägan och talade om "de aUvarliga olägenheter somskulle uppkomma för obduktionsverksamheten om en underrättelsepUkt till deanhöriga skuUe förehgga i vaqe särskUt faU". S. på inkom också1969 med en PM tiU JO av motsatt uppfattning. har redovisatsamma uppfattning som . Det är, tycker jag, verkligen hög tid nu att klarhetskapas. Det går inte längre att förlita sig till den tystnadens slöja som vUaröver dessa ting. Mänsklig hänsyn och människors rätt till integritet kräver enändring av de aktueUa bestämmelserna som innebär att vid obduktion underrättelseplikttiU de anhöriga föreligger. Frågan om "underrättelse" eller"medgivande" synes mig vara en lämphghetsfråga, där hänsyn, humanitetoch skonsamhet gentemot de anhöriga får fälla utslaget. EmeUertid kan detifrågasättas om inte de anhörigas önskemål bör respekteras också i de Om medgivande från anhörig till obduktion av avliden Om medgivande från anhörig tiU obduktion av avliden fall därdödsorsaken är okänd. Detta skulle i så faU innebära inte blott ettförtydligande av den aktueUa bestämmelsen utan även en ändring. JO anför i sin PM både mänskhg hänsyn och demokratiskaprinciper och säger; "När det gäller en för de anhöriga sä ömtålig frägasom om obduktion bör ske, har de anhöriga ett berättigat intresse av att fätiUfälle att framföra sina synpunkter och i varje fall få upplysning om varförobduktion måste ske. , dä man diskuterar behovet av att geindividerna medinflytande å beslut beträffande förhåUanden som angår dem,framstår det såsom helt oförenligt med demokratiska principer att genom enförfattningstolkning, som står i strid med vad lagskrivarna avsett, betagaanhöriga tUl avliden praktisk möjlighet att ge uttryck för sin mening i enfråga som känslomässigt kan vara av väsentlig betydelse för dem, innan fråganavgöres. Det kan inte vara riktigt att de anhöriga skall håUas utanför sådanfråga och att deras synpunkter betraktas såsom så ovidkommande att de ickebehöver inhämtas." har i sin undersökning visat att människorinte är negativa tiU att obduktioner utförs. Obduktionsprocenten har ej heUersjunkit på de sjukhus där underrättelse tiU anhöriga skett. Socialstyrelsenhade således fel i sin bedömning. Det är naturligtvis angeläget ur både de enskildamänniskornas och samhällets synpunkt att man genom obduktioner klarläggersjukdoms-och dödsorsaker, men i ett demokratiskt samhälle där man diskuterarbehovet av människors medinflytande fär man inte som sker träda denpersonhga integriteten för när. Som framgått av mitt svar har jag ansett detlämpligt att först avvakta resultaten av den vetenskaphga undersökning som hargjorts på för att belysa oUka aspekter på ettunderrättelse-förfarande i samband med obduktioner, innan vi tar ställning tillfrågan om behovet av eventueUa lagändringar. Denna utredning slutfördes iår. Även om utredningen omfattar ett begränsat antal patienteroch deras anhöriga ger den enhgt min mening en god bUd av de problem som äraktuella i detta sammanhang. Den alldeles övervägande delen av de anhörigasynes inte ha nägot emot att obduktion sker. ansåg emellertid attfrågan om obduktion borde tas upp med de anhöriga. Av dessa ansåg de flesta attde borde tUlfrågas om de samtycker tiU att obduktion sker. FörhåUandevis mångamenade dock att en underrättelse om att obduktion planeras var tUlräckhgt. Jag viU i detta sammanhang understryka att enligtsjukvårdskungörelsen får obduktion mot de anhörigas vUja endast ske omdödsorsaken är okänd. Jag kan hålla med om att oklarhet råder vidtillämpningen av nu gällande bestämmelser. Det är också därför som vi inomsocialdepartementet har tagit upp den här frågan. Arbete pågår med enpromemoria som skaU behandla både transplantationer och obduktioner, eftersomdessa frågor i vissa avseenden är av samma karaktär. Sedan promemorianremissbehandlats och sakkunniga instanser har hörts blir detaktueUt att ta ställning tiU eventuellt erforderhga åtgärder. Jag kan försäkrafm Jonäng att arbetet kommer att bedrivas skyndsamt. Jag viU gärna, fm talman, också understryka angelägenhetenav att de frågor det här gäller på det praktiska planet behandlas taktfuUt ochmed respekt för den avlidne. Detta bör givetvis också komma tUl uttryck vidkontakter med den avlidnes anhöriga. Fra JONÄNG (c); Jag är tacksam för att socialministern i dethär inlägget i någon mån ägnade sig åt sakfrågan. Här råder, som vi båda är överens om, en oklarhet när detgäller läkarnas skyldigheter att underrätta de anhöriga eUer inte. Jagbetvivlar naturligtvis inte alls att de här frågorna handhas med stor respektoch takt från vederbörandes sida. Men vad som är angeläget är att få tiU stånden ändring i fråga om underrättelsephkten. Jag noterar att det nu skaU hända någonting i frågan. Dethar gått många är sedan JO tog upp. det oklara rättsläget det var och jag tycker att man onekUgen under de här fem åren borde ha hunnit med attförtydliga bestämmelserna, så att någon oklarhet inte behövt råda. Det gällernu att handlägga frågan snabbt, så att mänskhg hänsyn och demokratiskaprinciper bhr avgörande vid bedömning av obduktion. Om medgivande från anhörig tiU obduktion av avliden Överläggningenvar härmed slutad.