prot · FW0931 · 1973-12-31 00:00:00 — Det är där vi hör hemma om jag medden avancerade delen då menar vanlig ekonomisk standard. Man kan ha andrauppfattningar om vad som är ett avancerat samhälle, men om jag här håller migtill ekonomisk standard, så står jag för vad jag säger. Och i det samhällettror jag man måste räkna med att kriser kommer och återkommer, även om de inteblir lika djupgående som de har varit tidigare. Det ligger något av enofrånkomhg logik i det. Om man sätter sig ned och funderar över orsakerna tilldetta, så kommer man fram till att kriser förmodligen kommer att uppstå även iframtiden. Men där finns det en balanserande faktor, nämhgen den attstatsledningarna , oavsett politiskt hemvist, mte kan tolerera vad manansåg sig kunna tolerera . Även en konservativ regeringjag säger det, måste erkänna att man inte kan mala sig frifrån ansvaret, om lågkonjunkturen slår igenom i en oacceptabel arbetslöshet. finns det självfallet graderingar där. Jag berörde densaken , när jag gjorde den internationella arbetslöshetsjämförelsen. Ettarbetarparti är alltid mera ambitiöst i sysselsättningsfrågorna än vadborgerliga partier och en borgerlig regering kan vara. Tro mig, det är på detsättet! Men jag vill inte frånkänna heller en borgerlig regering ett visstansvar i det fallet. Även den känner skyldighet att ingripa i lågkonjunktureroch gör det också. Jag hoppas att man från statsledningarnas sida så småningomskall bli mer och mer ambitiös i det hänseendet, oavsett vad man har förpolitisk uppfattning. Och kommer vi att få leva med ett system, där den friadelen markeras av svängningar upp och ner och där det allmänna får gå in ochfylla på i svackorna och dämpa i den hetare uppgången för att på det sättet fåen utveckling som inte stör förhållandena alltför mycket. Man kan naturligtvis säga att detta system och dessakonsekvenser inte förekommer i de totalitära länderna. Jag kan acceptera ävenett sådant konstaterande. Men dä får man ju väga inte bara för- och nackdelarpä sysselsättningssidan utan också för- och nackdelar på så många andrasektorer i samhällsutvecklingen som karakteriserar det ena eller det andrasystemet. Och i de fria demokratierna sätter vi ju pris på att vi harmöjligheter att föra en fri debatt. Även om det kan vara litetpåfrestande att sitta och lyssna pä herrarnas inlägg från kammarens talarstolvill jag ärligt säga att samhället inte skulle vara riktigt, om ni inte hademöjligheter att kritisera regeringen, och om ni inte i en öppen valdebatt frittoch ogenerat inför svenska folket fick försöka värva anhängare för era idéer.Jag säger detta även om jag från mina utgångspunkter naturligtvis tycker attidéerna är dåliga och att era kommentarer till den förda politiken inte ärriktigt ärliga utan väsentligt överdrivna. Men trots allt sätter vi pris påtryckfriheten, mötesfriheten och den politiska friheten, och den är ju intetillgänglig i de totalitära staterna. Här har man att väga för- och nackdelarmot varandra. Man kan naturligtvis under en allmän diskussion om detsocialistiska samhället skapa visioner av att det fungerar pä ett ur allasynpunkter solidariskt sätt medborgarnaemellan och att friheten är befintlig därför att alla medborgare tänker ungefärlikadant. Då bortser man från hur människorna egentligen är beskaffade. I denstora internationella politiska idédebatten upplever vi att det finns enkinesisk-kommunistisk uppfattning om som en imperialistiskstormakt, farlig för den rena socialismen, som kineserna enligt Maos lärorföreträder. Problemet är så oändhgt mycket mera komplicerat än man kantro när skisserar det på ett så enkelt sätt som han gjorde.Herr är ju en intellektuellt utrustad man som har skrivit och talatmycket om detta därför tycker jag att hans inlägg i dessa avseenden varalltför grovt och alltför litet nyanserat. Så länge vårt samhälle - kalla det kapitalistiskt,demokratiskt-socialis-tiskt eller helt enkelt blandekonomiskt, vilket sompassar behåller sina frihetsvärden, den fria debatten, den fria kritiken, denpartipolitiska organisationsrätten och rätten till idékamp, är detta samhälleenligt vår mening att föredra framför det totalitära samhället, även om man idet senare genom att avskilja sig frän den övriga världen kan eliminera dekonjunktursvackor som av och till uppstår i den internationella fria ekonomin. tog upp frågan om valutakrisen och vändesig direkt till mig för att få några kommentarer på den punkten. Även andratalare har berört den. Jag vill inte utan vidare tala om devalvering i sambandmed den kursanpassning som vi har gjort i fråga om den svenska kronan, och påden punkten har vi fått ett klart gehör från näringslivet, från de fackligaorganisationerna och från två av de borgerliga partierna. Den enda nyansen idebatten stod det moderata partiet för, som tyckte att mail inte borde fixerapariteten utan låta den etablera sig själv genom att låta kursen vara flytandenågon tid framöver. frågade från den utgångspunkten varför vi iså stor utsträckning har fixerat den svenska valutareserven till dollarn. Ävenom han inte direkt ställde frågan måste den ligga bakom hans fråga, varförriksbanken och den accepterar regelsystemet förstabilisering av de internationella valutorna baserat pä dollarn somtransaktionsvaluta och transfereringsvaluta. frågade sigvarför vi över huvud taget gick med i Washingtonöverenskommelsen av den 18december 1971. Det är rätt fundersam över. Med en internationell handel som ständigt expanderar måstedet finnas en bärande valuta som fungerar som transaktionsvaluta i deninternationella handeln. var det fördelat på två; så länge detengelska imperiet var ett imperium fungerade även pundet som reserv-valuta.Sedan fått stryka på foten och blivit en nation bland övriga europeiskanationer, fick den amerikanska dollarn överta dess roll helt enkelt därför att dethär rör sig om en kontinent, som utan alla diskussioner är den dominerande iavseende på ekonomisk styrka och inflytande på det jordklot där vi befinneross. Dollarn blev alltså vår reservvaluta. Jag vet inte vilken annan valuta man skulle kunnat använda;schweiziska francs eller tyska mark är för små valutor för att kunna övertarollen som reservvaluta i den internationella handeln. dollarnsom kan fylla den uppgiften, såvida man inte kan komma fram Nr 31 till någoninternationell valuta i en eller annan form som gradvis skulle QncHaeen den kunnaersätta dollarn och bh en balansfaktor i det avseendet. Vi har -n fphr,,orjiqt-j dragningsrätterna SDR - och den monetära fonden, som vid årliga -------- konferenserdiskuterar i vad mån det systemet kan byggas ut och bli ett tinansaebattkomplement till dollarn. Men systemet kan byggas ut bara om det blir eninternationell överenskommelse om att göra det. Vi har en ganska god början,och i de internationella debatterna har vi deklarerat vår uppfattning att visjälvfallet vill fortsätta denna utbyggnad för att på den vägen dimensioneraner dollarns , även enligt min mening, alldeles för dominerande ställning.Men man kan inte ersätta den med någon annan nations valuta. Inte heller ersätter man den med något slags återgång tillguldmyntfot eller förankring i guld. Om jag inte minns fel hade ett radioeko strax efter dessa dramatiska händelser någrafunderingar i den riktningen. Jag tror att efter att ha tänktnågot närmare pä detta inte är beredd att vidhålla den uppfattningen. Detfinns andra som frågat mig, bl. a. i långa brev, varför man inte har förankratden svenska valutareserven i guld. Men guldet hade ju ända tills för ett par årsedan sin värdemässiga förankring i de övriga valutorna genom att det varknutet till ett visst pris på dollarn, och dollarn i sin tur var förankrad iövriga kurspariteter. Vid den första amerikanska devalveringen släpptes detta.Det är riktigt att vi har fått en våldsam stegring av guldpriset. Tvånationer i världen profiterar på en sådan här guldprisstegring, det ärSydafrika och . Dessa båda nationer är producenter av guld. Jag tycker nog, även om dansen kring guldkalven är näranog hka gammal som mänskligheten, att det bör vara ett uttryck för avanceradcivilisation om man kommer från den förankringen och kan skapa ett system därguldet ställs vid sidan om de internationella valutapariteterna. Jag skall gå över tUl en annan fråga, som kanhända intehar annat än bakomhggande förbindelser med utskottsbetänkandet och därtillhörande reservation. Från oppositionens sida ställer man sig ibland upp och sägeratt vi skulle ha likvidiserat den svenska ekonomin på ett helt annat sätt redan1971 då hade situationen varit annorlunda , framför allt påarbetslöshetssidan. Jag är litet generad över att åberopa Handelsbankensinformation jag har inte brukat använda mig av det materialet vid minaekonomiska funderingar. Men här slår man fast så sent som i februari månad 1973att verkstadsindustrin faktiskt fortfarande hade ett hyggligt är ochatt stapelvaruindustrierna började repa sig . Om jag gör en liten rekapitulation en sådan har gjortstidigare här - av vad som hände , kan jag konstatera följande. Efter en etablerad arbetsfred framöver trodde vi alla att svenska folket inte längre skulle vara lika intensivt i sitt hushållssparande som det var under det oroliga , innan avtalet träffades. Vi sade oss väl också, att om vi skall angripa arbetslöshetsproblemen, skall vi göra det med den metod vi anser vara den riktiga. Så framlade regeringen ett förslag, som låg i variationen och som i allt väsentligt innebar riktade selektiva åtgärder för att angripa arbetslösheten J 6 protokoll 1973. Från borgerlig sida sade man självfallet inte nej tilldetta förslag. Men uppe på detta förslag lanserade de borgerliga sitt förslagom den generella skattesänkningen både till företag och till konsumenter. Meddet påslaget på ytterligare skulle man naturligtvis haladdat upp en likviditet, som blivit omöjlig i det konjunkturperspektiv vi nuhar framför oss. Om ni haft så mycket kurage att ni yrkat avslag på regeringensselektiva stöd och velat ersätta det med det generella stödet, skulle jag hahaft större respekt för er. Men att så här utan vidare slicka i er de 57miljarder kronor som regeringen gick ut med för att motarbeta arbetslöshetendär den uppstod och sedan försöka backa på det med ytterligare ett visst antalmiljarder kronor visar, det vågar jag säga, en ansvarslöshet som inte är avdenna världen. Vad har vi att möta för situation just nu? Vi har haft enkreditexpansion, bl. a. betingad av att medvetet och med regeringenssanktion bakom ryggen har fört en mycket liberal kreditpolitik medförhållandevis lågt pris på pengarna och riklig kreditexpansion. Denkreditpolitiken har förstärkts av underbalansen i statsbudgeten, som /73 väl kommer att röra sig om och ärtillräckligt stor även , när vi alla är överens om att vihar att möta en uppgående konjunktur och ett perspektiv, där denlikviditetsökningen kan vara besvärande. Till detta kommer att vi på grund av en reducerad importoch en förhållandevis väl uppehållen export - ett uttryck för deninternationella efterfrågan - har fått en förstärkning av valutareserven, somligger . 1 varje fall ledamot av fullmäktige i vet ju att varje krona i detsammanhanget är detsamma som motsvarande likviditetsökning ute i det svenskaekonomiska Uvet. Till detta kommersedan det stödköp av dollar som den svenskariksbanken, lojal mot den Washingtonöverenskommelse som träffades i slutet av1971, gjorde för att mota spekulanterna. Tyvärr lyckades man inte. Men denationer som anslutit sig till den uppgörelsen gjorde en verkligkraftansträngning för att möta dem. Detta stödköp har ytterligare likvidiseratden svenska marknaden, kanske med någonting mellan 0,5 och 1 mUjard kronor. I detta läge, herr talman, möter jag en opposition somdels är överens med mig att konjunkturuppgången är på väg, dels är överens medmig om att man bör försöka bekämpa inflationen och hålla prisstegringen så lågsom möjligt, dels till allt detta slår ,sig för bröstet och utbrister: Hurmycket bättre skulle det inte ha varit, om vi hade haft 4 miljarder kronortill, cirkulerande i form av likviditet i det svenska näringshvet! Hur mycketbättre kan det inte bli, säger man vidare, om den svenska godtar allade motioner som av naturliga skäl förs fram under en valrörelse och somfinansdepartementet, med den ambition som där finns, nu har räknat samman.Därvid har emellertid vi i konstaterat att de skulle fä enstatsfinansiell effekt, som för /74 dvs. det år när ni anseratt högkonjunkturen väl äntligen skall vara etablerad innebär en försämringav budgetsaldot samt en ytterligare statlig upplåning: en ytterligarelikviditetspåspädning med drygamUjarden enligt förslag, med en styv halv miljard enligtfolkpartiets f-'>';lag, med en och en halv miljard enligt förslagoch n:ed två miljarder enligt det kommunistiska förslaget. Vi har tagit med de motioner som är partiauktoriserade,och publikationen finns här nu lika väl tUl kansliernasförfogande för en närmare granskning; ni brukar ju efterlysa det. Ni får alltsåden här publikationen, men sedan hör jag aldrig något mera av er, vilket välmåste innebära att när ni har studerat vad ni själva har ställt till med har niblivit så generade att ni helst inte talar mera om detta, i vaqe fall inte i ensådan samlad form. Men, herr talman, det räcker inte med detta. somman fyrar' på under brasan ställer man sig upp här och kräver garantier för attdet inte blir några kreditåtstramningar och att det inte får vidtas någraåtgärder för att via penningpolitiken bromsa en konjunkturuppgång som måstebromsas ur stabiliseringens synpunkt, ur prisstabilitetens synpunkt och ur denallmänna ekonomiska hälsans synpunkt. Det här problemet med skatterna är det frestande att kommatillbaka till i ytterligare någon liten omgång. Vad jag har lagt märke till från oppositionen i både taloch skrift är hur förtjust man har blivit ifiktionen, att ett nytt skattesystem löser alla problem. Man kan inte i nogstarka ordalag uttala sitt fördömande av det nuvarande skattesystemet. Mankräks på det varje gång man talar och skriver om det, och man säger att det ärså till den milda grad misslyckat att det helt enkelt är en oformhghet. Och såslutar man med att säga: Vi måste ha ett nytt skattesystem! Har ni egentligentänkt på vilken propaganda ni gör med detta? Ni ger ju den icke-initieradeåhöraren den föreställningen att ett nytt skattesystem skulle vara förmånligareför den enskilde skattebetalaren, men det kan ju bara bli förmånhgare för denenskilde skattebetalaren, om det innebär en skattereduktion för honom. När vihar utgifterna förankrade i statens budget, och när ni själva genom eramotioner oförskräckt laddar på ytterligare mUjarder på dessa utgifter, hur kanni då gå ut till allmänhet och påstå, att om vi bara får ett nyttskattesystem, bhr det mycket bättre? Detta skall då uppfattas på det sättet,att det kommer att bh lindrigare skatter. Men lindrigare skatter innebär ocksåmindre inkomster i statskassan och mindre inkomster till kommunerna. Är det ensnågon borgerligt ansvarig kommunalman som vågar gå ut till väljarna ochgarantera att ett annat skattesystem skulle ge lägre kommunalskatter? Såvidahan inte är så pass ogenerad att han säger: Detta lovar jag, men då menar jagnaturligtvis att finansministern skall sulagera mig för detta, eftersom jag juunder alla förhållanden måste ha pengarna. Man klagar pä marginalbeskattningens effekter, vilket ärmänskligt när man konfronteras med dem. Men om man som skrivermotioner om att ingen marginalskatt borde få överstiga av inkomsten,ställer man ut en växel på att statskassan kommer att bli av med en enormt storsumma pengar. 500 miljoner första året och 2 000 miljoner som sluteffekt. Dettamåste då tas in på något annat i stället. Marginalskattenär till sin konstruktion sådan, att den slår hårdare ju högre inkomsten blir jag är medveten om att vi har ett skikt bland normalinkomsttagarna, därförändringen är obetydlig. 1 princip fungerar den dock pä det sättet. Om mantar en låginkomsttagare med eller någon annan som har , blir marginalskatten för dem inte densamma. Vill man dålindra marginalskatten, måste man i stället skaffa in pengarna på andra vägar.Jag skall inte vara så arrogant att jag säger att ni med detta beställer enskattehöjning för de lågt avlönade, men ni måste ju ändå angripa problemetgenom att kräva en skattehöjning av den indirekta beskattningen, dvs. en ökadmoms, vUken naturligtvis drabbar även de lågavlönade. Här kan man dock, vilketvi även tillämpat, eliminera de värsta olägenheterna genom ökade socialaengagemang. Man kan naturligtvis reducera marginalskatten, om man ärberedd att lyfta över motsvarande inkomstbehov - jag ser det frånstatsbudgetens synpunkt - på företagarna i form av en arbetsgivaravgift. Dettakan vara en lösning. Det går emeUertid inte att gå ut och säga att vi skall haett annat skattesystem, varigenom allting löser sig. Då far ni med lögn, diktoch ofullständiga informationer. Ni måste gå ut och säga att varje förändringav skattesystemet ändå slutar med att man måste ha in lika mycket pengar tillstat och kommun som . Vill man ha ett nytt skattesystem blir det barafråga om att tillämpa en ny teknik för att ta ut pengarna. Man skall göra detpå andra vägar i stället för att göra som . Säger ni det för ni en öppen ochärlig debatt gentemot väljarna. kan då säga: Ja, men vi skall ju spara. Dethar i debatten raljerats om att finansministern i debatten den31 januari sade att han på de ungefär 66 miljarder som budgeten omsluter harmöjlighet att spara någon miljard. Men jag vill inte ställa ens den garantin sälänge det inte finns en majoritet i denna kammare bakom regeringen som parti.Då kanske man skulle kunna diskutera om det går att spara en miljard. Vi har varje är ett förtvivlat arbete med att kämpa ned deborgerliga överbuden i de små detaljer som dyker upp i utskotten och i de storafrågorna som de presenteras och via utskotten kommer fram till kammaren. Vilkabesparingar vill man då göra? Jag tror att det var , som härraljerade med att säga: Det har gått och har inte lärt signågonting om den aktiva konjunkturpolitiken; den är så skral som den kan vara. Jag har sagt att de ekonomiska vetenskapsmännenför arbetade efter en samhällsbild som inte gäller . Det gårinte att åberopa en ekonomisk filosofi och tro att denna skulle vara användbarefter fyra decennier i ett samhälle och i en värld som är så radikaltannorlunda än den värld som fanns på I 920- och 1 930-talen. Sedan vill jag, herr talman, i allra största korthetförsöka kommentera vad anförde i sitt inlägg. Han svängde sig med en del uttryck och sade att regeringenstår handfallen. konstaterade han att exportutvecklingen nu börjarbli positiv. Det sista var intressant för det var faktiskt ett försök attbedöma utvecklingen även . Han säger: Befarar man inte nu pä grund aven anspänd konjunktur - jag fattade honom i varje fall på det Nr 31 sättet -att man av rädsla för prisstegringar ute i världen får en speciellt Qnsdaeen den svår situation, eftersom prisstegringstakten där smittar av sig på vår 28februari 1973 inhemskaprisstegringstakt över import- och exportpriser? Ser man på det gångnaåret är det ju ingen tvekan om att en importprisstegring på 7,5 procentoch en exportprisstegring på några procent därunder spelade en väsenthgroll när det gällde att konstituera den prisstegring vi fick ta för Det kan naturligtvis ligga någonting i den betraktelsen.Om man ute i världen säger sig att man inte kan acceptera en prisstegring somär så markant som den har varit , sä kan jag nämna attSverige i varje fall legat i botten i den internationellaprisstegringskurvan. låg vi väl någonstans i mitten.Varje gäng man analyserar sädana här kurvor bör man göra vfssa justeringar medhänsyn till självbestämda prisstegringar i den meningen att man får reflexernaav ökade indirekta skatter avläsbara i prisstegringarna. Det är klart att om man ute i världen i valet mellansysselsättning och arbetslöshet å ena sidan och prisstegringsriskerna å andrasidan säger sig att prisstegringsriskerna är de mest besvärande, då kan manbefara en medveten strävan att minska aktiviteten för att lindraprishöjningarna och således vara beredd att tolerera den högre arbetslöshet somblir följden av detta. Jag har under ekonomiska debatter medekonomer av facket diskuterat dessa frågor. För min del har jag sagt att visjälvfallet påverkas av en sådan internationell utveckling men att vi förSveriges vidkommande ändå kommer att sätta sysseLsättningen med prioritet förepriskonsekvenserna. Det kan vi inte underlåta, har jag sagt, och jag kan sägadetsamma . yttrade en del obetänksamma saker. Han sadeatt regeringen ej har som förstahandsmål att klara sysselsättningen. Jagbetraktar det som en fräck insinuation som han inte själv har hittat på. Jagskulle känna illa om jag trodde det. Alla skall ha jobb, sägerherr , på den öppna marknaden. Därför lanserar vi linjen med 100 000 nyajobb, ett nytt jobb på varje företag, säger han vidare. Det där låterklatschigt, men det är omöjligt att omsätta i praktiken. Skall anställaen ny man, skall varje liten handlare ute i bygden anställa en ny man, skallvarje åkare som råkar ha en lastbil anställa en extra chaufför som sitterbredvid den andre som kör bilen? förstår att det här är en omöjligfrågeställning och försöker i sitt inlägg beskriva det så att det häregentligen bara var en illustration till vad han menade, men det var ett enkeltsätt att illustrera en tanke som varje åhörare skulle begripa, hur oerfarendenne än var. Jag skulle dock vilja varna för att drivaförenklingens konst alltför långt. Går han ut och säger att man löser den här frågan enkelt genom att varje företag och vi har 100 000 företag anställer en ny man, dä försätter han sig i vade seriös debatt i en helt omöjlig situation. Med den äldre statsmannens omvårdnad om alla unga partileda re som har framtiden för sig vill jag självfallet varna honom för att gå ut 85 med denhär enkla redovisningen. Han blir tvungen att nyansera den om han skaU bh tagenpå aUvar i sina inlägg. Det här kan bli besvärligt för om man tarhonom på orden. stod jag och citerade här ur en tidning hur manbland böndernas ekonomiska föreningsrörelse klappade ihop en hel del företagnere i till en enda stor företagsenhet. Pä den rationaliseringenskulle man tjäna 20 mUjoner. Hade räknat in de företag som läggsner bland de företag som var och en skulle anställa en ny man, eller skulledessa överföras till det koncentrerade och sanerade företaget? Ja, för man denfilosofin då får man naturligtvis gå på ackord med ambitionerna, som väl iövrigt i och för sig är seriösa, nämligen att genom en rationalisering sparapengar och effektivisera verksamheten. Vi får inte flytta folk, säger , vi måsteflytta företag. Det är precis samma enkla presentation utan den nyansering somdet verkliga livet ändå ständigt uppvisar. Den där koncentrationsprocessen somjag gav exempel på och som jordbrukarna står för, den angriperjag inte. Jag minns att blev irriterad när jag anförde detta, menjag sade ju ifrån att jag accepterade det. Alla företag är ju underkastadedetta ofrånkomUga faktum att i den situation de befinner sig driva sitt företagrationeUt. Men då får man också konstatera att vi får fortsätta med att flyttafolk. Jag vet att man inom är bekymrad över detmotstånd man möter i den rörlighetsstimulerande politik som ändå måste bli ettinslag i den aktiva arbetsmarknadspolitiken därför att och andrafar land och rike omkring och säger, att nu skall inga människor flyttaslängre, nu skall det i stället bara flyttas företag. Ja, är Sverigesjordbrukare, där ju ostddigt är den politiska ledaren, så där utanvidare beredda att flytta sina företag från södra delarna av landet upp tillglesbygderna i ? Det vore vansinnigt om man försöktesig på det. Man måste väl ändå se denna verksamhet som den är och inte svängasig med patentklyschor för att bara ta enkla, populära, politiska poäng. Men , han har ju ett parrepliker: Jag anklagar inte bönderna för deras koncentrationsprocess. De harrättighet att föra den precis pä samma sätt som industrin har rättighet attgöra det.