prot · FW0950 · 1973-12-31 00:00:00 — 1 beslut angavs en rad frågorsom borde övervägas jämsides med att de nya kommunerna växer fram. Om man genomde åtgärder som jag tidigare angett kan förutse en tidpunkt då de nyakommunerna överlag skall ha trätt i funktion, kommer det att finnas en bättregrund för fortsatta överväganden och åtgärder i nu berörda hänseenden." -Det gäller alltså frågor av betydelse för den kommunala självstyrelsensinnehåll, organisation och arbetsformer. Den tidpunkt som statsrådet efterlyser ipropositionen är nu snart inne, och därmed borde finnas, också enligtstatsrådets egna ord, den bättre grund för fortsatta överväganden och åtgärderav betydelse för den kommunala självstyrelsens innehåll, organisation ocharbetsformer som behövs för att göra en översyn meningsfull. Utskottet haralltså tagit statsrådet pä ordet, och detta har vi velat ge Kungl.Maj:t till känna. Jag ber att få yrka bifall tillcivilutskottets hemställan i betänkandet nr 6. Under detta anförande övertog herr förste vice talmannen ledningen avkammarens förhandlingar. Eftersom kommunindelningsreformen nu närmarsig sitt slutförande, tycker jag att det med anledning av debatten de senasteveckorna finns skäl för mig att inför kammarens ledmöter ge en redovisning avhur vi från regeringens sida har sett på uppgiften att genomföra de beslut somriksdagen i detta sammanhang har fattat. Men jag tror också att det kan finnasgoda skäl att först erinra litet om motiven till kommunindelningsreformen föratt man bättre skall förstå de motiveringar som vi sedan har anfört för vårthandlande. Som alla erinrar sig fann vi ganska snabbt efter 1952 årsreform att den blev tämligen urvuxen. De kommuner som vi fick 1952 vid den dåobligatoriska reformen kunde inte möta alla de nya uppgifter som kommunernafick att hantera genom den snabba utvecklingen pä hela samhällslivets område.Vad som skedde mot den här bakgrunden var att vi fick tillstånd en rad frivilliga sammanläggningar mellan kommuner som attraheradevarandra och som låg så till att de tyckte det var lämpligt att de bildade nyakommunala enheter. Detta skapade oro, inte minst i ,som såg framför sig risken att om den här typen av kommunindelningar fickfortsätta på frivillighetens väg, där initiativet alltså låg hos kommunernasjälva, skulle vi i det här landet kunna få en indelning som bestod aven rad mycket starka kommuner men som å andra sidan skulle uppvisa kommuner somvar svaga och fattiga och som inte fick vara med i den här typen av frivilligasammanläggningar, som helt enkelt ställdes utanför. Därför begärde inte minstLandskommunernas förbund att man skulle göra en utredning om en nykommunindelning enligt en plan som skulle omfatta alla kommuner. Då kommer man till frågan: Hur skall vi se på kommunernasuppgifter ? Skall vi eftersträva att trots allt hålla de många småkommunerna kvar i mesta möjliga mån och i så fall få räkna med att de nyauppgifter som väntar kommunerna får hanteras på en annan nivå, exempelvis påden regionala nivån? Eller skall vi säga oss att det är viktigt att vi fårkommuner av en sådan geografisk omfattning, med ett sådant invånarantal och medsådana resurser i största allmänhet att vi på den primärkommunala nivån kanbehälla ansvaret för den lokala planeringen och för alla de uppgifter somligger människorna nära? De båda kommunförbunden valde för sin del den senarelinjen. Man sade att skall vi här i landet i fortsättningen kunna upprätthållaen självstyrelse som är värd namnet, då är det viktigt att vi fårkommuner som kan ta det hela och fulla ansvaret för alla de många nya uppgiftersom väntar, som kan spela sin aktiva roll också i samhällsplaneringen. Därförfick vi en utredning vilken utmynnade i ett förslag , som med stöd av debägge kommunförbunden gav oss kommun-blocksindelningen enligt principen omkommuner som skulle svara mot näringsgeografiska enheter, som skulle hatillgäng till åtminstone en ort inom kommunen med möjlighet att bära upp denallmänna service medborgarna kunde behöva. Kommunblocken bildades sedan 1963och 1964 enligt den här principen. Men 1964 hände också någonting annat. Vi hade fått upplevaen allt snabbare koncentration av ekonomisk tillväxt och befolkning till vissadelar av landet med motsvarande utflyttning från andra delar av landet. Vi hadefått uppleva att det var nödvändigt alt staten genom speciella åtgärderförsökte medverka till en jämnare fördelning av hela den ekonomiskautvecklingen, försökte medverka till att hålla befolkning kvar i områden som ihög grad hotades av utflyttning. Vi fick beslutet om lokaliseringspolitiken. Vifick ett beslut som också innebar att vi satte i gång den regionalautvecklingsplaneringen och som, för att göra en lång historia kort, såsmåningom har gett oss de regionalpolitiska handlingsprogrammen som riksdagenantog . Alla var överens om att skulle vi kunna lyckas mediippgiften att föra en aktiv regionalpolitik var det viktigt att det kunde skeett samspel mellanstat, kommuner och näringsliv. Kommunblocken var den minsta lokala bas påvilken detta samspel kunde genomföras - de bildade näringsgeografiska och fördet här ändamålet lämpliga enheter. Men vi hade ju 1962 bestämt oss för att den nyakommunindelningen skulle ske på frivillighetens väg man skulle börja med ettsamarbete inom kommunblocken som, hoppades vi, skulle växa till en sammanläggningav de nya kommunala enheterna. Det innebar att inom kommunblocken kunde maninte fatta några beslut som band de enskilda kommunerna; man kunde bararekommendera kommunerna att vidta vissa åtgärder. För att kunna genomföra eneffektiv regionalpolitik ansåg vi det då nödvändigt att få kommunala enheterinom vilka man kunde fatta beslut till stöd för den utveckling somregionalpolitiken skulle främja. Från regeringens sida har vi uppfattat den aktivaregionalpolitiken, kravet på att kunna få en jämnare fördelning av välfärdentill olika delar av landet, som en utomordentligt angelägen och viktig uppgift,som vi måste engagera oss för. Vi ansåg också att lösandet av den här uppgiftenbrådskade, och då var det naturligt att ställa frågan: Hur länge dröjer detinnan den första förutsättningen för den aktiva regionalpolitiken, dvs. fullföljandetav kommunindelningsreformen, kan vara för handen? Vi gjorde mot denna bakgrund 1968 en inventering somvisade att vi med den ordning vi bestämt oss skulle ha halva reformeni hamn till 1971 men att vi 1974 och kanske ännu senare inte skulle ha restenav reformen genomförd. Dessutom hade vi ett läge där det inom vissa kommunblockfanns fyra eller fem kommuner som ville genomföra sammanläggningen och därkanske ett par kommuner på grund av att de var små var nödgade att fåsammanläggningen till stånd men där en kommun, med den ordning vi fattat beslutom , om den var strategisk placerad i blocket kunde förhindrasammanläggningen för de övriga. Läget var vidare att många kommunalmän kom till oss ochsade: Vi måste få ett besked om hur den framtida kommunala indelningen skallbli. Vi kan inte bara hålla på som vi gör nu; det leder inte någon vart. Nimåste söria för att vi får en tidsplan för kommunindelningsreformen. Detta var alltså motiven för ett förslag till tidsplan somregeringen lade fram 1969. Vi gjorde en priorifering och sade att det ärbråttom med att få i gång en aktiv regionalpolitik. Men de borgerliga gjorde enannan prioritering och sade: Nej, reformen skall i första hand fortsätta i denordning och på frivillighetens väg som vi bestämde oss ; sedan får detta den tid det tar. När vi fattade beslutet , som alltså innebar entidsplan 1974, sade vi också att det bör finnas en möjlighet förkommunerna att få kommunblocksindelningen omprövad. Det var ganska naturligt,ty , när planerna gjordes upp, kunde det ju ha inträffat saker ochting som motiverade en sådan omprövning. Vi fick också mycket riktigt en radframställningar om sådana omprövningar. Jag kan här exemplifiera med detaktuella Doroteafallet för att visa hur en sådan omprövning kan gä till. Doroteakommun gjorde en framställning om att få kommunblocks- indelningeni denna del av omprövad. Den framställningen bifölls avlänsstyrelsen så till vida att lät pröva om vi idenna del av hade den lämpligaste kommunblocksindelningen.Utredningen redovisade tre olika indelningsalternativ. och att den nuvarande indelningen borde bestå, medan uttalade sig fören annan indelning. , medrepresentanter för de fyra stora politiska partierna, tog sedan enhälligtställning för att blocket borde bestå. Sedan kom vi fram tillsammanläggningstillfället, och då yrkade man från kommun att få uppskovmed sammanläggningen , medan och kommuner begärde att fåsammanläggningen 1974, vilket också tillstyrkte med åtta röstermot tre. Efter detta kommer jag till frågan på vilket sätt man isådana här fall, när olika kommunala intressen står mot varandra, kan görariktiga avvägningar och på vilket sätt vi från regeringens sida har försökt attta hänsyn till lokala opinioner. Utgångspunkten för regeringens bedömningarhar varit, att när vi efter beslut bestämde oss för enindelning av länen i kommuner efter blockgränser var ändringar i sådanablockgränser inte bara en kommuns angelägenhet, utan de var samtliga inom blocketberörda kommuners gemensamma sak. Ändringarna gällde ju deras gemensammaframtid. Och självfallet fanns det anledning att fästa mycket stort avseendevid vad exempelvis har att säga i sådana sammanhang, eftersomman ju där har att ta hänsyn till kommunindelningen i hela länet. Länsstyrelsenskall ju ta ansvaret för den regionala planeringen. Om det då uppstår delade meningar, vilket skett i en delfall, är det självklart att när man diskuterar om exempelvis ett krav påuppskov är motiverat måste man ta hänsyn till på vilket sätt ett uppskov skullepåverka de övriga kommunernas situation inom kommunblocket. Målsättningen förkommunindelningsreformen jag hoppas att vi inte skall bli oense på denpunkten utan hålla fast den har varit att skapa så jämlika förhållanden sommöjligt för medborgarna i fråga om service och andra tjänster ochinsatser som kommunerna lokalt skall erbjuda. Det är då naturligtvis ocksåangeläget att vi frågar oss: Vad blir konsekvensen om vi gör avsteg fråntidtabellen för reformens genomförande i detta sammanhang? Det kan hända attdet visar sig att om vi ger den kommun som begär det ett uppskov , såkanske en annan kommun i blocket sitter i sjön; den kan vara så liten och ha såpåtagliga svårigheter med sin kommunala verksamhet att den inte längre klararsig utan sammanläggningen. Dessutom måste man bedöma vad en fördröjning påytterligare av sammanläggningen i kommunblocket innebär med hänsyn tagentill den effekt hela kommunblocket kan få ut av den aktiva regionalpolitiken. När det gäller kraven på uppskov har framförts vissamotiveringar som regeringen inte har kunnat tillstyrka. En sådan motivering somvi har fått är: Vi vill vara ensamma i vår kommun ytterligare en treårsperiodför att vi skall hinna genomföra de investeringar som vi önskar få genomförda ivår kommundel före sammanläggningen. Det gäller härinvesteringar som hela den blivande kommunen i fortsättningen 4 protokoll 1973. skall tadet gemensamma ekonomiska ansvaret för och som därför borde planeras gemensamt.Vi har inte funnit att sådana framställningar om uppskov vilar på de särskildaskäl som uttalade skulle föreligga för att man skulle slippasammanläggningen 1974. Det har också förekommit framställningar med motiveringen:Vi vill bryta ut vår kommun ur blocket. Vi vill, på tvärs mot hela tanken medkommunindelningsreformen, fortsätta att leva som egen kommun för oss själva vidsidan av de övriga kommuner söm kommer att bildas. Vi har prövat också de framställningarna.Vi har i ett par fall beviljat sådana framställningar, därför att utvecklingeninom kommunen varit sådan att det numera fanns underlag och skäl för att låtakommunen fortsätta att så att säga stå på egna ben. Men vi har inte kunnatbevilja sådana framställningar om de - som ibland har varit fallet, det kan jaginte undanhålla kammaren - varit inspirerade av ett företag inom kommunen, ettföretag vars representanter deltagit i uppvaktningarna hos mig och med stortintresse hävdat att det är till fördel för just det företaget att få behålladen lilla kommunen, därför att företaget är bättre betjänt av att arbeta medden lilla kommunen det är svårare för företaget att arbeta om det hamnar iett större sammanhang. Jag skulle nog på den punkten vilja sekommunindelningsreformen på det sättet, att det även lokalt gäller församhället att ha så pass starka enheter att det blir samhället som lederutvecklingen och att inte andra intressen styr den utveckling som samhälletskall genomgå. Jag måste redovisa den synpunkten eftersom den varit relevant ide diskussioner jag mött i dessa sammanhang. Jag kommer så till frågan om de lokala opinionerna.Självfallet har vi försökt att på allt sätt bilda oss en uppfattning om hur manlokalt har sett på dessa problem. Jag kan försäkra att vi inom departementetinte sparat någon möda - jag har sysslat med denna fråga under praktiskt tagethela den tid som reformen genomförts - när det gällt att resa ut och besökakommunerna, ta del av deras synpunkter och försöka informera. Jag vet inte hurmånga kommunala delegationer som gjort uppvaktningar i ochtidigare i för att diskutera alla dessaangelägenheter. Vi har försökt att ta god tid på oss för att kunna tränga bakomderas synpunkter. Men jag måste också medge att man understundom har fåttuppleva att den information, som legat till grund för folkomröstningar som gettmycket kraftigt utslag mot en kommunsammanläggning, inte har varit korrekt utanvilseledande i fråga om syftet med reformen. Om man inför kommunens medborgareframställer det så att en kommunsammanläggning praktiskt taget kommer attinnebära att man ödelägger sin egen kommun på service och över huvud taget påmöjligheter att verka i fortsättningen, är det självklart att det vill myckettill för att man från medborgarnas sida i en folkomröstning skall få ett jatill kommunsammanläggningen. När vi bedömt dessa opinionsyttringar har vidärför också känt oss skyldiga att undersöka på vilka grunder själva opinionsbildningenskett. Det har i detta sammanhang talats mycket om frivillighet,och motionärerna har sagt att man med den uppläggning man här redovisat villåterinföra något av detta element i kommunindelningsreformen. Jag vill då pekapå vad frivilligheten i detta sammanhang ofta kan innebära. Det blir enfrivillighet för den kommun som anser sig ha möjligheter att leva somsjälvständig kommun , men det blir en risk för andrakommuner, som inte har denna möjlighet, att de skall få uppleva en ännu sämreutveckling och ännu större svårigheter under kommande är. Det var väl ändå intedet som var målsättningen för kommunindelningsreformen. Det är väl inte på denvägen vi skall uppnå den jämnare fördelning människor emellan när det gällerservice osv. som vi avsåg att en ny kommunindelning skulle ge. Om vi på dettasätt ger dispens från låt mig uttrycka det så solidariteten för en kommunatt vara med i den gemenskap som kommunblocket är och bidra till den gynnsammautveckling som blir möjlig om vi får en sammanläggning, kan det ifrågasättas omdispensen ligger i linje med andan i reformen. Det har sagts att om inte lokala kommunala opinioner fårsom de vill, finns det inte längre någon demokrati i det här landet. Det finnslokala opinioner som i detta sammanhang har sagt att vi nu har prövat allademokratiska medel för att få vår vilja igenom. När det inte går den vägen, fårvi pröva andra medel för att göra vår vilja gällande. Jag tycker nog att det kan finnas anledning för oss allaatt fundera över vart vi är på väg, om vi accepterar ett sådant resonemang. Är vi överens om att vi måste ta hänsyn till alla i dettasammanhang inblandade parter och att vi inte kan lösa dessa problem underhänsynstagande uteslutande till en kommuns vilja, upplever vi att detta ändåytterst är en solidaritetsreform, att hela den regionalpolitik som vi försökergenomföra är en solidaritetsreform, och är vi överens om att människorna i dedelar av landet som har det besvärligt skall få det bättre genom att viskjuter till resurser från andra delar av landet, då tycker jag det är rimligtatt vi också skall få uppleva att man inom regioner och kommunblock visarvarandra den solidaritet som skall göra det möjligt att nå goda resultat ocheffektivitet av denna politik. Vi har försökt hantera frågorna ungefär pådetta sätt. Jag kanske då till slut kan få redovisa sammanfattningsvis vad somär resultatet av detta arbete under de år som vi har haft att handläggareformen. Vid sammanläggningstillfälle berördes 523kommuner av sammanläggningarna. 485 av de kommunerna sammanlades på framställningarav dem själva. De övriga 38 ville vänta till 1974, och där skedde alltså sammanläggningenmot deras vilja. Jo, därför att de, om de skulle ha fått sin viljafram, hade hindrat andra kommuner, som bättre behövde en sammanläggning, att fåen sådan till stånd. Där har alltså solidariteten fått ta över. Inför den sammanläggning som väntar 1974 har vi i stortsett alla beslut fattade. Det saknas ungefär en handfull. har 260kommuner berörts av de sammanläggningar som skall göras 1974. 21 av dekommunerna har begärt att få upplösning av blocket eller uppskov med sammanläggningen.11 av dessa 21 kommuner har fått bifall på sin framställning. 10 av dem harfått avslag på sin framställning med de motiveringar jag här redovisat, alltsåatt vi inte ansett oss kunna acceptera deraskrav, eftersom vi också har att ta hänsyn till övriga berörda kommuner iområdet. I slutet av sitt anförande citerade utskottets ordförandeett inlägg, som jag gjorde i kommunindelningsdebatten 1969. Han sade att jagsannerligen hade fått uppleva att det inte var så lätt alla gånger att fåkontakt med kommunalmännen. Jag skall uppriktigt säga att jag inte anser migkunna klaga på de kontakter jag har haft med kommunalmännen under de år jagsysslat med dessa ting. Jag tycker tvärtom att det har varit mycket lätt att fåkontakter med kommunalmännen, men det hindrar å andra sidan inte att vi iblandhar haft delade meningar, vilket framgår av de resultat som jag harredovisat. Regeringen har fått besluta med ledning av de principer som jag pådetta sätt har försökt redogöra för. undrade om det ändå inte finns risk för åtminstone fattade jag honom så att dessa kommunalmän upplever att de intehar fått göra sitt inflytande gällande, eftersom de inte har fått som de ville.Uppriktigt sagt: Är det verkligen på det sättet i en demokrati att man, så fortman inte får som man vill, bara kan säga att man inte har fått tillfälle attgöra sitt inflytande gällande? Alla får tillfälle att göra sitt inflytandegällande, alla får tillfälle att framföra sina synpunkter och sina skäl, menett beslut måste ju fattas. Jag är övertygad om att kommunalmännen från sinegen verksamhet inom kommunerna är ganska väl bekanta med sådana situationer. HerrGREBÄCK (c) kori genmäle: Jag är helt medveten om att statsrådet harmycket lätt för att få kontakt med folk jag har alltid erfarit detta själv;det har aldrig varit några svårigheter i det fallet. Tyvärr är det emellertidså, att man kanske inte alltid lyckas, men rent allmänt kan väl sägas att detär angeläget att kontaktytorna mellan politikerna och övriga medborgareförbättras. Kravet på en översyn av lagen bör kunna förenas med att manobserverar även de problemen. Jag skulle vilja ställa en liten samvetsfråga tillstatsrådet. Jag undrar om statsrådet aldrig har känt osäkerhet när statsrådethar fattat beslut i de här ärendena och frågat sig själv: Har jag handlat rätteller har jag handlat fel? Det kan ju även tänkas att regeringen har handlatfel i indelningsfrågorna . Skall då de felen bestå ,när vi har genomfört den här reformen, eller kan det tänkas att man i enframtid omprövar sådana beslut? Det är de frågorna som jag menar att det kan finnasanledning att ställa , när vi avvecklar den provisoriska lagen och återgårtill den gamla, och att man bör tänka över de problem, som vi även i framtidenkommer att ställas inför. Det är väl all anledning för oss politiker attständigt försöka pröva hur vi själva skall bära oss åt för att kunna förbättrademokratins villkor, inte minst den kommunala demokratins. Vi har i utskottetinte krävt någonting annat än att vi, när vi har genomförtkommunindelningsreformen, skall stanna upp ett slag och fundera över framtiden.Statsrådet har för övrigt själv vid upprepade tillfällen gett uttryck förönskvärdheten av att man gör en översyn av demokratins arbetsformer - om jaghar förstått statsrådet rätt; annars har jag läst fel i protokollet. Det har verkligen inte varit min avsikt attförsöka demonstrera någon ofelbarhetsattityd i dessa frågor. Självklart är dethär fråga om utomordentligt besvärliga avvägningsproblem, som man får diskuteranoggrant innan man kommer till en slutsats. En fråga får dock både jag finna oss i att se obesvarad, nämligen vad framtiden kan bära i sittsköte. Självfallet finns här ingen med anspråk på att kunna skåda in iframtiden som kan säga: De beslut vi nu har fattat kommer även -med hänsynstagande till de förändringar som kan ske i utvecklingen - visa sigvara så riktiga att inte nya indelningsförslag kan behöva komma i fråga. För att inte bli missförstådd på denna punkt måste jagsäga, att regeringen nu inte leker med tanken på en ny kommunindelningsreform.Jag är i varje fall för egen del så innerligen glad att vi nu är färdiga medden här reformen. Jag tycker att det nu verkligen är angeläget att kommunernakan få den arbetsro de behöver för att bygga för sin egen framtid. Men vikommer även i fortsättningen att ha en indelningslag. har vi1919 års lag, som ger alla möjligheter att vidta de förändringar i indelningen,som kan bli nödvändiga med hänsyn tagen till den annorlunda inriktning avutvecklingen som kan komma att ske i kommunerna, en inriktning, som vi i daginte kan förutse. När vi talar om den kommunala demokratin jag tyckte attherr Grebäck uppehöll sig litet vid denna är vi naturligtvis helt ense om attvi med alla medel behöver stärka kontakterna mellan den kommunala verksamhetenoch medborgarna. Vi har ju ett utredningsarbete i gång. Det är den kommunalademokratiutredningen som har parlamentarisk sammansättning. Den arbetar i taktmed det forskningsarbete som också pågår. Det bedrivs försöksverksamhet påolika områden. Aktivt arbete i dessa sammanhang sker inom de politiskapartierna, och jag skulle för min del nog vilja understryka, att jag anser attde politiska partierna har ett särskilt ansvar för att vi i de nya storakommunerna kan skapa nya former för kontakt mellan medborgarna och denkommunala verksamheten. Självfallet är det i och för sig ingen fördel medkommunindelningsreformen att antalet direkt engagerade medborgare i denkommunala verksamheten blir färre. Men här har jag redan redovisat det val somkommunförbunden gjorde frän den kommunala självstyrelsens synpunkt; man hadeatt välja mellan att behålla de många små kommunerna och därigenom få mångakommunala förtroendemän men tvingas avstå från de kanske viktigastelokala uppgifterna för att kommunerna var för små eller att skapa kommuner, somkunde ta på sig ansvaret för den lokala verksamheten och därmed behållaverksamheten under primärkoinmunalt ansvar. Då sade kommunförbunden: Från denkommunala självstyrelsens synpunkt är det angeläget, att vi får kommuner somkan ta ansvaret för de lokala uppgifterna. Den grundläggande och förstaförutsättningen för att vi skall få en god demokrati är att kommunernahar ansvar för väsentliga uppgifter. Detta var den inställning man då valde. Nuåterstår för oss att hjälpas åt att finna bättre former för kontakter mellanden kommunala verksamheten och medborgarna. hoppas jagatt de politiska partierna skall engagera sig både i utredningsarbete och isin enskilda partiverksamhet. () kori genmäle: Jag ber att få säga ett tack till statsrådetLundkvist för att han på detta utomordentliga sätt hjälpt mig att skaffaargument för en översyn av indelningslag. Jag har inte kunnat tolkahans inlägg på annat sätt.