prot · FW09129 · 1973-12-31 00:00:00 — Tyvärr har även moderatledaren ingripit ochfått sitt parti i huvudsak med på detta felaktiga alternativ. Jag skall inteanalysera bevekelsegrunderna härför, men allt flera av de svenska medborgarnabörjar inse att regeringen när det gäller brobygget har fel i sina planer,vilka beklagligt nog tycks sammanfalla med dem som har.Uppenbarligen är dessa bevekelsegmnder mera sammanfallande medstorkoncentrationens spekulationer än hänsyn till folk och miljö. Enligttidningsuppgifter i börjar redan nu starka utländskakapitalintressen uppträda på den svenska fastighetsmarknaden. Dessa etablerarsig givetvis här i första hand för egen skull. Om det nu blir pohtiskmajoritet för den felplacerade bron, hoppas jag dock att denna majoritet ivarje fall inte motsätter sig den skyddslagstiftning i olika hänseenden somsäkerligen kommer att bh nödvändig i en rätt snar framtid. HerrHAGNELL (s): Det hör till det oundvikliga i politiken attdagshändelserna står i centrum. Nyhetsmedia levererar de senasteaktualiteterna och politikerna försöker hänga med. Det löpande arbetet fyllerpå det sättet praktiskt taget all tid. Systemet har sina nackdelar. De omedelbara och kortsiktiga besluten dominerar, de långsiktiga bedömningarnaoch den medvetna långsiktiga politiken försummas. Det är beklagligt eftersomdet är den långsiktiga, tekniska och kommersieUa internationella förändringensom har och kommer att ha de djupaste och härdaste effekterna pä vårt samhälle.Det är den långsamt rullande, skenbart oemotståndliga utveckhngen som pä tvägenerationer har förändrat det svenska samhäUet från ett jord brakssamhälle tUlett industrisamhälle. Det skedet hör redan tUl historien. Det är denna långsamtruUande förändring som vi nu är inne i, bort från industrisamhället över tUlnågot som vi inte riktigt vet vad det innebär och som i brist på bättre kallasför icke-industrisamhället eller det efterindustriella samhället. Inte heUerdet samhället kommer att vara nägot bestående, bara något som i sin tur kommeratt sopas åt sidan av vad som kaUas utvecklingens krafter. När förändringenruUar fram söker människorna trygghet. Ofta söker de den i det för ögonblicketbestående. söker de tryggheten genom att drömma sig tUlbaka tiU ettsamhälle som har varit och aldrig mer kommer igen. De politiska partierna söker nå människorna och sökeråterspegla deras förhoppningar om trygghet. Det finns emellertid ingen trygghetatt få från det förgångna; det är också fåfängt att försöka fästa trygghetenvid det nuvarande, som också snart kommer att vara borta. Tryggheten för deenskilda människorna och tryggheten för samhäUet finns bara i en riktning tryggheten hgger i förändringen, i att bemästra förändringen. Kännemärket för en god politik som i det länga loppetskall kunna ge människorna trygghet inför de snabba, hårda för att inte sägahänsynslösa förändringar som framtiden tvingar på oss är därför att tafram en så långt möjligt riktig bedömning av den långsiktiga utveckhngen och påden grunden samla människorna kring en medveten långsiktig pohtik, som äruppbyggd för att på vissa punkter motbalansera de negativa följderna av enohämmad utveckling men som pä andra avgörande punkter tar vara påutveckhngsmöjhgheterna och inriktar dem pä att stärka utveckhngens krafter. Den kortsiktiga, dagsaktueUa, dagsländeaktiga pohtikenmåste i en demokrati ha sitt. Men den nödvändigheten får inte försumma den ännuviktigare nödvändigheten: en långsiktig medveten politik inför de långsiktigaförändringar som med oerhörd styrka håller på att förändra själva grundvalarnaför det nuvarande samhället. En långsiktig pohtik fordras för att förbereda deresultat som är näbara endast på lång sikt. Den liberala pohtiken, som präglade sekelskiftetsvästerländska samhälle, fyllde en viktig funktion i den långsiktigasamhällsutveckhngen. Den var uttryck för de samlade nedbrytande krafter somriktades mot det gamla skråsamhället och mot de skrankor som hadepräglat det samhälle som var uppbyggt pä de fyra socialt hårt åtskUda stånden.Den liberala pohtiken förmådde emeUertid inte ställa om sig för att lösaproblemen i meUankrigstidens samhälle. Därför växte sig de krafter starka sombättre svarade mot den nya tidens krav inför de sociala problem ocharbetslöshetsprobleni som fanns i meUankrigstidens industrisamhälle. Med enbeklaglig parentes satt av kunde denna pohtik i vårtsamhälle gå vidare under den fortsatta industriella utvecklingensom följde under årtiondena efter . har det svenska samhälletliksom tidigare det amerikanska drivit in i en ny utveckhngsfas. Om några årkommer också andra västerländska industri-samhäUen att stå inför den förändringsom nu tvingat sig pä oss. Den långsiktiga utveckling som vi nu sedan slutet av1960-talet är inne i utmärks av att vi håUer pä att föras bort fränindustrisamhället över till det efterindustrieUa samhäUet. Därför hör det mertill den långsiktiga politikens uppgift att bedöma människornas situation i detefterindustrieUa samhället men också att ta upp nödvändighetenatt samhällspohtiskt behandla en annan fas nämligen den som hgger mellan detindustriella samhällets epok och det efterindustriella samhäUets. gäller det för oss att rätt bedöma hur självaförändringen mellan industrisamhället och det efterindustriella samhäUet kommeratt påverka situationen, dels för de människor som sitter fast iindustrisamhället och dels för de människor som ännu inte hunnit slå rot där. Vi behöver inte i det här ögonbhcket dra en klar tidsgränsmeUan industrisamhället och det efterindustriella samhället. Avgörandet för ossnu är om vi är på det klara med att vi är inne i en utveckhngsfas, som snabbtkommer att riva ner det gamla samhället, ändra livssituationen ocharbetsmöjligheterna för hundratals famUjer i vårt land eller om vi inte är pådet klara med det. Vi står i början av ett nytt skede, ett nytt skede med nyaförutsättningat, ett nytt skede som fordrar en ny politik. Framför oss har viett skede där det inte finns någon trygghet för sysselsättningen och inte någonsocial balans att hämta från det gamla samhälle som håller pä att rivas ned.Det är ett skede som kommer att sträcka sig genom . Den hberalapohtiken förmådde inte StäUa om sig för att lösa mellankrigstidens problem. Denfördes åt sidan, andra krafter tog vid. I den långsiktiga utveckhngen står vi nu aUtså inför nästaskede. De krafter som förmådde lösa 1930-talets problem och vidareutvecklatryggheten och den fuUa sysselsättningen i efterkrigstidens industrisamhälletvingas nu att ställa om sig för att kunna lösa industrisamhälletsawecklingsproblem och omställningsproblemen inför det nya som skallkomma. Ett ödesval ligger därför i tiden; att ställa om sig för det nya ellerföras bort frän arenan. är det den långsiktiga politikens hårdaste skyldighetatt ge människorna psykologisk stabihtet och materieU trygghet i den nyautvecklingsfas vi kommit in i. Även om mycket är bättre i det svenska samhäUetän det är på andra håll i världen, så är det inte kring den saken utan kring denya problemen som tornar upp sig framför oss som den långsiktiga pohtiken mästehandla. Industrisysselsättningen sjunker: textilindustrin har minskat sinsysselsättning till hälften på en 20-års-period. Den kommer av allt att dömaatt fortsätta att gå ner ytterligare från 100 000 jobb tUl ca 40 000 jobb på en25-årsperiod. Skoindustrin, glasindustrin, porslinsindustrin har under sammatid visat väl sä kraftig nedgång. Nyare är emellertid samma tendens inom järnindustrin därpå fram tiU antalet årsarbetare gått ner från 47 000 tillhtet över 40 000. Det är av aUa jobb som försvunnit på de sju åren.Skogsindustrin rationaliserar, nya jobb har kommit främst inom ochstatlig service. Om vi ställer samman den utveckling som skett frän 1965med de beräkningar som är gjorda i långtidsbudgeten fram tUl 1977, finner viatt på de 12 åren försvinner 350 000 jobb netto från jord, skog och industrioch tillkommer 400 000 jobb netto inom offentlig service. Det är inte alltid samma människor som förlorar de gamlajobben och som får de nya. Däri ligger omställningens problem. Skogslänenvisade att 45 000 jobb försvann, netto, mest i skog ochjordbruk. Men ca 7 000 jobb av de som försvann, försvann inom industrin. Underinnevarande femårsperiod, 1971 1975, tror jag att det finns skäl att räknamed att 50 000 jobb netto kommer att försvinna inom skogslänen, därav ca 10 000inom industrin. Det räcker inte att förklara denna nedgång med att den tUl stordel sker genom naturlig avgång. Vad som behövs för att skapa trygghet i denlångsiktiga utvecklingen är ett naturligt tUlflöde av lika många jobb; framförallt är det nödvändigt för att ungdomen skaU kunna växa in i samhälle ochnäringsliv. Befolkningen i skogslänen uppgår tiU sammanlagt 1,7miljoner. Den befolkningen minskade med 52 000 personer.Många kanske säger att det inte var någon större förändring. Men om man gårdjupare i siffrorna avslöjar de ett allvarligare problem, nämligen att undersamma tid antalet ungdomar minskade med 85 000 och de som var över60 är ökade med 77 000 personer. Om inte denna pågående befolkningsomvandhng itid stoppas genom en tUlräckligt omfattande näringspohtik - som resulterar iatt vi får tillbaka, i nya former, de jobb som går förlorade kommer dennautveckUng att förvandla de problem, som är industrisysselsättningsproblem,tUl ännu allvarligare problem, nämligen sociala. Varken ungdomen eller den välutbUdadearbetskraften stannar och väntar pä nya jobb. De nya jobben mäste fram innanavfolkningen sker, sedan är det , TiU de åtgärder som behövs, inomramen för en långsiktigt medveten näringspolitik, hör en betydligt kraftigarenäringspolitisk satsning än som möjliggörs genom de bidrag pä 95 miljonerkronor som lokaliseringspohtiken innebär. Att hålla ett enda stålverkmodernt utrustat kostar utan att det leder tUl någonökad sysselsättning. Att skaffa nya arbetsplatser inom järnverk ochpappersindustri kostar per styck, Lokahserings-bidragetborde i stället för per är ligga på samma nivå och undergåsamma utveckling som u-landsbidragen, vUka snart kommer att vara uppe i 2 000mUjoner kronor per är. Små framsteg som kan åstadkommas är välkomna, men vikan inte driva en politik som är för begränsad, för långsam och för sen ochändå hoppas pä en gynnsamm utveckling inom två tredjedelar av som de s,k, skogslänen omfattar. Skall vår sysselsättningspolitik lyckas fordras detinte bara mera pengar, utan en annan smidigare och snabbare organisation,mindre byråkrati än vi har . Och det fordras ett betydhgt bättre samarbeteekonomiskt och organisatoriskt meUan den centrala organisationen och den regionala, om vi skall kunna möta de svårighetersom sysselsättningsomläggningen och rationaliseringen i våra råvaruindustrieroch basindustrier drar med sig. Inte ens den högkonjunktur, som vi nu har, har löst ossfrån de sysselsättningsproblem som möter stora grupper av människor, däriblandmånga ungdomar. Den högkonjunktur vi har kommer inte att vara beständigt.Problemens allvar kommer antagligen att stå ännu klarare för oss om något år.Redan nu planerar länsarbetsnämnderna för de arbetslösa, som skall sättas iberedskapsarbete och hjälpas på andra sätt; inte bara under den närmastevintern utan också för den vinter som följer därefter. En av de åtgärder sombehövs för att få ett bättre samspel mellan den centrala och den lokalaregionalpolitiken är klara direktiv om hur många arbetsplatser och till vUketbelopp per arbetsplats som de centrala myndigheterna är beredda att hjälpa framny sysselsättning inom varje region för det närmaste året och för de närmasteåren. Som det nu är, går det ofta , då det råder ettosäkerhetstiUstånd, mellan förberedelserna för de nya jobben och fram till dessansökning om lokaliseringsbidrag kan lämnas in. Det är möjligt att åstadkommabetydligt bättre resultat för sysselsättningen, om vi under det skedet hade klaranormer för den centrala statsmaktens stödåtgärder. Det borde också vara möjligt att resonera pä följandesätt: Statsmakterna är beredda att i norra delen av stödområdet hjälpa lättindustrisysselsättning genom en insats av 70 000 å per arbetsplats,såsom fallet varit med och , upp till ett antal av lät oss säga 4000 arbetsplatser eller fyraårsperiod. Motsvarande siffraför södra delen av stödområdet borde kunna anges tiU förslagsvis 40 000 ä för lätt industri och för tyngre industri, alltbegränsat region för region till det antal arbetsplatser som regeringentillsammans med arbetsmarknadsmyndigheterna är beredd att fixera. Då finns deten möjlighet att koppla ihop den centrala poUtiken med den regionalaplaneringspolitik som statliga myndigheter, kommuner och vissa organisationernu är ålagda att fullfölja inom regionerna. De fyra nordligaste länen får främst genom statsmakternasförsorg tUlfälle att dela ärligen från Norrlandsfonden, Detre södra skogslänen borde få något av en motsvarande möjlighet för att möta desysselsättningsproblem som också där håller på att utvecklas i aUvarligriktning. Om vart och ett av de fyra nordligaste länen på det sättet disponeraröver 8 å 9 mUjoner kronor, så borde de södra skogslänen kunna få förslagsvis 5miljoner kronor vartdera. Därmed har de möjlighet att förstärka egenkapitalet ide mindre och medelstora företagen. Detta är ofta en förutsättning för att manskall kunna gä vidare och i nästa steg få rätten tUl lokaliseringsstöd genomAMS eUer företagarföreningen. Utan tillräckligt egenkapital ges det inga stödåtgärderoch därmed blir det en sämre sysselsättningsökning än det borde vara. De statliga företagsgrupperna, såväl bolagsgruppen somaffärsverksgruppen, vilka tillsammans sysselsätter 200 000 personer, bordeåläggas en mera expansiv sysselsättningspolitik i de norra två tredjedelarna avlandet. De borde kunna åläggas att återvinna de mer än 10 000 jobb som destatliga företagen rationahserat bort netto i de fyra nordligaste länen enbartunder , De statliga företagsgrupperna bör tUlförsäkras inte barahjälp med pengar tiU att modernisera och utvidga sig själva och sina företagutan också åläggas att gå ut med gemensamma projekt med pengar somstatsmakterna måste ställa till förfogande för att påverkasysselsättningen och på det sättet samköra med andra företag inom regionerna. Hur bra det kommande servicesamhället än bhr för demänniskor som då lever, måste all service betalas med hjälp av de människor somarbetar inom produktionen. Också servicesamhället kommer att behöva stöd frånproduktionen. Offenthg service skall betalas med hjälp av skatter, privatservice med hjälp frän priser. Ute i världen kommer industriproduktionen attväxa. Det är en svår men ingalunda omöjlig uppgift för oss att driva enmedveten långsiktig näringspohtik i syfte att hindra den snabba nedgång iindustrisysselsättningen som vi nu har framför oss. Och nedgången kommer attbli ännu tydligare, när högkonjunkturen slår om till en lågkonjunktur, inomvissa branscher kanske . Men med en medveten långsiktigsysselsättningspohtik, genom industrisatsning kan vi hindra attomställningssvårigheterna bhr onödigt stora för industrins anställda och ocksåfä tid på oss att rationalisera såväl den offentliga som den privataserviceverksamheten, sä att den inte behöver växa oss över huvudet. Låter viutveckhngen gä som den nu går, kommer vi att ha ett samhälle där vipå varje anställd inom industrin, han må vara arbetare eller tjänsteman, har enanställd i offentlig tjänst och en och en halv i privat service. Vi står inför ett ödesval, som jag har sagt. Vi haratt välja meUan att ställa om oss inför de nya arbetsuppgifterna eller förasbort ifrån arenan och låta andra krafter ta vid. Jag har i mänga är arbetat föratt vi skall inse den utveckling som vi kommit in i och för att viorganisatoriskt, ekonomiskt och personellt skall förbereda oss för detsom nu börjar. Politik är att förverkliga ett bättre samhälle. Förstaförutsättningen är att inse vart den långsiktiga utvecklingen är pä väg. Denandra förutsättningen är att förbereda en långsiktig kritik sommotbalan-serar de negativa verkningarna av de förändringar som förestår men påandra avgörande punkter tar vara pä utveckhngens möjligheter och där stärkerutvecklingens krafter. I den situationen står vi . HerrNORDGREN (m): De mindre och medelstora företagens situationhar uppmärksammats alltmer i den poUtiska debatten. Så har skett även i den härallmänpolitiska debatten, speciellt under gärdagen men även i dag.Statsministern och finansministern gjorde i går gällande att regeringen genomsin näringspoUtik medverkar till att just denna sektor inom svenskt näringslivägnas ett alldeles särskUt intresse och att man skapat betydande förbättringarför de mindre och medelstora företagen. Mot den bakgrunden skuUe jag gärna, frutalman, vilja anföra några synpunkter för de mindre företagens vidkommande. Dessaföretag är en betydelsefuU del av det svenska näringsUvet. väl ingensom vill bestrida det, hoppas jag. Inom handel, hantverk, industri och servicesvarar företag med upp tiU 50 anställda för av den totalasysselsättningen inom de nämnda branscherna. Det är därför med aU rätt somdebatten nu kommit att röra sig alltmer om de här företagens situation. Det ärett viktigt steg pä väg mot en mer realistisk näringspohtisk debatt, en debattsom omfattar hela det svenska näringslivet och inte bara en del av det. Än så länge tycks emellertid, tyvärr, diskussionen om dehär företagens ställning i huvudsak ha begränsats tiU aUmänna välvUligauttalanden om deras värde för samhällsekonomin och sysselsättningen, iblandkombinerade med ett beklagande över att de mindre företagen befinner sig i ettträngt läge. Men det är ett beklagande som då det har kommit från regeringshållofta varit förenat med åtgärder på det näringspolitiska området som ytterligarehar försvårat de mindre och medelstora företagens position. Det finns många exempel på sådana åtgärder, men jag skallbara beröra ett par som är aktueUa just nu under höstriksdagen. Den ena är dennya aktiebolagsstiftningen som antogs av vårriksdagen, kombinerad med det nu päriksdagens bord liggande förslaget om höjning av aktiekapitalet för redanregistrerade aktiebolag frän 5 000 till . Det är inte så lätt förett mindre företag med den lönsamhet vi har i dagens läge att pä kort tidskaffa fram . Den andra är den föreslagna lagen omanställningsskydd. Vi har ingenting emot anställningsskydd. Det är klart attdet skall finnas. Men helt naturligt, fru talman, kommer den lagen att varasärskilt besvärande för de mindre och medelstora företagen. Det kan vi intebortse ifrån, I valrörelsens slutskede presenterades en del preliminärasiffror från industristrukturutredningen som skuUe visa vi hörde htet grandom det i går också - att lönsamheten i näringslivet, även för de mindreföretagen var god t. o, m. mycket god tyckte jag att finansministern viUegöra gällande. Utredningsresultatet var mUt sagt överraskande för de tiotusentalssmåföretagare som kämpar med sjunkande lönsamhet. Men kritiken mot utredningensberäkningsmetoder blev snart så hård att man enligt dock förstpä själva valdagen från utredningens sida fann för gott att medge att mananvänt tvivelaktiga beräkningsmetoder. För övrigt kan noteras att utredningent, o, m, själv säger, i sin prehminära första rapport, att beräkningsmetodernaär så pass tvivelaktiga att man inte kan göra några rättvisande jämförelsermellan gmpper av företag med olika storlek. Anmärkningsvärt nog komutredningens medgivande aUtså först på valdagen. Den aktuella statliga utredning som behandlar järn- ochmetallmanufakturindustrin, en typisk småindustribransch, visar med allönskvärd tydlighet att problemen med den låga lönsamheten är en realitet för enläng rad mindre företag, även de som drivs verkligt effektivt och rationellt.Utredningen tar framför aUt upp tre problem som gäller järn-ochmetallmanufakturföretagens möjligheter att överleva och vidareutvecklas:lönsamheten, självfinansieringen och generationsskiftesproblemen. Lönsamhetenär låg och har minskat, självfinansieringen har sjunkit till en otillräcklignivå och arvsskatternas storlek gör att även lönsamma och framgångsrika företag tvingas eller kan tvingas till Nr129 nedläggning i samband med generationsskiften. Vi kan till den bekymmersamma situationen för deexisterande företagen lägga den bristande nyetableringsviljan, som vi alltförofta får vittnesbörd om när vi träffar medlemmar från våra organisationer. Ettlivskraftigt näringsliv förutsätter förändringar och nyföretagande, men antaletpersoner som vill ge sig in pä verksamheten som företagsledare är lätträknade. Detta är ett mycket allvarligt förhållande, som kan få långtgåendekonsekvenser sett i ett något längre tidsperspektiv. Småföretagen svarar, somjag sagt, för en betydande del av sysselsättningen i samhället, och i ettansträngt sysselsättningsläge framstår det som särskilt angeläget att de mindreoch medelstora företagen skaU ges goda utveckhngsmöjligheter, Utveckhngsmöjhgheter skapas enhgt vår erfarenhet genomkonkreta åtgärder för att stärka lönsamheten, självfinansieringsgraden etc, förde mindre företagen och självfallet för företagsamheten i allmänhet. En gynnsammUjö för företagande skapas genom en företagsvänligare attityd från myndigheteroch institutioner än den som visas. Jag anhåUer faktiskt att härefter få taytterligare i anspråk med anledning av ett besked som jag fåtthelt från min hemkommun. Med kraft har de kommunala myndigheterna iSöderhamnsregionen fört fram regionens krav på att därvarande lasarett skall fäfortleva som normallasarett. Inget i laga ordning fattat beslut har lagt hinderi vägen för förvaltningsutskottet i att villfara denna önskan. Årefter år har emellertid Söderhamnslasarettets status och arbetsvillkor försämrats.Just nu har vi i kammaren närvarande söderhamnare fått beskedet att man förberederen nedläggning av lasarettet . Hela lasarettet skall stängas, ochinneliggande patienter skall flyttas över till andra sjukhus inom en region påca 5 eller 10 mils omkrets. Till invånarnas, för att inte tala om patienternas och deanställdas, förtvivlan över sakfrågans utveckling fogas också oron övertillvägagångssättet, som ej upplevs som förenligt med den medborgerligauppfattningen om samhällsärendens behandling, I verkar åtskilliga tiotusentalmedborgare, av länets större och mest utvecklingsbara industrier har sitthemvist där. En delav dem planerar utbyggnad för att skapa ökad sysselsättning,men försämras servicen på ett så viktigt område som sjukvärden kommer detnaturligtvis pä nytt att övervägas om man är intresserad av en fortsattutbyggnad av vederbörande företag. Där verkar dessutom både mindre och medelstora industriersamt hantverks- och serviceföretag, är också ett centrum för enganska stor köpenskap. De kommunala aktiviteterna är framätriktade. Kommunen ärbärare av utomordentliga naturliga möjligheter till förkovran och utveckling, av regeringen framlagda planen för den regionala strukturen, som antogs av1972 års höstriksdag, är ett regionalt centrum, som bland andra servicefunktionerförutsätts ha ett lasarett. Som sä mycket mera beklämmande upplevs den försämring av trygghetoch samhällsservice som utarmningen av sjukvårdsresurserna innebär. Vimedborgare i anser faktiskt aUa, oavsett politisk åskådning, att detär ett rimhgt krav att vårt lasarett bereds möjlighet att fortleva somnormallasarett och att det bemannas på adekvat sätt för att kunna fullgöra sinavitala samhällsuppgifter. Med de här orden, fru talman, har jag velathemställa till regeringen, i första hand till socialministern, att man skallmedverka till att denna nedläggning icke kommer att ske, utan att vi i enlighetmed av antaget regionalpolitiskt handhngsprogram får behälla värtnormallasarett i , I likhet med vill jag tillkammarens protokoll få antecknat att jag beklagar den situation som haruppstått på . Jag tycker att det är beklämmande attGävleborgs läkarförening med utomparlamentariska metoder indirekt försökerpåverka dem som söker överläkartjänsten vid på i syfte att fä en nedläggning till stånd.