prot · FW09121 · 1973-12-31 00:00:00 — Alla krav eller krigstillstånd upphävs och varjestats i området suveränitet, territoriella okränkbarhet och politiska oberoende bör respekteras och erkännas, liksom dess rätt att leva i fred med säkra och erkända gränser och fri frän hot om våldshandlingar," Jag har velat läsa in hela denna text just för attunderstryka betydelsen av att man icke slår sönder resolutionen och bara tardet ena elementet och icke det andra. Resolutionen är en helhet den kan baratillämpas, och politiskt genomföras, som en helhet. Detta var, , min invändning - som jag alltsåhär får tillfälle att utveckla nägot närmare - mot sätt att citeraresolutionen. Dessutom hade ett ord som Inte finns där stoppats in iresolutionstexten om tillbakadragandet, nämligen ordet "" "" finns icke i texten. Det varmin bedömning när det svenska FN-talet skulle hållas, och det är minbedömning , att ett fördömande av den ena partens krigshandlingar Ickeskulle ha gagnat möjligheterna att nå en lösning. Den bedömningen är inte någonsärskilt orginell svensk bedömning. Den debatt som ägde rum i FN:sgeneralförsamling pågick t, o, m. den 11 det var alltså fyra dagars debattsom inföll efter krigsutbrottet - och sedan har det varit en serie debatter iFN:s säkerhetsråd, I dessa debatter har såvitt jag har kunnat finna icke nägonutrikesminister jag undantar självfallet - anklagat eller fördömtEgypten eller , Jag tycker det är viktigt att vi har detta klart för ossnär vi diskuterar denna mycket allvarliga utrikespolitiska fråga i . Detsamma gäller de nio EG-staternas utrikesministrars gemensammauttalande . Det gäller också resolution den 17oktober, som medvetet undvek vaqe brännmärkning av och . Ingenbehöver tvivla pä att solidariteten med är mycket stark blandregeringarna i EG och naturligtvis väl så stark, och kanske också friare i sinauttrycksformer, i EG-pai'lamentet. Men trots detta har man alltså också därundvikit att göra detta fördömande av den ena parten. Därför har jag blivit litet förvånad över den diskussionsom har uppstått här hemma. Den förvåningen har inte minskats av att det närmitt FN-tal Innan det hölls diskuterades och gicks igenom i FN-delega-tionenmed därvarande pariamentariker, som representerar de olika partierna här i riksdagen- inte var nägon som förde fram den kritik och de krav som ochherr här framfört. Jag tycker det är naturligt, och det är inte svårtatt förklara. De krav som ställs här i debatten är visserligen i och för siginte obegripliga för mig, men mot den bakgrund jag har angett tycker jag att deär helt oacceptabla och i grunden går emot det som är och som jag hoppas skullevara den gemensamma fundamentala svenska Inställningen, nämligen att vårfrämsta uppgift här måste vara att efter mättet av våra krafter bidraga till enfredlig och politiskt stabil lösning av konflikten i . Jag sade att jag hade den inställningen när jag hölltalet. Jag menar också att den utveckling som har ägt rum därefter bekräftarriktigheten av den. är, som alla vet, svensk trupp på väg till . Detär ett svårt, viktigt och för oss hedrande uppdrag. Det är självklart att viniäste uppträda sä att parternas förtroende för vår opartiskhet Inte pä nägotsätt rubbas. Jag fick intrycket att i viss mån höll med omatt det kunde finnas skäl för den här återhållsamheten från den svenskaregeringens sida. säger att man kan vara återhållsam i FN, men hanfrågar varför vi Inte i andra fora har framfört andra synpunkter. Jag kan inteta det rådet pä allvar. Den är regering oberoende av införvilket forum vi uppträder. Det gär inte att uppträda på ett sätt i FN:sgeneralförsamling och på ett annat sätt Inför ett annat forum. Det kan integärna vara en allvarligt menad rekommendation. Låt mig göra en sammanfattning: Det är ingen skillnad iden inställning 1973 och 1967. Vårt för-svar för värt stödtill rätt att existera - och att existera i trygghet har varitsjälvklart från början; det var självklart , och det är lika självklart . självklaroch lika oförändrad är vär bedömning att det är nödvändigt att åstadkomma enpolitisk lösning som tillgodoser samtliga parters legitima intressen. När jag säger att vär inställning är oförändrad vill jagavslutningsvis -eftersom just 1967 har utpekats som när den svenskaregeringen skulle ha haft en annan inställning än den som kommit till uttryck iårets FN-tal läsa upp en liten del av FN-talet , Det hölls den 22september, alltså innan säkerhetsrådets berömda resolution nr 242 kom till. Därsade min företrädare följande: "När det gäller det oroandeläget i vill jag. , först beklaga att det undervåren var omöjligt att förebygga eller lösa den hotande krisen trots att såmånga tecken klart visade på risken av en väpnad konflikt. Det är djupt oroandeatt alla försök under det brådskande extraordinarie församhngsmötet att nä framtill riktlinjer för att skapa rättvisa och fredliga förhållanden i områdetmisslyckades. Detta är sä mycket mer olyckligt som man ju dock praktiskt tagetkunde enas om själva principerna: Att icke erkänna någon rätt grundad påmilitär erövring och att erkänna rätten för alla stater i existens i fred och säkerhet," Jag kan icke se någon skillnad mellan den inställningenoch den inställning som har kommit till uttryck i årets FN-tal, HerrAHLMARK (fp): Det var, jag upprepar det, bra attutrikesministern rättade interpellation och om resolutionen nr 242, Den måste självfallet ses som en helhet,och den mäste naturligtvis refereras och citeras efter sin ordalydelse. Jaghåller helt med utrikesministern på den punkten. Det gläder mig att han som svar pä ' frägasäger att hans FN-tal nu är identiskt med vad som sagts tidigare. Det innebären justering av tolkningen av det talet. Vi har ju hört citera vaddåvarande statsminister sade, efter det att kriget bröt utden gängen, på . Jag vUl gärna citera det igen. Detvar också ett tal under kriget, liksom , Det är dessa bådatal som skall jämföras, Erlandersade sä här: "----- jag vill gärna göra den bekännelsen att måndagenoch tisdagen tillhör de mörka dagarna i vårt liv eftersom vi hade en känsla avatt det som höll på att byggas upp och som gav så rika löften för framtiden iden israeliska staten var hotat med undergäng. ------ har väl gjort att stämningenhar lättats upp. Förhållandena har blivit gynnsammare tack vare egen förmåga ." Ingenting av den känsla eller den uppläggning somgenomströmmade uttalande under sexdagarskriget fanns ju ianförandet i FN. Men jag gläder mig ät att utrikesministern tydligen villförsöka fylla igen den klyfta som finns mellan de båda attityderna från 1967och 1973. Utrikesministern säger med all rätt att det finns treparter i konflikten: israeler, palestinier och arabstater. Det är en korrektanalys. unik ellersärskilt orginell, men den är helt korrekt. Men vilken av de tre parternatjänar pä krig, ? Gör israelerna det, som ständigt ser sin stathotad och som mäste ta av bruttonationalprodukten tillförsvarsutgifter? Mer än tusen människor har troligen dötti under det här kriget. Tjänar arabstaterna pä krig? Väldiga summor går åtför krig i några av jordens fattigaste länder, som använder dessasummor för meningslösa rustningar och en neurotisk koncentration pä konflikteni stället för på social och ekonomisk utveckling. De tjänar inte heller päkriget. Palestinierna är de som drabbas mest av alla av ett krig. De har intefått sin stat, som FN beslutade om 1947. Hundratusentals har drivits tUlflyktingskap. Frän vilken parts sida man än ser den här konflikten jagtycker precis som att man bör se den från alla tre parternassynpunkt kommer man därför fram till en och samma slutsats: Det måste blifred, och bestående fred, med säkra gränser för alla folk i . Det är från den värderingen som jag säger att man måstefördöma militär aggression. Militär aggression innebär ett hot mot alla de treparterna, vUkas framtid vi tydligen är överens om bara kan säkras i fred. säger att det är oacceptabelt att fördömaangreppet och att inget annat land har gjort det. Det är ju fel. Se pä vadHolland har sagt i en rad uttalanden! Det är sant, , att Hollandhar "straffats" för sina uttalanden. Arabstaterna har hotat med attinte sända olja till landet i fortsättningen. Men jag utgår än sä länge fränatt det inte var rädsla för oljan som dikterade tal i FN. Denholländska reaktionen över partigränsema och med en socialdemokratiskutrikesminister även där skulle ha varit föredömhg för den svenskaregeringen. Varför skaU man då fördöma aggression? Jag kan nöja mig medatt citera den socialdemokratiska tidningen , som jag tycker harsammanfattat detta på ett lugnt och fint sätt. Arbetet skrev päledarplats i en kommentar till tal: "Den dag då kriget började för sedan, härskadeunder en viss förvirring om vem som anföll. Detta återspegladesäven i svenska massmedias kommentarer. Men , och när framträdde, råder inte ettspär av tvivel. Det var ett arabiskt överraskningsanfall, planerat pä förhand attäga rum på det judiska folkets heligaste dag och , när allajudar religiösa och icke religiösa befann sig i sina familjer. Utrikesministern borde ha fastslagit detta faktum införgeneralförsamlingen, eftersom nu så få andra nationer är redo att göra det. Han borde också ha uttryckt känsla av samhörighetmed det israeliska samhället och klart ha betonat, att detta samhällesexistensberättigande i aldrig får ifrågasättas. inskränktehan sig till att konstatera, att existens är ett etableratfaktum," Det finns alltså skäl för att fördöma angreppet mot Israelden . Det är viktigt att en stat vet att den kommer att kritiserashårt internationellt om den går till angrepp mot ett annat land. blirkritik minskar hämningarna i världen mot att starta krig, och det kan vara enuppmuntran till fortsatta strider. Det är också viktigt att ett litet land som angrips fårett internationellt stöd. Den internationella moralen skulle ohjälpligtkompromettera sig, om demokratier står tigande när ett litet land överfalls. Ett fördömande är också viktigt för förtroendet för densvenska utrikespolitiken. Jag tror att i några av sina tal, ochtidigare utrikesministrar, ständigt har slagit fast de fyra principer som jagtog upp i mitt tidigare anförande; Ingen stat får frägasätta och hota en annanstats existens, Pohtiska konflikter får inte lösas med mUitära medel, Pohtiskakonflikter skall lösas genom samtal och förhandlingar. Demokratiska länder haren särskild rätt till skydd av sitt styrelseskick. Angreppet mot den 6oktober var ett brott mot samtliga dessa principer. Om vi hävdar dessa principer, , mäste vi ocksåreagera när de ätsidosätts. Om vi hymlar, när de grundläggande idéerna ommellanfolkligt samarbete nonchaleras och hånas, är det ett brott mot deidéerna. De fordrar, om de skall vara starka, att många regeringar ständigtvärnar om dem också i ord och tal. Därför var enligt min mening i FN genom hans vägran att fördöma ett angrepp ett svek mot deprinciper som brukar vägleda svensk utrikespolitik. Bara ett par korta kommentarer till anförande.I flera av meningarna där kan man naturligtvis helt instämma, men jag tyckteatt hon aldrig slutförde analysen. En stor oklarhet hängde över hennesframställning. antydde i början att det var ett felaktigtbeslut som fattade 1947; man satte sig över befolkningensönskemål osv. Vilka alternativ hade , då defick hand om frågan om ? De kunde säga; skaU hela bli judiskt. Nuskall vi driva bort alla araber därifrån. skall vi göra det till ett judisktland. Det hade varit en orätt mot palestinierna. Man hade kunnat säga: skaU vi driva bort alla judarnafrån de är färre än araberna och göra hela tiU ettarabiskt land. Det hade varit en gruvlig orätt mot judarna. Män hade också kunnat säga; skall vi skapa enbinationell stat, där både judar och araber under en gemensam regering ochgemensam administration skall kunna leva i fred. Det hade varit en Ulusion, Detvar ju en binationell stat som förvaltade under 1920-, 1930- och1940-talen och som ständigt var söndersliten av inbördes strider och attentat.Judar och araber kunde icke leva samman. Vi behöver icke diskutera skulden tilldetta. Vi vet att var en ständig oroshärd. Det var då den fjärde lösningen som återstod: delning avPalestina i en i huvudsak judisk stat och en i huvudsak arabisk-palestinskstat. Man drog gränserna så att det blev judisk majoritet i den ena staten ochen arabisk-palestinsk majoritet i den andra. De skulle leva sida vid sida medöppna gränser och i fred. röstade för detta förslag . Jag tyckeratt det var ett klokt beslut. Jag hade dä ingen möjlighet att uttryckamin mening, men när jag läst om det hela efteråt och när jag har sett dealternativ som för-elåg, har jag tyckt att det var ett klokt beslut utifrån vadman visste . Det fanns ingen annan lösning som hade kunnatskapa nägot slags rättvisa för båda folken. Tragiken, , var ju attarabstaterna icke accepterade det här beslutet. Om de gjort det hade det inteblivit några flyktingar. Dä hade det blivit en palestinsk stat. Inga områdenhade blivit ockuperade. Den judiska staten hade dessutom varit mycket mindre änvad den är , vilket frän arabstaternas utgångspunkt hade varit en fördel. Men och ända fram till denna dag hararabstaterna vägrat att slå in på fredens väg. Det är detta som är tragiken.Därför bör man i den typ av analys som inledde komma fram tUl attendast fred kan leda framåt och att den politik som arabstaterna bedrivit i merän har varit katastrofal. säger att vi inte bör tala för det ena ellerandra folket. Det är riktigt. Därför menar jag att om man vill ha rättvisa förbåda folken måste man nu begär-a att arabstaterna, palestinierna och israelernagär till förhandlingsbordet, att de lämnar slagfältet och sätter sig ner ochresonerar om den här regionens framtid. Dä blir det också nödvändigt att taavstånd frän al , Folkfronten och de andra terrorgrupperna. Man kan juinte ha den minsta sympati för organisationer som säger: Bara pä ruinerna avden judiska staten kan vi bygga upp ett nytt , Rättvisa ät alla folkkan man bara nä i fred. Därför tycker jag att i sitt nästa anförandeborde avsluta sin analys på de här punkterna med att säga att arabstaternaspolitik icke får fortsätta samt att palestinierna måste låta sig företrädas avansvarsfulla ledare och inte av extremisterna i Folkfronten och al , Detär bara med fred genom förhandlingar som vi kan fä säkra gränser i MellerstaÖstern, Under detta anförande övertog herr tredje vice talmannenledningen av kammarens förhandlingar. HerrWIJKMAN (m): Debatten drar verkligen ut pä tiden, och jagskall försöka att fatta mig kort. Man kan börja med att ställa sig frågan vad den klarasvängning i opinionen beror på som vi har kunnat se, kanske inte framför allt iSverige utan över huvud taget i , under det här kriget i jämförelse medden kris som lamslog världen , Man kan naturligtvis vara cynisk och sägaatt den begynnande energikris vi ser, med fara för oljeavspärrning, kan ha enviss inverkan pä olika regeringars ställningstagande. En annan faktor som kanspela in är terrorrisken. Regeringarna kan bedöma det som ganska farligt elleräventyrligt att ta i för hårt mot arabsidan därför att man dä riskerar en meraaggressiv attityd frän olika terroristor-ganisationer. Det kan också bero päatt den israeliska taktiken på flera punkter har varit svår att acceptera ochsvär att förstå. Jag tänker bl, a. pä den s, k, kontraterrorn, jag tänker pä debeslut som har fattats vad beträffar policyn pä kort sikt inom de ockuperade områdena. Slutligenkan det vara en ökad förståelse för de arabiska kraven. Jag tror att det ligger någonting i alla de här fyrasynpunkterna och att de pä många sätt påverkar människornas bedömning avkonflikten. Det kanske man på sätt och vis får acceptera eller i vae fall hysaen viss förståelse för. Men faktum kvarstår att staten även om vi måha kritik på olika punkter mot pohtik är enliten nation som står inringad, bokstavligt talat, mellan betydligt större ochekonomiskt starkare grannar och ideligen har hotats ochutsatts för grymma terroristaktioner, 1 ett sådant läge är det klart attpolitiken i staten på många punkter mäste hårdna. Jag tror att om vårtland vore utsatt för liknande psykologiska fenomen, skulle också vår attityd imänga sammanhang bli hård. Det är därför jag tycker att det är sä viktigt attkomplettera opinionsbildningen - , varje stund med att slä fast ochställa upp bakom självklara rätt att existera, att fortieva. Det ärglädjande att herr utrikesministern nu i sitt senaste inlägg så klart gjordedet. Detta uttalande hade en helt annan innebörd och en helt annan valör än detmycket kortfattade konstaterande som fanns med i talet i FN, Vi är alltså helt överens på den punkten, och det finnsingen anledning att här fortsätta den diskussionen. Därvidlag har den härdebatten fyllt ett stort syfte om vi förutsätter att den går ut i massmedia.Den har visat att det finns åtminstone fyra partier som kraftfullt markerar sinvilja att sluta upp bakom fortsatta existens. Det är klart att om man jämför tal frånsexdagarskriget och tal i FN, kan man inte låta bli att tycka attkontrasten är skarp. Därför är det bra att de här kompletteringarna har gjortsi dag. Jag kan bara lUcsom inte underlåta att undra övervarför inte dementier av de uppgifter, som bl, a, förekom i , harkommit tidigare. Det är bra att de har kommit , det skall vi varatacksamma för. Den punkt som vi - i varie fall vad avser mininterpellations utgångspunkt fortfarande inte är eniga om är alltså huruvidaangreppet frän och borde fördömas. Det skulle inte rimma medkravet på en fredlig lösning, säger herr utrikesministern, och jag måsteerkänna att jag inte begriper det resonemanget. Jag kunde acceptera det utifrånden aspekten att man i ett mycket laddat läge igeneralförsamlingen i FN mäste säga sig att nu mäste vi iaktta extra stormåttfullhet och extra stor sans därför att en kompromisslösning kunde kommainom . Det var därför jag sade att om man nu hyste en vilja attfördöma angreppet och fann tillfället olämpligt just i generalförsamlingen, såfanns det möjlighet att i andra sammanhang göra det. Även den tolkningen tyckerutrikesministern är omöjlig. Jag tycker att den inte är det, och jag anserdessutom att det i varje läge borde vara naturligt för ett land som attfördöma ett angrepp av den här karaktären - dels sättet för angreppet på dennareligiösa högtidsdag, dels angreppets omfattning, dels angreppets syfte. Vi kankonstatera att angreppet var sä massivt att staten existens de factohotades. Jag menar alltså, precis som , att mihtäraggression och militära angrepp måste fördömas. Jag kan inte underlåta - när 8 protokoU 1973. utrikesministerndrar paralleller med utlandet att påpeka att och även jag inågra sammanhang har deltagit i debatter, där olika talare har påmint herrWickman om utländska uttalanden. Herr utrikesministern har upprepade gångerslagit fast att vi har en annan position och att vi över huvud taget har enannan tradition när det gäller att fördöma mUitär aggression av den här typen.Jag är aUtså fortfarande förvånad över detta. Vi lär inte komma fram till någonenighet här om sättet att se på dessa ting. Lät mig, herr talman, avsluta med att säga att jag för tycker att det är naturhgt, även om jag har förståelse för vissa avarabstaternas synpunkter, att i opinionsbildningen bidra med attstarkt markera stödet för den israeliska staten och att påminnaomvärlden om att denna stat de facto år ut och år in har hotats mUitärt ochockså angripits militärt" och att dylika angreppmycket starkt bör kritiseras och fördömas även frän synvinkel. (vpk): Det är riktigt, herr utrikesminister, ordet"" finns inte i resolutionstexten, men det är heller inteden springande punkten och inte den mest angelägna tolkningsfrågan i dagensläge. anförande innebär, såvitt jag kan förstå,inte något annat än en bekräftelse på att linje är att hålla fast vidFN-resolutionen, och den innebär utan tvekan att skall dra sig tUlbakafrån de områden det rövade till sig 1967, Däri ligger den springande punkten. Det vore synnerligen olyckligt om det officiella Sverigelånade sig ät den typ av språklig tolkning som och dess supportersförsöker driva, nämhgen att det inte skulle gälla alla områden och attformuleringen "ockuperat område" skulle betyda att med denstarkares rätt kunde fortsätta ockupationen. Sådant är ordkonster, och det ären dålig israelisk efterhandskonstruktion. När resolutionen i FN togsuppfattades den av världsopinionen och av alla seriösa bedömare som att detsjälvklart gällde samtiiga under sexdagar-skriget ockuperade omräden. Det finnsnaturligtvis också andra viktiga punkter i denna resolution, men den punktenutgör grundvalen, är angriparen, är den brutale ockupanten ochhar att rätta sig efter FN-resolutionen så, som den rimhgtvis måste uppfattas.Något annat vore en skändlighet som i vart fall inte har nägot intresseav att medverka i. Det måste bli förhandlingar - det anser vi aUa - och därkan givetvis både ges och tas som vid alla seriösa förhandhngar. Grundvalenmäste emellertid vara FN-resolutionen utan den genomskinliga urvattning somIsrael försöker driva igenom. sysslade i sitt anförande mycket med fråganom hur kriget började. Jag vUl påstå: Vem som sköt det första skottet är inteden mest intressanta frågeställningen. Det intressanta är att de arabiskastaterna har kämpat pä sitt eget territorium, det som rövadetill sig 1967, erkänner nästan alla stater, åtminstone i ord, att de arabiska staternas krav om tillbakadragande av de israeliska truppernaär ett rättmätigt krav. Vad har företagit sig efter 1967? Det är inte baradet att den mUitära ockupationen har fortsatt utan man har också pä ettutmanande sätt företagit en rad åtgärder för att varaktigt annektera de områdensom man tog med våld. Man har sprängt arabiska hus i luften, man har gäng efterannan gjort rader iri på omgivande arabiska territorier. Man har mördat och manhar åstadkommit skadegörelse i mycket stor omfattning. Så fort nägon arab inomockuperat område kunde misstänkas för att stå i förbindelse med gerillan harhans hus sprängts med alla ägodelar i. Det är ingen propaganda - det harbekräftats av självt som offentliggjort statistik, säkerligen alltförläg, har dessutom på ett sätt som måste utmana denationalistiska känslorna hos arabfolken gått in för en ekonomisk integrationmed av de ockuperade områdena. Man har investerat i kibbutzer ochföretag, har övermodigt velat visa att de här områdena tog ochdem ämnar man behälla utan hänsyn till arabernas känslor och rättvisa krav. Såkan ingen fred i världen byggas. Det förstår också mänga israeliska medborgare.Man kan erinra om det upprop som skrevs och som undertecknadesav ett hundratal intellektueUa, De kritiserade ockupationspolitiken, terrornoch herrefolksattityden, och de varnade för konsekvenserna. Det är klart attdessa sanningssägare inte blev populära. Men jag skulle tro att ännu flerisraeler kan vara beredda att skriva under ett sådant upprop, Fär hökarnai fortsätta bringar man verkligen den israeliska statens existens ifara. Jag tycker det är väldigt svårt att ställa sig somförsvarare av den israeliska politiken. funderar över orsakernatill det förändrade stämningsläget. Men är det inte 1967, dä man faktisktlyckades piska upp en proisraelisk stämning av sällan upplevt slag. Dä handladedet inte bara om att det stackars kämpade för sin existens och ingentingannat begärde än att fä leva i fred med sina grannar. De som då påpekade denisraehska statens och sionisrnens aggressiva karaktär stämplades aUt som oftastsom antisemiter. Det har som sagt hänt åtskilligt . De som hartrott pä den israeliska statsledningens deklarationer om fredsvilja och ädlasyften gör det inte längre, och det är grundvalen för det ändradestämningsläget i värt land och i många andra länder. Den israeliskastatsledningen har gäng på gång inför världen avslöjat sig som angripare, som äventyraresom har satsat pä det nakna våldet och som angripare som inte är intresseradeav en rättvis fred utan som oupphörligt kränker och av FN enhälligtantagna resolutioner. Här har flera talare motiverat aggressiva pohtikmed omsorg om statens existens.