prot · FW09121 · 1973-12-31 00:00:00 — Det låter bra, men de resolutioner som Egyptensyftar på har arabstaterna i regel tolkat sä att i stort sett alla palestinierskall ha rätt att "återvända" tUl det som är , dvs,som judisk stat kommer då inte att finnas kvar. Dessutom har vid andra tUlfällen pä gjortuttalanden som ger bestämt intryck av att han inte är beredd att godta ensionistisk StatsbUdning i MeUersta Östern, Andra ledande egyptier har varithelt klara pä den punkten: först gäller det att få tillbaka det som förlorades1967, sedan skall vi ta itu med "det palestinska problemet" och göraupp med sionismen, som man säger. Och vi måste slutligen skilja mellan dedämpat diplomatiska oklarheter, som förser utländska tidningar ochdiplomater med för att demonstrera någon sorts fredsvilja, och den vidrigakrigspropaganda som han och andra uppbygger sitt eget folk med. Den svenske utrikesministernborde inte uppmuntra till illusioner om avsikter utan i stället krävaklara besked från , avgivna inför omvärlden och det egna folket, attIsrael som judisk stat måste accepteras och att förhandlingar skall dra uppsäkra gränser för framtiden, tassar förbi kärnfrågorna i konfliktenutan att diskutera dem. Jag kräver självfallet inte aUs att den svenskeutrikesministern skall tala klarspråk pä alla de områden som jag här tagitupp. Men en sak fär man inte hymla om. Den gäller de principer som Sverigebrukar bekänna sig till i det internationella samarbetet, har aUtid slagit fast principen om varje nationsrätt till självständighet och säkerhet. Angreppet mot handlar just omdet. Det gällerinte i första hand hur en gräns skall dras mellan nägra länder. Det gäller omett av länderna i området har rätt att finnas kvar. Arabstaterna har självaslagit fast sin politik mot : ingen fred, inga förhandlingar, ingeterkännande, I stället har de sagt att den judiska staten i sig själv är aggression, har godtagit att en stat, ellerflera stater tillsammans, försöker lösa en politisk konflikt genom attsystematiskt förbereda ett mUitärt angrepp, i hemlighet ladda upp väldigastridskrafter och utlösa kriget på ett så överraskande sätt som möjligt. Detvar, jag upprepar det, precis vad som hände under Israelsviktigaste religiösa högtid. Två stående yrkesarméer försökte överrumpla ettland, vars försvar liksom vårt bygger pä värnplikt och mobUisering. har alltid hävdat att politiska konflikter skalllösas genom samtal och förhandlingar. Men och har aldrig varitberedda att med diskutera ens de områden som besattes i sexdagarskriget.Inga försök till medlingar eller kontakter har lyckats föra till varesig direkta eUer indirekta förhandlingar om , eller västraJordanstranden, har slutligen med särskild kraft slagit vakt omdemokratiska länders rätt att skydda sig mot attacker från totalitärt styrdastater. Länder där människorna själva i fria val bestämmer politiken har ensärskild rätt tUl skydd av sitt styrelseskick. Vi vet att av dem som fört krignu i är den enda demokratin. Trots oavbrutna krigshotunder landets har man lyckats bevara och fördjupa frihet ochfolkstyrelse. Om och hade haft framgång och stött in i självaIsrael är det uppenbart att de demokratiska institutionerna där genast haderaserats, Pä nästan alla sätt är alltså kriget mot enutmaning mot de idéer om internationellt samarbete som länge harförfäktat under partipolitisk enighet. Att den svenske utrikesministern intefördömt aggressionen är därför inte enbart bristande solidaritet med ett landsom försvarar sig. Det är lika mycket ett svek mot de principer som Sverigesjälvt har följt i sin bedömning av internationella konflikter. Utrikesministern försvarar sig i sitt svar, som jagtackar för, med att ett fördömande av och inte hade underlättatansträngningarna att fä ett slut på kriget. Troligen hade det väl inte spelatså stor roll för vapenvUan vad än hade sagt. Men i den mån detspelar en roll - och tillsammans med andra länder bildar vi en internationellopinion är det naturiigtvis viktigt att fördöma ett angrepp för att få slutpå det. Det är en ledsam teori att tystnad från omvärlden om mUitär aggressiongör dem som begår aggressionen mera villiga att lägga ner vapnen. Framför alltser de ju då att de än en gäng kan angripa utan att andra länderreagerar med den kraft och indignation som hade varit självklar. Talet om att ett klart uttalande från hadekunnat "störa" ambassadör är naturligtvis ett svepskäl,Jarrings roll i bygger på ett uppdrag givet av FN och inte avden , Jarring är i denna kapacitet en internationelltjänsteman, inte en diplomat för , När var generalsekreterarei FN ledde inte det till att ständigt lade munkavle pä sig självt i dekonflikter där FN var inblandat av något slags falsk hänsyn tillgeneralsekreteraren. Jag skaU undvika att mer utförligt spekulera över varförherr sista stora tal som utrikesminister blev ett moraliskt nederlagför honom. Kanske var det ängslan för oljehotet från arabländerna. Kanske varutrikesministern rädd för Israelfienderna i SSU och , Kanske ärherr personligen så ointresserad av konflikten i MeUersta Östern attmeningslösa formuleringar ter sig naturliga för honom. Men det viktiga är att konstatera att hans tal den 11oktober var ett svek. Tidningen har beskrivit det så här: "Det ärbeklagligt att han () inte gick ut mer kraftfullt på tvä punkter. Denena gäUer hur kriget började, den andra gäller principiella stöd ätIsrael," Och så kritiserar Arbetet på ledarplats några av de undanglidandeformuleringar som jag här har försökt analysera. Vi säg i går hur kriget i tycktes förasupermakterna in i den svåraste kraftmätningen efter Kubakrisen för elva årsedan. Vid sidan av de hdanden för judar och araber som konflikten för med sigär den också en fara för världsfreden. måste det vara vår förhoppning atteldupphör på alla fronter fullföljs i förhandlingar om en bestående fred. Detkan ske och bör ske pä grundval av säkerhetsrådets resolution 242, Det ärSveriges skyldighet att utan tvekan och rädsla vara med och driva pä för som säkrar framtiden för alla folk i MeUersta Östern, Men då mäste viockså, gäng på gäng, slä fast att parterna äntligen skall lämna slagfältet ochkomma till förhandlingsbordet. Vi får aldrig tveka i kritik av dem somfortsätter att välja krigets väg. HerrSVENSSON i (s): Jag vill tacka utrikesministern för svaret påmin fråga om de motstridiga tolkningarna av FN-talet, Rakt pä sak var orsakentill att den frågan ställdes en artikel - här tidigare omnämnd - i , Där stod ordagrant: "Sä kommenterade sitt FN-tal: 'Så hårt har vi aldrig kritiserat ,' " I slutet på artikeln hette det att tal "fåruppfattas som en klar markering mot och för Arabländema ikonflikten". Själv fann jag denna tolkning av regeringsdeklarationengrotesk och ser det som synnerligen tillfredsställande att frånutrikesministern själv fä höra att det intryck som genom åtskilliga kommentarerskapats av talet och sorn ingen borde ha ett intresse av att vidmakthållaenligt egna ord "varit en följd av felaktiga uppgifter bl,a, i pressen". Syftet med mm fråga har tillgodosetts genom attutrikesministerns kraftfuUa dementi - så tolkar jag den - har skrivits in iriksdagens protokoll. Utrikesministern har, som han själv säger i svaret,tillskrivits avsikter som är honom helt främmande, I FN-talet sades att "existens är ett sedanlänge etablerat faktum". Jag vill se det uttalandet som ett diplomatisktunderstatement, präglat av den försiktighet regeringen i enlighet med av herrWickman redovisade skäl ålagt sig. Vi är många inom arbetarrörelsen som utan sådanahämningar är beredda att låta känsla och engagemang komma till uttryck isamband med den här konflikten. Starka band har knutits mellan den svenskaarbetarrörelsens olika grenar partiorganisationer, fackföreningsrörelse,kooperation och motsvarande folkrörelser i , är en demokrati,med vUken vi känner stor frändskap, inte därför att vi finner att alla debeslut som kommer fram i en demokratisk process i är klanderfria ochperfekta, höjda över all kritik, men vi känner denna frändskap med Israeldärför att där värdas, som hos oss, de demokratiska fri- och rättigheterna inkluderanderespekten för minoriteter. Där pågår också ett samhällsbygge under detIsraeliska ledning med starka sociahstiska inslag av stortintresse och till stor inspiration för en demokratisk sociaUst, Jag har sompubhcist framhållit och vill gärna upprepa det här i kammaren att det vore enouthärdlig förlust - det gällde 1967 och det gäller 1973 - för demokrati,humanitet och männskovärde om skuUe tillåtas gä under. Jag viU gärna instämma i utrikesministerns förhoppning omatt förhandlingar om fred nu efter vapenstiUeständet skaU kunna komma i gång ienlighet med säkerhetsrädets resolution , Jag har tolkat bådeFN-talet och utrikesministerns svar här i kammaren och här har jag hellerinte hittat någon skUlnad mellan statsminister och förre statsmmisternErlander eller mellan förre utrikesministern och nuvarandeutrikesminister att målet bör vara att skapa en beståendefred som garanterar säkra och erkända gränser som också övrigaparters legitima intressen skall kunna tUlgodoses, Med detanförda vill jag än en gång tacka för utrikesministerns svar. HerrROMANUS (fp): Även jag vUl tacka utrikesministern för hansuttalande angående innebörden av FN:s resolution 242. Resolutionen innebärinte, som påstår, ett krav på att skaU dra tillbaka sinastyrkor från hela det område som ockuperades i samband med junikriget ,utan den lämnar utrymme för sådana justeringar som ger trygghet inomsäkra gränser. Det är bra att utrikesministern tillbakavisar referat av resolutionen på denna avgörande punkt. Jag hoppas attdenna del av anförande studeras noggrant av de mänga som iSverige spritt en felaktig version av resolutionen, t. ex, på Aftonbladetsredaktion. Den har med växande styrka betonat, attden svenska neutralitetspolitiken inte får innebära ideologisk neutralitet eUerpassivitet i internationella konflikter. Man har framhållit att den inte färhindra oss att säga vär mening med kraft - och det är bra. Tvä av de principer som har hävdat, under storenighet, är för det första de små nationernas rätt till trygghet och oberoende,för det andra att konflikter mellan stater inte skall lösas med våld utan medfredliga medel. Hur var då läget när tog till orda i FN den11 oktober? Den liUa nationen hade angripits av två större grannar, medbetydligt större mihtära resurser. Två av de stater som ständigt förkunnat attkonflikten i måste lösas med våld hade angripit en nation somlika konsekvent förklarat sig beredd till förhandlingar i syfte att nä enfredlig lösning, I krigets inledande skede kunde också angriparna noterabetydande framgångar. Det är ingen överdrift att säga, att posUion varutsatt. Det är svårt att tänka sig en situation där det vore mermotiverat att göra bruk av den yttrandefrihet, den förpliktelse till klartspråk som den bekänner sig till i internationellakonfliktfrågor, än i detta läge. De två huvudprinciper som jag här nämnt bordeha gjort det lätt att åstadkomma ett klart uttalande, som inte kunde misstydas. Vi har alla kunnat notera hur position även i deninternationeUa opinionen kommit att bli alltmer utsatt,trots ofta upprepade önskan att lösa konflikten med fredliga medel,trots dess förhandlingsvilja och trots arabstaternas lika envist upprepade nejtill förhandlingar. Det är enligt min mening ytteriigare ett skäl för ,som enligt utrikesministern står fast vid sin hållning , attklart tala ut, att visa sin solidaritet med grundläggande anspråk pårätt att existera och trygghet inom säkra gränser. Den misstanken fär inteuppstå att det modiga , som med rätta kritiserar supermakten , sommed rätta säger ifrån mot militärjuntans övergrepp i ChUe, hukar inför deproarabiska vindarna i den opålitliga väridsdebatten. Mot denna bakgrund var det med beklämning man tog del avutrikesministerns anförande i FN, med dess frånvaro av det klara språk, desohdaritetsuttalanden för små staters rätt till full trygghet och detavståndstagande från krigshets och angrepp som man hade haft rätt att vänta, Beklämningen förbyttes i bestörtning när man dagen därpå iAftonbladet, socialdemokratins största tidning, kunde läsa att talet bordetolkas som ett angrepp på . "Det är vär hårdaste kritik någonsin avIsrael", säger utrikesministern enligt ett uttalande som återges somdirekt citat i . Den tog stäUning i konflikten mot , är tidningens slutsats. Även för den som har vant sig vid att betraktaAftonbladets nyhetsförmedling med skepsis och som har lagt märke tUl desspartiska hållning på nyhetsplats mot i den aktuella konflikten var detsvårt att tänka sig att detta, som uppgavs vara ett direkt citat, skulle varaett fullständigt falsifikat. Om så hade varit fallet, borde väl en dementi kommaomedelbart och kraftfullt, resonerade säkert mänga. Direkta citat från densvenske socialdemokratiske utrikesministern i den största socialdemokratiskatidningen kunde väl inte passera helt obemärkta. Att ingen omedelbar dementikom fär kanske, i ljuset av utrikesministerns svar , ses som ett tecken päregeringens uppfattning om den grad av förtroende som åtnjuter. Det är glädjande att utrikesministern nu klart dementerarAftonbladets uppgifter. Det är ett viktigt besked, bl. a. tUl aUa läsare avden tidningen. Det är änmer glädjande att slår fast, att regeringen intar sammahållning som 1967, dvs. solidaritet med det hotade . Jag tänker dåbl. a. på det uttalande som dåvarande statsministern gjorde den 8juni 1967, när han pä sade följande: "--------- jagvill gärna göra den bekännelsen att tillhör de mörka dagarna i vårt liv, eftersom vi hade enkänsla av att det som höll på att byggas upp och som gav så rika löften förframtiden i den israeliskastaten var hotat med undergäng. och tisdagdenna vecka har väl gjort att stämningen har lättats upp. Förhållandena har blivit gynnsammare tack vare egen för måga ---- ." Den inställningen borde ha framgått klarare avutrikesministerns tal i FN . Att den inte gjorde det, är en avanledningarna till att jag instämmer i analys och kritik av dettalet. Men jag hoppas att de berörda parterna även kan ta del av . För att ytterligare skapa garantier för fullständigklarhet och skingrande av den oro som bl. a. nyhetsförmedling harförorsakat ber jag att få sluta med att ställa tre följdfrågor tillutrikesministern, 1, Jag tolkarutrikesministerns uttalande i svaret som en kategorisk dementi av påståendena iAftonbladet, att hans tal i FN var avsett som en kritik motIsrael, De uttalanden som återges som direkta citat i är aUtså heltgripna ur luften, har inte sagt något av denna eller liknandeinnebörd. Är det en riktig tolkning? 2, De uttalandensom tillskrevs i uppfattades givetvis som en drastiskomläggning av inställning. Varför föranledde tidningens artikel inteen omedelbar och kraftfull dementi? 3, att regeringen har samma hållning som 1967, Innebär detta att herrWickman är beredd att upprepa de uttalanden av solidaritet med som t,ex. gjordes av dåvarande statsministern ? Eftersom det är mänga som har ställt frågor här ber jag,för att inte mina frågor skall komma bort i herr utrikesministerns ytterligaresvarande, att få överlämna dem skriftligt. Jag upplever det som ett starkt behov atttala för dem som jag anser vara de orättfärdigt behandlade iMellanösternkonflikten, nämligen Palestinaaraberna. Vid den interparlamentariska konferensen i höUjag ett anförande just om Palestinaaraberna, där jag bl. framhöll att detviktigaste för varje människa är att ha en identitet. Det betyder att också ien värld som blir mer och mer internationeU behöver en människa ha ett land,ett hem som är hennes eget, en bakgrund som ger henne styrka och trygghet. Detbetyder, som en gammal palestinsk arab sade till mig, att ha ett eget träd attdö under. Många av oss förstår naturligtvis inte vad det betyderatt inte ha ett hem, att inte ha en plats på jorden som tillhör en, att inte haett eget träd att dö under. Det är ytterst detta som konflikten gäller -identitet, nationell identitet. Det är en fråga om mänskliga rättigheter föralla, för Palestinaaraberna, för israelerna. Vi diskuterar och ältar ansvarsfrågan iMellanösternkonflikten gång på gång. Historiskt är den naturiigtvis intressantmen för att lösa dagens konflikt kan skuldfrågan inte vara avgörande denligger alltför längt borta i tiden - utan jag tror att vi måste utgå från defaktiska förhållandena och försöka ge både Palestinaaraber och israeleren nationell identitet. Palestinaarabernas rätt till sitt land, , kanaldrig förnekas. De bodde där, det var deras hem och deras land. Judarna,förföljda under årtusenden av en hel värld, av kyrkor, av folk kan någonförmena dem att söka sig en nationell identitet? Kanske är det så att stormakter och FN får ta sin del avansvaret. Vem frågade - de som bodde i landet till råds?Och hur kunde FN dela ett land med juridiskt bindande verkan utan att landetsmajoritet var med på det? Kanske är vi alla medansvariga, alla som har förföljtjudarna , och kanske blev vår belastning alltför tung efterHitlertidens förföljelser. Samvetena orkade inte mer, och i ivern att sonaförföljelserna mot judarna kom Palestinaaraberna i bakgrunden. De var ju ocksåsä små, de var sä underutvecklade. De hade inte heller några språkrör. Detrodde alla om gott. De vär vänner med judarna och trodde att man skulle kunnaleva tillsammans. I ett tal i är sade omPalestina; "Ingen annan brydde sig om det, men vi har förvandlat det fränen fattig öken till förlovade land. Vi kom tiU ett land som ingen villeha från länder där ingen ville ha oss." Ja, judarna har fått landet att flyta av mjölk och honung.Men därmed är det inte sagt att de som bodde där och som inte hade lyckats såbra som judarna - inte brydde sig om sitt land. Det har här talats om våra principer - det har sagts attvi i slår vakt om principerna om varje nations rätt tillsjälvständighet och säkerhet. Det är ju riktigt. Den principen gällernaturligtvis israelerna, men den mäste också gälla det andra berörda folket.Palestinaaraberna. Enhgt min personliga uppfattning bör inte iMellanösternfrägan tala för det ena eller det andra folket eller mot det enaeller det andra folket, utan vi måste se att det här rör sig om två folk, detjudiska och det palestinaarabiska, som en gång varit vänner men som hamnat idenna konflikt genom omständigheterna, genom båda folkens i sig rättfärdigavilja att skapa en identitet. Det är en konflikt mellan judisk nationalism ocharabisk nationalism, och den springande punkten är, tycker jag, : Hurskall man kunna lösa denna kontlikt och ge rätt åt båda parter? harrätt, sedan den judiska staten en gång bildats av FN, att leva vidare som stat,och Palestinaarabema har också rätt att leva i sitt land. De senaste krigshandlingarna kan Innebära att flyktingarnaökar i antal, att fler Palestinaaraber hamnar i flyktingläger, där hat ochmisstro fortsätter att växa. Det blir pä så sätt inte bara personliga lidandenoch tragedier, utan det blir också en upptrappning av hatet. Vi bör i , som vi har gjort tidigare, humanitärtstödja flyktingarna, och vi kan här göra omedelbara insatser. Jag noterar medtillfredsställelse och glädje utrikesministerns svar att regeringen kommer attpröva frågan om ökat svenskt bidrag till UNRWA . har länge och med kraft kämpat för att få tUl ståndfredsförhandhngar. Efter den kaUa vind som drog genom världen i går inser vitydligare än någonsin hur livsviktigt det är inte bara för israeler och araberutan för alla folk att det bhr en fred i . Konflikten där angårinte bara de direkt inblandade - den har en global karaktär, och risken för nyastridshandlingar kvarstår så länge man inte lyckats lösa MeUanösternfrägan ochlyckats åstadkomma en varaktig fred. Staten är ett faktum, och vi i mäste, medde möjligheter vi har, i FN arbeta för rätt till fortsatt existens likaväl som vi måste arbeta för Palestinaarabernas legitima intressen och för som såsom utrikesministern sade i sitt FN-tal skapar säkerhet inomerkända gränser för alla stater i regionen. Jag vUl tUl sist gärna framhåUa att jag för min del finnerregeringens återhållsamhet i uttalandena om välgrundad.Vi har från sida klargjort vårt ställningstagande, och det innebärhänsyn - som det har sagts - tUl alla berörda folks legitima intressen. Utifrånden målsättningen mäste vi försöka bevara våra möjligheter att i konfliktengöra insatser av olika slag, exempelvis möjligheterna tUl medlingsuppdrag ochtill deltagande i de fredsbevarande styrkor som vi nu går in i som en avuppgifterna. Denna debatt rör sig på litet olika nivåer.Låt mig först klara av den så att säga första nivån, alltså denna debatts ochde framställda frågornas samband med massmedias presentation av mitt anförandei FN och de uttalanden som dä lades i min mun. Jag tror inte att det före denna interpellationsdebatt harrått, och självfallet ännu mmdre efter debatten kan råda, nägon tvekan om varden stär och vilken ståndpunkt som den svenske utrikesministernhar intagit. När jag sagt detta fär jag naturligtvis genast frågan varförutrikesministern inte har klargjort detta tidigare. På det vill jag svara attsä fort jag kom hem frän blev jag, just för att få tillfälleatt lägga till rätta de misstolkningar som förekommit, föremål för intervjuerbäde i ljudradion och TV, och med hänsyn till dessa intervjuer samt framförallt med hänsyn till texten i mitt FN-tal har jag mycket svårt att förstå attnågra missförstånd skulle kunna kvarstå. har jag också uppfattat dennadebatt så att nägra sådana missförstånd inte kvarstår, och det är bra. Det betyderdä också att jag i och för sig helt kan acceptera ' tolkningar avmitt interpellationssvar, som han ställde tre frågor till mig om. Låt oss då i stället diskutera den såvitt jag kan se endafråga som kvarstår, nämligen huruvida den borde eller inteborde fördöma och angrepp . Jag har ganskautförligt argumenterat för vär ståndpunkt att vi inte borde göra det, och jagbehöver inte upprepa de argumenten på annat sätt än att på nytt förklara,att min ståndpunkt i årets FN-tal på denna liksom på övriga punkter när detgäller är helt identisk med den inställning vi intagittidigare. Den konflikt som vi nu upplever i gör, menar jag,mer än någon annan konflikt som pågätt verkligen skäl förbeteckningen tragisk. Den är tragisk därför att här står i regionen motvarandra sä många intressen som vi alla - jag har uppfattat diskussionen här ikammaren på det sättet är eniga om är legitima. För det första har självklara rätt till fortsattexistens och trygghet varit den inställning frän börian.Detta har vi många gängar upprepat, och den står oförändrat kvar. Den rättenvar en av de självklara utgångspunkterna för mitt tal i FN. Det andra är Palestinaarabernas förtvivlade situation. Jaglyssnade med stor respekt till inlägg, som jag tycker placeradehela denna konflikt i det enda möjliga perspektivet. Det är slutligen den tredje partens eller de tredjeparternas, nämUgen arabiska grannars svåra situation; de har levat med stora delar av sitt territorium ockuperat, ockuperat under en förvaltningsom skapat intrycket att denna ockupation kan bli permanent. För den är det självklart att i dennatragiska konflikt stödja alla parters legitima intressen och lämna de bidrag vikan till den enda möjliga varaktiga lösningen av konflikten, nämligen denpolitiska, fredliga, stabila lösningen. Det är vär politiska och moraliskaskyldighet. Därför tar jag uppriktigt sagt inte bedömning att jagskulle ha uppträtt skamlöst vid utformningen av FN-talet påallvar. Jag vUl gärna också använda detta tillfälle tUl att tillkammarens protokoll läsa in de två huvudprinciperna i resolution 242, somnämnts sä ofta i diskussionen här : "Rådet fastslår att principerna i stadgarna kanförverkhgas endast om en rättvis och varaktig fred etableras i MellerstaÖstern, en fred som bör inbegripa båda de följande principerna: Israeliska väpnade styrkor dras tillbaka fränterritorier som ocku perades i den inträffade konflikten.