prot · FW0931 · 1973-12-31 00:00:00 — Förstatligande av affärsbankerna, det privataförsäkringsväsendet handeln med bensin och olja, byggnadsmaterialindustrin ochläkemedelsindustrin. Åtgärder mot kapitalflykten så att inte storfinansen som kan investera utomlands som arbetslöshetenär stor i . Stopp för prisstegringarna och åtgärder för att pressa nedlivsmedelspriser och hyror. Utvidgning av prisstoppet. Avskaffande av moms pämaten. Jag yrkar bifall till motionen 988. HerrEKSTRÖM (s): Oppositionens uppgift är givetvis att måla imörka färger, och det har man gjort även . Jag har tidigare från denna talarstol sagt att undermånaderna års val var det allt överskuggande temat vår valutareserv.Ingen av talarna har nämnt den positiva utvecklingen härefter. Och detförstår jag. slet man faktiskt siffrorna från statistikmakarna för attse hur illa ställt det var man tog valutareserven som ett bevis på att denekonomiska politiken var felaktig. Situationen var den att vi då hade envalutareserv på . 1 slutet av 1971 var den 4 574mUjoner kronor, uppgick den till 5 714 mUjoner kronor och 1973till , en rekordsiffra för vårt land. Jag vet också att finansutskottets ledamöter fårSveriges riksbanks statistikkontors lilla publikation "UrTidningarna". Det exemplar som vi fick för sedan visar följande.Industriproduktionsindex ökade från 118 till 129 i december1972. Från industrins olika branscher redovisas en del intressanta siffror:produktionsökningar för massaindustrin , för pappersindustrinmed , för järnmalmsgruvor och trävaruindustri , förjärn-, stål- och metallverk , för verkstadsindustri med 8procent osv. Det passar givetvis inte i debatten att från reservanternassida anföra dessa siffror som bevis på vår situation just . verkade vara ledsen över att det inte fannsnågon ideologisk skiljehnje i finansutskottets betänkande - det fanns ingakäcka trumpetstötar, som han uttryckte det. Kanske närmare villförklara varför han saknade trumpetstötarna. Allmänt har ju ändå denstatsverksproposition som förelagts årets riksdag ansetts innehålla så mångaoch för oppositionen överraskande förslag att det är underligt att man nuriktar anmärkningar mot socialdemokratin för att den inte skulle viljafortsätta det reformarbete som varit riktlinjen för oss . Här har lästs upp önskelistor. hade en långlista med önskemål, och många av dem skulle vi givetvis kunna instämma i. Ävenherr hade en sådan önskehsta. Herrarna drar alltså de härönskelistorna och säger också emellanåt att de är era punktprogram. Men vad somsaknas är förslag hur önskemålen skall kunna förverkligas. Ni är inte lika duktigaatt tala om framkomstvägarna. förvånade mig i högsta grad. Underen och en halv minut lyckades han framföra en rad för mig ganskamotsägelsefulla synpunkter. Han talade om löneskatten - ni envisas ju på dendär kanten med att alltid tala om löneskatten trots att ni vet att det heterarbetsgivaravgiften och kopplade samman arbetsgivaravgiften med devalveringeneller nedskrivningen av den svenska kronan. Först hade alltsåarbetsgivaravgiften höjts och kom nedskrivningen av den svenskakronan. Jag fattade inte riktigt vad menade medsambandet. därpå sade han nämligen att vår situation här i landet inteberor på förhållandena i omvärlden och konjunkturerna i Så gick det igen, och då talade omvårt beroende av omvärlden. Det var verkligen en snabb exposé över många olikasynpunkter. Det är ahdeles klart att man aldrig kan upphöraatt förundra sig över att den borgerliga oppositionen i finansutskottet gång pågång kan foga en gemensam reservation till utskottets betänkande nr 1 överfinansplanen och i anslutning därtill väckta motioner. Förvåningen grundar sigpå det faktum att det aktstycke som reservanterna presenterar i fleraavseenden är motsägelsefullt i förhållande till de motioner partierna väcktrörande riktlinjer för den ekonomiska politiken. Så här går det till: Förstväcks motioner, av vUka det på väsentliga punkter framgår att skiljaktigameningar råder hos de olika oppositionspartierna. Där börjar en samskrivning, och vi får en reservation avvilken vi kan utläsa att reservanterna har hämtat litet här och htet där. Dekommer fram till en minsta gemensam nämnare. Därefter följer finansdebatten,som vi har . Då återuppstår de här motionerna med den profilering somutmärker dem. kommer besluten i kammaren , därreservationens hemstäUan i de olika punkterna återigen leder till en allmänenighet på den borgerliga kanten. En stor del av anförandena har ägnats åt att geen bild av vad man anser ha hänt , Säkert är kammarensledamöter mig tacksamma om jag inte utförligt tar upp den debatten - den har vifört här bra , senast för en månad sedan. Men det är ju inte urvägen att försöka bestämma sig för vad man tror om framtiden också och vilkenekonomisk politik man i anledning därav vill föra - det ar trots allt av den anledningenvi har en finansdebatt . Men låt mig, herr talman, först med några få meningarkommentera vad som sagts här tidigare om utvecklingen . Vivar, när budgeten /72 lades fast pä , i allt väsentligt enseom en stram finanspolitik. ville ha den stramare, det skall sägas.De borgerliga var alla rädda därför att sparandet var så lågt. När konjunkturenfortsatte att försvagas slog regeringen på mycket kraftigti sysselsättningspolitiken: statliga industribeställningar, bostadsbyggande,stathgt byggande, beredskapsarbeten osv. kom borgerliga förslag, ochregeringen kom med sin summering av vad som redan hade satts i gång plusytterligare förslag, även sådana som skulle slå på konsumtionen. Vi fick frånsakkunnigt håll den bedömningen att förslagen ur samhällsekonomisk synpunktvar varandra likvärdiga; förslag var litet svagare. Men vad som hadeförlorats när konsumenterna sänkte sin konsumtion och fördubblade sitt sparandeunder orostiden på arbetsmarknaden gick förstås inte att ta igen. Man kankanske säga att vi gick miste om tillväxten . Men vem skall anklagasför det? Några förslag om hur vi skulle ha agerat för att få enbruttonationalproduktsökning om låt oss säga har jag aldrigsett. i efterhand kanske de kommer. Ni har talat om de förlorade åren; var innepå det här i debatten. Ni söker alltså på den borgerliga kanten framställasaken som om ni på ett mycket tidigare stadium än vi kunde förutsägahändelseför- 3 protokoll 1973. loppet.Det är och förblir en efterhandskonstruktion. Vi har t. ex. pekat på lagerinvesteringarnas roll och denprivata konsumtionen. Jag skall inte fördjupa mig i det, menlagerinvesteringarna betydde en förändring på avbruttonationalprodukten. Så har vi hushållssparandet, som 1971 sprang upp i 6procent. Hushållen sparade alltså av sina disponibla inkomster. Sammahöga siffra var det 1972. Det var något som ingen hade kunnat förutse, eftersomdet var någonting nytt i en lågkonjunktur. Kommunerna - det vill jag starkt betona - investerade 1970som aldrig . skulle en sammanläggning komma för mångakommuner. En rad kommuner sade att vi skall intekomma med några tillgångar i äktenskapet med andra kommuner, utan vi skall nuinvestera och se om vårt hus. kom så de nya kommunerna med storaskattehöjningar, och ungefär samma sak hände 1972. Detta visar att det behövs en samordning avfinanspolitiken. Det inträffade är ett exempel på att den kommunala ekonomiskautveckhngen har stor betydelse i konjunkturpolitiken. Under åren 1971 och 1972gick det tyvärr på tvärs med vad som ur hela samhällsekonomins synpunkt hadevarit angeläget. Den här problemstähningen om kommunernas roll när detgällt konjunktursvängningarna blir ofta förbisedd i den allmänna diskussionen det är bara staten ni talar om. Det är troligt att den pågående utredningen omkommunernas ekonomi kommer in just på dessa problem. Utredningen har åberopats i ett helt annat sammanhang imittenpartiernas motion, nämhgen ur den gamla vanliga vinkeln. Staten skalllämna större bidrag till kommuner och landsting så att dessa även efter år 1974skall kunna hälla sina skattesatser. Det här är det vanliga resonemanget. Merabidrag från staten, och när sedan finansministern föreslår inkomstkällor ettramaskri över skattetrycket. Kom ihåg att varje procent i statsbidrag tillkommunerna utgör ungefär 500 mUjoner kronor! I motionen från mittenpartierna presenterar man en sortsberäkning av hur mycket stat och kommun gått miste om under 1971 och 1972.Sådana beräkningar är ungefär lika meningsfulla som att räkna fram hur mycketvi även i högkonjunktur - förlorar jämfört med om vi haft Japansbruttonationalproduktsökning, som ligger 6 ä högre . Det är förövrigt märkligt att bl. a. i den här frågan sätter sådan tilltro tillbruttonationalprodukten, som man i andra sammanhang anser vara en dåhg mätare påvälfärdsökningen. Vad är det värt i bruttonationalprodukttermer att ha friaavtalsrörelser? Den frågan ställer jag mig. Jag vill i detta sammanhang säga att jag med stortintresse läst i motion till årets riksdagangående beräkningen av bruttonationalprodukten. Jag delar i mycket hanssynpunkter, även om vi måste komma ihåg att bruttonationalproduktsmåttetfyller en stor funktion. Dels är det ett bra mått om man vill analysera resurstillgång och resurstillväxt, dels är det ett mått som räknatsfram på ungefär samma sätt i andra industrialiserade länder och därmed medgervissa slag av jämförelser. Vad som är tokigt är att det ibland sätts likhetsteckenmellan BNP-tillväxt och välfärdsfillväxt. BNP är icke något välfärdsmått ochhar aldrig avsetts vara det. Vad vi alltså behöver anstränga oss att göra äratt få fram goda och internationellt gångbara metoder att mäta välfärd ochvälfärdsutveckling. Men det är svårt eftersom välfärd är ett synnerligensubjektivt och mångfasetterat begrepp. Vi här i landet har ju dock kommit enbra bit på vägen genom det arbete som utförts inom ramen förlåginkomstutredningen. Den finansplan som vi nu behandlar avser1973, men den bildar utgångspunkt för en statsbudget som omfattar också och för en rad andra beslut vilka sträcker sig ännu längre fram itiden. Det finns en risk att man blir för nära bunden till vad som har hänt idet närmast förflutna och till nuets händelser, när man skall fatta beslut omen framtid som omfattar en mycket . Vid de fördragningar vi haft i utskottet av bl. a.konjunkturinstitutets chef har vi ingående gått igenom orderläge,produktionsutveckling, lagerhållning och exportprognoser.Konjunkturindikatorerna pekar relativt brant uppåt, men osäkerhet förehgger ifråga om den takt varmed den här konjunkturuppgången slår igenom i förbättradsysselsättning och minskad arbetslöshet. Det framgår av de sammanfattande beräkningar somarbetsmarknadsstyrelsen, och konjunkturinstitutetgjort att vi, räknat över , har haft en svag men dock ökning avantalet sysselsatta personer både 1971 och 1972 jämfört med med dess högtuppskruvade efterfrågan på arbetskraft. Det har kunnat ske genom betydandesärskilda sysselsättningsinsatser, men det har inte hindrat en hög - alltförhög - arbetslöshet, långt från de ambitioner vi har i vårt land. Lät ossoreserverat slå fast det! Men det är långtifrån den genomklappning påden svenska arbetsmarknaden som man velat ge intryck av på borgerligt håll.Särskilt gäller detta om man beaktar att antalet varsel nu minskat väsenthgtoch att den dolda arbetslösheten i meningen latent arbetssökande nu är avsevärtlägre än den var under förra konjunktursvackan. Vi har sålunda haft fler öppetarbetslösa men färre totalt arbetslösa. Det är alltså inte säkert attarbetslösheten totalt sett ökat, vilket de flesta tycks tro. Jag vill ocksåsäga att jag tycker det är märkhgt att i den borgerhga reservationen tillfinansutskottets betänkande få läsa som någonting negativt att vi kunnat vidgamöjhgheterna till tidigare pension för vissa grupper. Det är väl häråt visträvat, att vi skall kunna sänka pensionsåldern för de äldre som riskerar attslita ut sig i arbetshvet och att vi i stället bereder arbete för dem som intetidigare kunnat komma ut i arbetslivet genom brist på barntillsyn m. m. Låt osshålla fast vid att det är åt det håhet vi strävar. När det gäller sysselsättningen vill jag sägaatt utvecklingen på byggsidan inger stora bekymmer. Här kommer att krävasmycket betydande fortsatta insatser för att sysselsätta den tillgängligabyggarbetskraften. På industrisidan kan vi nog vänta en rätt kraftigt ökadefterfrågan på folk till produktionen, Den bedömningen gör ,och rapporterna från de enskilda industrierna ute i landet går juockså i den riktningen. Får jag i förbigående, herr talman, säga att denframställning som återfinns i reservationen pä s. 25 angående sysselsättningeninte är korrekt. Chefekonomerna på LO, TCO och SAF har inte alls gjort någongemensam beräkning av sysselsättningsutvecklingen. Det som åsyftas torde varaen muntlig diskussion på ABF-stämman om främst den långsiktiga sysselsättningsutvecklingen.Jag vet, för jag var där. Det var inte fråga om någon grundligare diskussion avi vilken utsträckning dessa tendenser gällde . Jag vill påpeka att maninte sällan tenderar att underskatta det omslag som sker på industrisidan närkonjunkturen svänger uppåt. preliminära nationalbudget beräknadesantalet sysselsatta inom industrin minska med I procent . Iverkligheten blev det en uppgång för antalet arbetare iindustrin. Under loppet av 1969 blev ökningen så kraftig som , dvs.antalet anställda industriarbetare ökade med bortåt 50 000 under loppet av1969, om jag räknar 1970. Jag vill också påpekaatt återhållsamheten inom den offentliga sektorn ju inte leder tillanställningsstopp sett över hela fältet, utan antalet personer inom denoffentliga sektorn ökar kraftigt också . I den preliminäranationalbudgeten räknar man med plus , dvs. 25 000-30 000 personer. Vi vet också att en ökning i industriaktiviteten, om denblir stark, drar med sig handel och privat service uppåt. Jag vill säga det här för att modifiera en bild somtenderar att bli målad - som jag tidigare sade - i alltför mörka färger. Ochdet bör också sägas att det givetvis är den faktiska efterfrågan som i sinahuvuddrag bestämmer utvecklingen. Företagen har förvisso pengar ochmöjligheter att anställa flera - det framgår av likviditeten - och det gör deockså när så erfordras. Man behöver inte låna ut pengar till dem för att deskall kunna göra det. Att skaffa 100 000 nya jobb är inte någonsärskilt hög målsättning. Det anmäls mer än en halv miljon jobb barathl den offentliga arbetsförmedlingen. Däremot är det en mycket hög målsättningatt öka sys.selsättningen med 100 000 personer . Väljer man utenskilda kvartal och månader, så hittar man emellertid exempel på det också.Mellan första och fjärde kvartalen ökade sysselsättningen med 110 000personer. över helår ökade sysselsättningen i med 86 000 personermellan 1969 och 1970, och ökade den med nära 160 000personer. Vi har också den högsta sysselsättningen av alla länder med jämförbarstatistik. Vi har gjort ytterst kraftiga insatser föratt hålla uppe och öka industrins investeringar. Produktionskapaciteten ökarsuccessivt vilket jag inledningsvis framhöll - så att vi nu kan ökavaruexporten. Vi har fått ett överskott i handelsbalansen. Det måste vi hållakvar även i den bättre konjunkturen. Något annat alternativ finns inte för vårtland. Vi måste också klara bytesbalansen. Det är alldeles uppenbart att vimåste fortsätta med dessa ansträngningar. Långsiktigt minskar sysselsättningeninom industrin och andra varuproducerande sektorer och ökar i stället inomtjänstesektorerna, framför allt inom den offentliga sektorn. Om vi då skall kunna öka även sysselsättningen totalt sett, måste produktionsökningeninom industrin vara så pass stor att vi tål den ökade import och annanefterfrågan som det för med sig. Detta är rätt självklart. Men då vUl jag säga tih minavänner i utskottet som haft ordet här: Vill ni värna om sysselsättningen, läggdå ned den hetskampanj mot den offentliga sektorn, som då och då väller framsärskilt på moderat håll. Och jag säger tdl min kollega : Driv intenågon kampanj mot arbetsgivaravgiften! Den behövs och kommer att behövas, om viskall kunna betala våra gemensamma utgifter och öka sysselsättningen isamhället. Utskottsmajoriteten avstyrker förslaget att man inrättarett ekonomiskt-socialt råd och beslutar om s. k. stabiliseringspohtiskakonferenser. Sådana förslag har framförts år , och jag vill här hänvisatUl utskottsmajoritetens motiveringar för sitt avstyrkande, vilka återfinns pås. 16 och 17 i finansutskottets betänkande. De motiveringarna anser jag varatungt vägande även . Men jag vill dröja något ytterligare vid de motiv förkonferenser av detta slag som anförs i moderatmotionen 241 och mittenmotionen983. I moderatmotionen säger man att prisstabilitet inte ärmöjlig, sä länge lönekostnaderna ökar väsentligt snabbare än produktiviteten,och det förhållandet skulle lägga ett tungt ansvar på avtalsmarknadens parteroch på regeringen. 1 mittenmotionen heter det i motiveringen att lönerörelsen1971 blev ovanligt kompUcerad, därför att ovisshet rådde om detsamhällsekonomiska utrymmet. Det har dokumenterat behovet av destabiliseringspolitiska konferenserna, menar man. Innebörden i motionärernasförslag är sålunda helt klar. Man skall inför avtalsrörelsen kalla sammanarbetsmarknadens parter och tala om för dem vad det lönepolitiska utrymmet äroch vad landet kräver av dem. Vi socialdemokrater har en annan bedömning. Det som ärkanske allra viktigast att slå vakt om på den svenska arbetsmarknaden äravtalsparternas egenansvar för en bedömning av löneutrymmet och för effekternaav skilda lönekrav på priser, konkurrenskraft, företagsvinster m, m. Om mangröper ur detta ansvar, så återstår bara statliga diktat . 1 det stora hela har avtalsmarknadens parter fullt ut motsvaratdet ansvar som lagts på dem. Att nu anföra, som man gör i mittenmotionen, att 1970-1971års avtalsrörelse är ett bevis häremot är som jag ser det inte bara fel utanfullständigt halsbrytande. Det var ju just för att de stora parterna påarbetsmarknaden tog sitt ansvar som det blev en uppgörelse. En fråga ärbefogad: Har man på den borgerliga sidan verkligen satt sig ned och tänktigenom vad det skulle innebära att formalisera kontakter och information på detsätt som man föreslår? Vi i utskottsmajoriteten tror det skulle vara förödandeför de värdefulla strävanden vi - inte minst just nu - kan skönja på avtalsmarknaden. De diskussioner som förts på LO-håU om enlönepolitisk hnje där man tar in effekterna även av skatterna i bedömningen,kan jag inte finna är ett argument för att på ett tidigt stadium gripa in iavtalsförhandlingarna med dessa stabiliseringspolitiska konferenser, något somhävdas i den borgerliga reservationen. . Vad kan man nu utläsa ur den borgerliga reservationen? Vilken pohtik förordar man? Jag rekommenderar ledamöterna ett studium avreservationen. Den är pä 12 sidor. 1 fråga om det förflutna är man tvärsäker,men i fråga om framtiden är buden många. Det är faktiskt inte så lätt att vetavar reservanterna egentligen står. Låt mig ta ett par exempel. I den moderata partimotionen gör man till ett huvudnummeratt den ekonomiska politiken i ökad utsträckning bör inriktas på generellamedel. Den linjen har som så tidigaretalat för. Vi i utskottsmajoriteten har sagt att ett så formulerat krav kantolkas som att man inte vih ha arbetsmarknadspolitiska och regionalpolitiskaåtgärder av det slag som de stora riksdagsbesluten här . Vi har ocksåsagt att nu i konjunkturuppgången behövs det säkert ännu fler särskilt riktadeåtgärder om vi skall komma till rätta med de regionala olikheterna, de storabranschskillnaderna och kunna göra särskUda insatser för de svårplacerade. Om t. ex. ett varv har råkat i svårigheter, löser man detmed s. k. genereha åtgärder? Om man vill höja sysselsättningen förkvinnor i , skall man då säga nej till , därför att det stödsom där kommer att utgå inte kan betecknas som generellt? Stå då upp och sägdet, inte bara nu utan också när vi diskuterar regionalpolitiken. Vad sägs då i reservationen? Jo, där vUl man ge Kungl.Maj:t till känna det nödvändiga i att både generella och selektiva åtgärderkommer till användning i den ekonomiska pohtiken. Det är verkligen halsbrytande-ty just bedömningen av både generella och selektiva åtgärder återfinns såväl ifinansplanen som i finansutskottets majoritetsskrivning. Det behöver alltsåinte ges till känna. Moderatmotionen kräver däremot en ökad inriktning pågenereha metoder. Det kan vi i utskottsmajoriteten inte ansluta oss till ochyrkar sålunda avslag. Nä, men titta på motiveringen, förstår jag att herrarLöfgren och Åsling kommer att säga. Ja, gärna det. 1 motiveringen vill ni jurent av tiUstyrka moderatmotionen om en ökad inriktning på generella metoder iden ekonomiska politiken! Allt det som uttalats i mittenpartiernas motion om behovetav särskilt riktade åtgärder har kommit i skymundan. Det är som härtagit befälet, och det är intressant, eftersom det från mittenpartihåll gång pågång upprepas, att i en eventueU borgerlig regering får vara med påde båda andra partiernas villkor. Nog borde centerledaren känna sig desavouerad avsina vänner i finansutskottet, eftersom han i den allmänpolitiska debatten fören månad sedan hade en klar uppfattning om det olämpliga i att nu sätta ingenereha konjunkturstimulerande åtgärder av mer omfattande slag. Jag vill alltså för säkerhets skull fråga : Närnu de regionala skillnaderna tenderar öka i konjunkturuppgången, då skall viväl ändå inte genom ökad användning av generella medel riskera att öka deregionala skillnaderna och arbetslösheten? Jag kan ställa samma fråga tillherrar och . Eftersom det här är så oklart skrivet villjag faktiskt pejla er instäUning på den här punkten. Ni kan också svara på minfråga. Jag vill anföra ytterligare några exempel pä bristandevilja i reservationen att ta ställning i sakfrågorna. 1 finansplanenkonstateras att den internationella konjunkturuppgången som började ta fartunder fjolåret nu beräknas fortsätta med ökad styrka. 1 kan vi räknamed återgång till en förhållandevis snabb ekonomisk tillväxt . 1 mittenpartiernas motion finns följande konjunktursyn:"Det är obestridligt att finansplanens antaganden om enkonjunkturförbättring är riktiga." Det oförbehållsamma erkännandet från mittenpartiernapassade inte när fick komma med och skriva. I reservationen heterdet utslätat: "Utskottet kan i och för sig instämma i att förutsättningarfinns för en uppgång i konjunkturen." Man säger vidare att det också finns "inslag i bl. a.den internationella utveckhngen, som gör den svenska konjunkturbilden mersplittrad och svårtolkad än vad som framgår av finansplanen". Avsikten ärfullt klar. Utan att nu våga föreslå expansiva åtgärder vill man, om utvecklingenskulle avvika från vad som bedöms rimligt, fram på höstkanten kunna peka pås. 24 i betänkandet och säga: "Vad var det vi sa, vi varnade ju." Men en gardering åt alldeles motsatt håll är inte hellerså dum att ha. I finansplanen räknas med ett fortsatt överskott 1973. Detta utesluter inte heller reservanterna, men på s. 32 vill de"påpeka, att en mer påtaglig uppgång i konjunkturen än vad somhär förutsatts på nytt kan komma att leda till påfrestningar på den svenska valutareserven". Där synes man alltså räkna med en långt kraftigare uppgångän vad finansplanen räknar med och varnar för de påfrestningar påvalutareserven som dä skulle uppkomma. Även där finns alltså utrymme för ett"vad var det vi sa" - men av rakt motsatt innebörd. Det finns rader av sådana här inkonsekvenser ochreservutgångar i den borgerliga reservationen. Man vill ha ett uttalande att den ekonomiska politiken ihögre utsträckning än inriktas på att bekämpa inflationen. Det kan juvara bra att visa tillbaka på att man 1973 varnade för inflationsfaran. Men manöverlåter gärna åt andra att ta ansvaret. Man begär ingen stramarefinanspolitik, snarare tvärtom. Inte heller vill man ha kreditåtstramningar som drabbarnågon - det kan ju också vara bra att visa tillbaka på att man ifinansutskottet värnade om rätten att låna pengar.