prot · FW0944 · 1973-12-31 00:00:00 — När vi från nu angripersocialdemokratin för passivitet, gör vi det för att öka möjligheterna tillsysselsättning för människorna. Jag noterade med glädje att inrikesministernundantog när det gällde, som han tyckte, snäva och stötande skrivningar- jag förstod det pä del sättet, - Det skulle emellertid vara intressant attnärmare få höra vad som är stötande och snävt i reservationen 1, Det var också intressant att höra att inrikesministernanser att näringslivet har gett gensvar på åtgärder som vidtagits för att ökasysselsättningen. Detta uttalande står i viss motsättning till uttalande frän denna talarstol . Anslag till arbetsmarknad m. m. understrykaatt näringslivet ger gensvar på samhällets åtgärder. Jag beklagar dock attregeringens åtgärder för sysselsättningsstimulans i huvudsak är inriktat på detnäringsliv som har mycket stora vinster. Vinstutvecklingen har inte varitsärskilt tillfredsställande , varför svårigheterna främst hardrabbat företag som inte haft dessa mycket stora vinster. Det är speciellt frånde företagen som äldre och handUcappade människor samt svårplacerad arbetskrafthar stötts ut. Jag hoppas att regeringen mycket snart kommer till insiktom att man måste behandla hela näringslivet, oavsett vinstutveckling, i princippå samma sätt. Då erhålles mycket större effekt av åtgärderna. HerrERIKSSON i (fp) kort genmäle: Jag tycker det hedrar statsrådet han öppet medger att vi har en mycket svår sysselsättningssituation. Detförringar inte öppenheten, om jag säger att det i dagens läge verkligen ärsvårt att inte hålla med om detta. Del har nämnts siffror om antalet arbetslösa, och somjämförelse har nämnts hur många människor vi har i sysselsättning. Jag skullevilja ta in en siffra jag har tidigare försökt undvUca det som belyser attläget är synnerligen besvärande även när det gäller antalet lediga platser. Jaghoppas att statsrådet inte skall ha någon kritik att rikta mot densammanställning som jag redovisar. har tillfebruari antalet lediga platser ökat med i genomsnitt något över I 000 per år.Men hur är det ? Jo, det är en minskning av antalet lediga platser med 2796 tUl februari. Statsrådet säger sedan att det är besvärligt med deenskilda företagen och att det behövs styrning. Statsrådet är väl ändå intefrämmande för att det skett många permitteringar också vid de statligaföretagen. Jag har med tUlfredsställelse hälsat upprustningen i frågaom arbetsmarknadspolitiken . Detta understryker jag ännu engång. Denna upprustning har vi drivit i enighet. Jag tror att statsrådet germig rätt, när jag säger att varit pådrivare. ex. ta den förra arbetsmarknadsutredningen, som var ett folkpartiinitiativ.I denna utredning deltog dåvarande ledare . Jag kannämna det aktuella fallet om ytterligare tjänster vid arbetsförmedlingen - pånytt och jag kan nämna många andra exempel. Det var emeUertid en sak i statsrådets anförande somgäller sysselsättningsutredningen, som gjorde mig något förvånad. Han sade:Det är nog klart att vi behöver en utredning, men då bör den göras ur ett annatperspektiv. Om jag ställer samman och statsrådet , frågar jag mig: VUket perspektiv är det när statsrådet vill ha ettannat perspektiv än det vi föreslår? vUl jag, eftersom min repliktid är ute, säga attjag med tillfredsställelse hälsar att vi tydligen är överens om hur viktigt detär med företagsutbUdning. En skUlnad är dock att vi går på AMS;s linje, vilketsocialdemokraterna i utskottet icke gör. HerrNORDGREN (m) kort genmäle: Med risk för att den stfferlek som vi håUerpå med skall bU för långrandig skaU jag för ordningens skull läsa inarbetsmarknadsstyrelsens siffror jag tror att både inrikesministern och jaghar den tabellen. fanns 3 820 000 sysselsarta mot 3 795 000i . Då det gäller ungdomar mellan visar siffrorna förfebruari 1970 664 000, 640 000, 611 000 och 594 000.Om vi tar decembersiffrorna fanns 3 880 000 sysselsatta, medan siffranför uppgick till 3 800 000. Det visar alltså pä klar nedgång avantalet sysselsatta. Vi skall emellertid inte uppehålla oss längre med detta.Inrikesministern sade, att de enskilda företagen inom näringslivet brustit ifråga om möjligheter att skapa sysselsättning. Vi har inte kunnat skapatUlräcklig sysselsättning så långt kan vi vara eniga. Men varför har vi intelyckats göra det? Jo, därför att det näringspolitiska klimatet i landet intevarit sådant att det funnits möjligheter därtill. Trots att man från de seriösanäringslivsorganisationerna under vårriksdagen allvarligt varnade förytterligare pålagor beslöts en fördubbling av löneskatten. Det var ett led sombekymrade näringslivet, inte minst de enskUda, mindre och medelstoraföretagen. Beslutet har varit äterhåUande pä intresset för att ökasysselsättningen. Vi har kritiserat de selektiva åtgärderna. Ja, herrinrikesminister, selektiva åtgärder kan i vissa sammanhang vara nödvändiga, dethar vi inle förnekat. Men inte när de selektiva åtgärderna tar sig sådanauttryck, att man på det ena stället kanske hjälper några men på det andrastället i samma bransch stjälper en del - exempel på detta har vi på nära håll.Jag tillåter mig erinra om beslutet om lokaliseringsbidrag till ytterligareskidfabrik, när de befintliga redan har stora problem. Anslag till arbetsmarknad m. m. Jag kan hålla med om det här med siffror, detskall finnas gränser för hur mycket man läser ut av dem. Trots detta påståendefår jag säga till att jag inte är fullt på det klara med vad hanhar åberopat. Arbetskraftsundersökningarna har vi ju inte så lång erfarenhet av- vi har bara haft dem . När det gäller förmedlingsstatistiken är detlitet bättre, där kan vi gå ett par tiotal år tUlbaka i tiden och ändå haganska stor säkerhet i jämförelserna. Om vi i StäUet ser på förändringarna iantalet obesatta platser kan vi säga att finns klaratecken på att efterfrågan på arbetskraft faktiskt ökat kraftigare än underden senaste tioårsperioden. skall vi inte överdriva januarifebruarisiffrorna. Deberor ju på när vintern slår tUl. Vi vet ju att vi då har den sämstasysselsättningen, som jag redan förut sagt. Men jag menar nog att det finns mycket som talar för attvi faktiskt är på väg upp nu mot en ökad efterfrågan. Vår diskussion har intebara gällt dagsläget. Jag vUl därför för att undvika missförstånd säga att jaghar en bestämd känsla av att det är klara tecken på att vi nu är på väg uppåt,och att det inte bara rör sig om en säsongmässig förbättring. 5 protokoll 1973. Anslag till arbetsmarknad m. m. HerrERIKSSON i (fp) kort genmäle: Vi skall inte exercera ytterligare medsiffror, vi är överens om det. De siffror jag gav är arbetsmarknadssiffrorna.De är faktiskt hämtade från ett papper från mrikesdepartementet, och jag fårväl utgå ifrån att de är korrekta. De är dock, det vUl jag säga, preliminära. Men låt mig knyta an till detta om förstärkning avarbetsförmedlingarnas personal när det gäller anpassningsgrupper. Jag sadeförut att vi ifrån inrikesutskottet på nära håll har sett vUken betydelse dethar. Jag tycker att också statsrådet strök under detta med kraft. Får jag då tolka det så att statsrådet håller med om attantalet tjänstemän vid länsarbetsnämnderna är begränsat när det gäller att tahand om anpassningsgrupper? Detta står i klartext i marsnumret avTCO-tidningen: "Med nuvarande personalsituation anser sig länsarbetsnämndernainte kunna bygga ut verksamheten i tillräckligt snabb takt," Om svaret är nej måste den här uppgiften vara felaktig,men om svaret är ja, sä måste, tycker jag, statsrådet i den här debatten lämnaett besked. Jag hörde inte något sådant besked i det förra inlägget, sistareplik här vUl jag därför hoppas på ett positivt besked som avslutning på dennadebatt. Ja, det blir ettmycket positivt besked. Jag kan säga att när det gäller de 210 tjänsterna somkommer har vi faktiskt räknat med så pass stor förståelse här iriksdagen att vi redan låtit AMS under hand med tillgängliga medel få lov attanställa 100 personer. Ett av motiven för detta har varit att man skuheutveckla denna verksamhet med anpassningsgrupperna, den verksamhet som vitydligen båda uppskattar. Ordet gavs ånyo tUl herr inrikesministern , sommeddelat att han i samband med behandlingen av detta ärende ämnade besvaraherr i (vpk) framställda interpellation, nr 12,angående sysselsättningsproblemet, och anförde: i har frågat vilkalångsiktiga perspektiv och konkreta planer regeringen har för att komma tillrätta med sysselsättningsproblemet med dess kvantitativa och strukturellasidor. interpellation griper över stora delar avhela den verksamhet som stat och kommun fortlöpande bedriver och lämpar sigmindre väl att diskuteras inom ramen för en interpellation. Jag begränsardärför svaret tUl några allmänna synpunkter på de frågor som harväckt. Den ekonomiska pohtiken och näringspolitiken är avgrundläggande betydelse för vår levnadsstandard och för sysselsättningen.Regeringens bedömningar och konkreta planer på dessa liksom på andra väsentligaområden redovisas i finansplanen. Regionalpolitikensyftar bl, a. till att skapa flera och mer differentiera- dearbetstillfällen i ohka delar av landet. Den proposition som riksdagenbehandlade med förslag till ett regionalpolitiskt handhngsprogramm, m, var ett viktigt led i denna verksamhet. Därmed har riktlinjerna förlångsiktiga regionalpolitiska insatser lagts fast. Årets riksdag kommer pågrundval av det beslut som då fattade att föreläggas en propositionom regionalpolitikens medel, I fråga om arbetsmarknadspohtiken gäher fortfarande degrundläggande riktlinjer som lades fast av riksdag, I enlighet meddessa rikthnjer har de arbetsmarknadspohtiska åtgärderna, som är av betydelseframför allt när det gäller att lösa enskUda människors sysselsättningsproblem,år för år byggts ut och förfinats. Som en följd härav har olika grupper avbefolkningen fått möjlighet att i ökande utsträckning gå ut på arbetsmarknaden.Ambitionsnivån har således successivt höjts och såväl antalet sysselsatta somden andel av befolkningen som är i arbetskraften har ökat. För de flesta människor är arbetsförmedlingens dänster ochdet ekonomiska stöd som kan lämnas vid utbildning och flyttning en tillräcklighjälp när det gäller att få ett arbete. För andra är det emellertid av olikaskäl svårt att utan särskUd hjälp få ett arbete på den öppna arbetsmarknaden.Många människor känner sig också tveksamma i fråga om sina möjligheter att mötade krav som ställs i det normala arbetslivet. Bl, a, de olika formerna avskyddad sysselsättning som finns kan ge dessa människor denarbetslivserfarenhet och det självförtroende som behövs för att de skall kunnafå arbete på den öppna arbetsmarknaden. Men vi skaU inte bortse från att sådansysselsättning för många av dem framstår som enda möjligheten att göra enproduktiv arbetsinsats och att vinna den tillfredsställelse som ett arbete ger. Anslag till arbetsmarknad m. m. HerrSVENSSON i (vpk); Jag får tacka herr inrikesministern försvaret. Det är väl förståeligt om ibland ett statsråd kan bli trängd och tröttpå att ständigt besvara frågor och interpellationer av frågvisa kammarledamöteroch att-svaren i överensstämmelse därmed också ibland blir mer ett fullgörandeav en formell skyldighet än ett diskuterande av ett reellt problem. Men ävenmed hänsyn tagen till att sådana situationer kan uppstå tycker jag att det härsvaret var väl magert i synnerhet som det ju till största delen handlade om vadsom har varit och vad som är. Något som jag inte har frågat om, utan jag harfrågat om vad som skall komma; vad man har för långsiktiga bedömningar avsysselsättningsproblemets natur och dimensioner på lång sikt samt vilkapolitiska riktlinjer som man anser nödvändiga för att lösa problemet ochnaturligtvis i vad mån dessa riktlinjer kan vara annorlunda till natur ochmnehåll än de som hittUls har följts. På det gavs ju egentligen inget svaralls. Jag tror, herr talman, att det delvis kan ha att göra medatt man på regeringshåll inte riktigt vUl se och erkänna viktiga delar av dennaproblematik. Det har ju förts en omfattande diskussion mellan regeringen ochdess kritiker rörande de här problemen och hur man framför allt skall tolkavissa data rörande den hittillsvarande utvecklingen och hur dessa data skaU influera bedömningen av framtidstendenserna. Anslag till arbetsmarknad m. m. kritiskabedömningarna av regeringens uppfattning har inte bara kommit från vårt partiutan de har också kommit från i fackmässiga sammanhang prominenta företrädareför regeringspartiet. Man har gång på gång nödgats konstatera att regeringenmycket ogärna vill debattera med sina kritiker i det egna partiet och inteheller gärna som inrikesministern manifesterade här - vill ta upp eninterpeUationsdebatt med kritiker utanför partiet. Som man tidigare varit inne på i denna debatt föreliggerett mycket svårt statistiskt bedömningsproblem när det gäller att klargöra vadsom har hänt i den svenska ekonomin och med sysselsättningen. Man kan få ganskaolika resultat beroende på hur man jämför, och självfallet görs jämförelserna idebatterna en smula slarvigt, med godtyckligt elleropportunistiskt valda månadstal från den ena till den andra perioden. Genom attlaborera på detta sätt kan man få fram för sitt resonemang bättre eller sämresiffror. Materialet i de s, k, arbetskraftsundersökningarna är också behäftatmed betydande slumpfel, eftersom det är urvalsundersökningar som sedan blivitföremål för en viss uppskrivningsteknik, Det kan dock dras vissa slutsatser ur detta material, medde källkritiska hänsyn som självfallet måste tas. En av de verkligt påtagligafaktiska omständigheterna, som ju inrikesministern själv bekräftat och somockså nämnts i regeringens finansplan, är ju det förhållandet attarbetslöshetsproblemet i dess olika aspekter den direktaarbetslösheten och olika former av dold arbetslöshet har ökat kraftigt tvärsigenom de kortsiktiga konjunkturvariationerna. Det är ingen tillfäUighet närdet i konjunkturrapporter talas om att det nu håller på att blisamma situation som i EEC, Man finner det helt naturligt att ha en reserv somständigt står till pass och att den har blivit större liksom att den fullasysselsättningspolitiken enligt den gamla definitionen inte längre existerar. Det är väl inte heller någon tillfällighet att man påofficiellt håll har börjat använda ett sådant begrepp som "normalarbetslöshet". Inrikesministern har ju själv här förutsagt att visannolikt inte kommer tillbaka till de låga arbetslöshetsstffror som råddeunder exempelvis . Också vissa andra drag är tydliga, nämligen att debedömningar av vad som har skett exempelvis ofta görs pä ettsätt som är ur käUkritisk synpunkt synnerligen diskutabelt. Regeringen väljergynnsammast möjliga siffror. Inrikesministern har själv talat om attsysselsättningen har ökat med 300 000 arbetstUlfäUen . Ändåfinns en rad tecken och fakta som tyder på att det just under 1960-taletförekom ett slags brott i utvecklingen, en avsaktning och en tendens tillstagnation, som började redan då. Obestridligt är i första hand - och det erkänns också avregeringen, bl. a. i finansplanen - att det inträffat enstagnation och rent av en viss minskning i sysselsättningen och en ökning iarbetslösheten. Man erkänner att del förhåller sig så och att det inte längregår framåt. Detidigare ökningarna i sysselsättningen visar sig dessutom vid en närmaregranskning tih mycket stor del - till väsentligaste delen - bestå i ökningar avantalet deltidsarbetande. Man kan ju - om man tar ett teoretiskt räkneexempel -öka antalet sysselsatta från 3 mUjoner till 6 miljoner genom att dela upp 3miljoner heltidsarbeten i halvtidsarbeten. Men man får fördenskull inte enökning i sysselsättningsvolymen. Det är fenomen av denna typ som till stor delligger bakom den skenbara sysselsättningsökningen. Men och det är väl ännu viktigare egentligen man kanockså underkasta regeringens bedömningar, som ju baseras pä det för regeringenformeUt gynnsamma AKU-materialet, även vissa andra vägande kritiska synpunkter.AKU-materialet baserar sig ju på ett relativt litet intervjuurval, som sedanskrivs upp för att siffrorna skaU kunna användas som riksmåttstock.SysselsättningsutveckUngen enligt detta AKU-material visar en betydligt gynnsammareutveckling än vad sysselsättningen gör enligt foUcräkningsmaterialet 1965 och1970. Utvecklingen är där helt olika. Enligt folkräkningarna skullesysselsättningen ha minskat med litet över 30 000 platser mellan 1965 och 1970.Enligt AKU-materialet - om man får tro regeringens senaste presskommuniké ifrågan skulle den ha ökat med 170 000. Det är väldigt divergerandeuppgifter, och det skulle vara oerhört intressant att fä veta vad som ärsanning här. Såvitt jag kan förstå, talar rätt mycket för att den ogynnsammarebilden är sann eller i varje faU sannare än den enligt min mening friserade ochgynnsamma bild som man får fram genom en direkt jämförelse av AKU-siffrorna somregeringen regelbundet använder sig av i de här sammanhangen. Jag skall utveckla detta litet grand. Det är tvåsynpunkter som slår en när man ser de här siffrorna. För det första tycker jag att om vi hade haft, somAKU-materialet säger, denna väldiga sysselsättningsökning mellan 1965 och 1970och stagnationen hade inträtt först - för där har det obestridligenvarit en stagnation; det erkänns ju även av regeringen så borde detta ändå pånågot sätt ha återspeglats i ett material som tUl skillnad frånAKU-undersökningarna bygger på registrering av i princip alla förvärvsarbetandeoch som egentligen borde vara säkrare. omfattar visserligenfolkräkningsmaterialet inte vissa kategorier deltidsarbetande utan vaddeltidsarbete beträffar endast personer med arbete ned t. o. m. halvtid ochinte därunder, men med hänsyn till att så stora kategorier deltidsarbetande och det är ju en ökande kategori - finns med i folkräkningsmaterialet bordeändå för tiden ha påvisats åtminstone någon ökning,eftersom ökningen i så väsentlig grad ligger just på deltid. För det andra och det är egentligen ännu merafrapperande vet vi efter källkritisk granskning att folkräkningarna 1960 och1965 visar en reell sysselsättningsökning på knappt 100 000. Man får ungefärden siffran om man plockar bort det extra tillskott av medhjälpande hustrur ilantbruket som togs in i räkningen 1965 men som mte finns med i denutsträckningen i räkningen 1960 - formellt sett får man en större öknuig,nämligen 150 000. Men det märkliga är att mot det skulle alltså stå enligtAKU-materialet och regeringens påståenden en sysselsättnings- Anslag till arbetsmarknad m. tn. Anslag till arbetsmarknad m. m. ökning somvar betydligt större . Då frågar jag: Är det logiskt rimligt att det skulle kunnaförhålla sig så? Om dessa första som ändå präglades av enmycket stark expansion de åren var en av de starkaste expansiva perioderna iefterkrigstidens näringsliv bara kunde producera 100 000 ellerformelit-statistiskt sett 150 000 nya arbeten netto, skulle då de avsevärtsämre investeringskonjunkturerna kunna produceraavsevärt mycket fler jobb netto - i realiteten kanske bortåt dubbelt så många?Detta är som var och en förstår fullständigt orimligt. Så kan det icke haförhåUit sig. Vad vi här har att göra med är med all sannohkhetresultatet av en statistisk skenökning, våUad av metodologiska orsaker och avbristande jämförbarhel mellan de AKU-undersökningar som regeringen använder föratt så att säga få fram underlaget för en väldig sysselsättningsökning. Mannoterar ju att underlaget för AKU-undersökningarna stadigt bit för bit utvidgasoch förbättras, och det ger anledning till en reflexion som är intressantrörande ett ganska vanligt källkritiskt fenomen i statistiska sammanhang,nämhgen att statistiken brukar påverkas av att metoderna förbättras. Man fårmed tiden så att säga en stegvis allt sannare statistik, och dennametodologiska förbättring ger ofta utslag i att det i statistiken inblandas enfalsk tendens som vanligen går i ökande riktning. Vi har det fenomenet i enmängd sammanhang. Man kan se det exempelvis i den svenska jordbruksstatistiken,där under tidigare perioder grödorna stadigt ökade. Men det kan sedan visas attdenna ökning inte helt men i största utsträckningen var resultatet avförbättrade insamlingsmeloder och förbättrad metodologisk behandhng avmaterialet. Den var alltså i väsentlig grad skenbar, men ändå har det dragitsmycket vittgående slutsatser av politiker och andra om denna skenbara ökning,och omfattande resonemang har förts precis som om den verkligen hademträffat. Nåväl, jag har härmed liksom försökt återge den mycketoptimistiska bild som ständigt tecknas av regeringen när den försöker värja sigmot risken att fä föra en debatt om hur stagnationsfenomenen skall övervinnas,om hur den framtida sysselsättningssituationen skall bemästras. Vad vi förnärvarande har är nämligen en ekonomi somsysselsättningsmässigt i stort sett inte producerar några nya arbetstiUfällennetto utan i det avseendet grovt räknat står stiUa. har vi ettständigt behov av nya arbetstillfällen och en ökande andel av befolkningen somsöker arbete. Här har vi aUtså tendensen tUl en klyfta, som inte minst gör siggällande på det industriella området, där arbetstillfällena kontinuerligtminskar. Vi har således en växande klyfta jämfört med förhållandet under vadman kan kalla den klassiska fullsysselsättningens epok som på något sättmåste bemästras om den mte skall bh ett allvarligt framtida problem ochytterligare försämra den svåra arbetslöshetssituation som alla uppenbarligen äröverens om att vi har. I detta blandar sig också ett annat problem: Hur skall detbli på den svenska arbetsmarknaden? Hur skaU det bli med den fackliga rörelsens. arbetarklassens,allmänna sociala position om vi får en ständig accentue-ring av det problem sombestår av att ett ökande antal människor förts över på en specialarbetsmarknad,där särpräglade regler och förhållanden råder? Det blir här fråga om människorsom inte längre finns på den öppna marknaden. Man får, som det cyniskt brukarsägas från officiellt håll, ett A-lag och ett B-lag på arbetsmarknaden. Klyftanblir alltmer markerad, och det s. k. B-laget blir allt större. Det är ettförhällande som ställer den svenska arbetarklassen inför en lång rad besvärligafrågor. Existensen av en sådan, om uttrycket tillåts, reservarmé utanför denegentliga arbetsmarknaden har naturligtvis eller kan i varje fall i framtidenfå - en tryckande verkan på marknaden och en försämrande verkan på deförhandlingspositioner som den fackliga rörelsen har lönepohtiskl sett. Sedan innebär accepterandet av att AMS, som det haruttryckts, skall vara städgumman, som skaU sopa upp efter kapitalismen ochhålla dem sysselsatta som det privata näringslivet inte kan eller vill hållasysselsatta, också ett accepterande av att storfinansen har en politisk ochjuridisk rätt att godtyckligt utsortera människor och så att säga klassificeradem som handikappade. Det är nämligen inte vi kritiker av det systemet somklassificerar dessa människor som handikappade, det är systemet självt som gördet och mycket ofta dömer dem tUl sämre ekonomisk ställning men också en sämrerättsställning beroende som de är av statliga tjänstemäns gottfinnande ocholika dispositioner. Det medför också att mycket stora delar av den härreservarmén mister kontakten med den fackliga rörelsen i vadefall den aktiva och nära kontakt man har när man är organiserad i enfackförening ute på en arbetsplats i den s. k. öppna marknaden. Det är också enmycket allvarlig sak: att vi tenderar att fä denna typ av kontaktklyftor på detområdet. Det är något som verkligen inte är positivt för arbetarklassens ekonomiskaoch politiska positioner i det här landet att på det sättet ryckas upp frånen organisatorisk primärgemenskap och placeras i ett sammanhang där man kanskehar en betydligt sämre ställning i det avseendet.