prot · FW0944 · 1973-12-31 00:00:00 — Detta accepterande av storfinansens rätt att sortera ut,att definiera vem som är handikappad och vem som inte är det, vem som duger ochvem som inte duger innebär också ett eftergivande av en väldig massa viktigamålsättningar, som det skulle falla sig naturligt att hälla starkt på om man verkligenville förbättra arbetarklassens långsUctiga maktposition i samhället och isynnerhet om man ville sträva efter någon form av socialistiskt samhälle.Accepterar man storfinansens utsorteringsrätt är ju kravet borta på enarbetsmUjö som är anpassad efter människorna, efter mänskliga behov och krav.Då är kravet borta på människans möjligheter att välja arbete, människans rätttill ett meningsfyllt arbete, människans rätt att kunna räkna med att ettsådant arbete står tUl buds på den öppna marknaden. Även om människor inte kan producera så otroligt mycketkvantitativt, även om deras produktionsförmåga på grund av förslitning genomde kriterier som ställs i den moderna storindustrin i kvantitativ mening gårned, kan de i alla faU ha ett rättmätigt krav på att det visas solidaritetgentemot dem, och de kan ha rätt till arbets- och kamratgemenskap. Anslag till arbetsmarknad m. m. Anslag till arbetsmarknad m. m. del kravetkan inte tillgodoses om man ständigt ger efter för storfinansens önskan omutsorteringsrätt. Inte heller representerar det någon lösning i ett långsiktigtperspektiv att ständigt som genom ett dragspel pumpa upp respektive kontrakteraantalet beredskapsarbeten allteftersom arbetslösheten stiger. I mångaberedskapsarbeten sysslar man med i och för sig angelägna uppgifter, men detfinns också - och det tror jag att imUcesministern är medveten om -en rad typerav beredskapsarbeten som är oerhört tillfälliga till sin natur. De innebär så att säga hittar på eUer skapar arbetstillfällen, som kanske vid enallmännare, mer omsorgsfull och långsiktig planering egentligen inte skulle haprioriterats, utan angelägnare och på lång sikt för ekonomin och folkflertaletmer produktiva och meningsfyllda arbeten skulle ha varit på sin plats.Beredskapsarbetena har ju denna kortsiktiga natur som en sorts stötta under dentiUfälliga konjunkturen. De uigår inte i något långsiktigt program föruppbyggnad av en ekonomisk struktur t. ex. eller som ett led i en medvetenindustripolitik. De ligger vid sidan om, och det är naturhgtvis den storasvagheten med en politik som väsentligen baserar sig på den typen avkortsiktiga medel. Omskolning är ju ett sätt att ta hand om en del av dem sominte får plats i den öppna marknaden. Det är självklart att det i varjesamhälle -ett avancerat kapitalistiskt samhäUe och i ännu högre grad ettsocialistiskt samhälle - behövs en kontinuerlig omskolning, eller snarare enkontinuerlig uppskoLning, av arbetskraften. Men detta måste kombineras med ensådan planering att de omskolade människorna någorlunda säkert vet att de fåranvändning för sin utbildning, att det finns jobb som väntar på dem när dekommer ut pä arbetsmarknaden igen. Och dessa jobb måste infogas i ettplaneringsmässigt sammanhang som verkar befordrande på den ekonomiskatillväxten och på effektiviseringen av den ekonomiska strukturen, sett frånfolkflertalets synpunkt. Men här saknas - något som måste bli fallet i enekonomi som accepterar den kapitalistiska ramen denna samordning meUanarbetsmarknaden och dess långsiktiga utveckling, industripolitiken och denekonomiska strukturen ä ena sidan och omskolnings- och uppskolningsverksamhetenå den andra sidan. Här är sambandet alldeles för lösligt. Därför kan inteomskolningsverksamheten fogas in och därför blir den inte meningsfylld på detsätt som den skulle kunna bli. Ett annat problem är att uppdehiingen i s, k. A- och B-lagkan fördelningspoUtiskt leda tUl mycket tvivelaktiga effekter. Det är nämligenså när det gäller det växande s. k, B-laget - människor som sorteras ut ochförkastas av storfinansen, människor som storfinansen av någon anledningvägrar att ta emot att de aUmänna kostnaderna för investeringar,administration osv, som blir nödvändiga för att hålla de människorna i en ellerannan form av verksamhet har en väldigt stor vikt. När de tenderar att öka sintyngd mycket kraftigt i samhällsekonomin som helhet spelar det en väldigt storfördelningspolitisk roll vem som får bära dessa ökade utgUter, dvs, om depengarna hämtas ur de växande vmsterna eller genom höjda kommunalskatter, somdrabbar låginkomsttagare och genomsnitts-uikomsttagare, eller genom höjd momsoch hknande saker. Och det är den senare vägen man går. Det är sä att sägaA-laget som får betala B-laget;det är naturligtvis en förgrovning av det hela, men i stort sett stämmer det. Kostnaderna lägges alltså icke på kapitalet, utan på andrakategorier av lönearbetande. som den socialdemokratiskanäringspolitiska kommittén som arbetade inför kongressen kunde konstatera attden effektiva företagsbeskattningen här i landet hade gåttner från och som det i årets slatsverkspropositionföreslås 500 miljoner i olika former av subventioner, väsentligen tillstorföretag, slipper alltså storföretagen kostnaderna för detta växande s, k.B-lag, som de själva, med den politik de för, tillätes ge upphov till. Dekostnaderna lägges på andra kategorier. Det blir en omfördelning inomarbetarklassen, och den fördelningspolitiken måste vara högst tvivelaktig urprogressiv och demokratisk synpunkt. Nåväl, vi går över till framtidsplanerna - eller rättaresagt till avsaknaden av framtidsplaner, som rubriken väl borde lyda i det härfallet. Både av inrikesministerns svar och av de deklarationer man i övrigtbrukar få från regeringsbänkarna om de här sakerna om den långsiktigasysselsättningsutvecklingen, om vad som skall hända medsysselsättningsfrågan, med rätten till arbete, med möjligheten att bereda ettökat antal människor arbete i relation till tillväxtgraden i ekonomin påsysselsältningssidan - konstaterar man att man aldrig lyckas pressa någonregeringsledamot till några som helst kvantitativa kalkyler eller ensungefärliga kvantitativa bedömningar av hur stort det här problemet är, hurstor den här klyftan tenderar att bli, hur många nya arbeten det måste skapasfram till 1985 eller 1990, om de eller de kriterierna påsysselsättningspoUtikens område skall uppfyllas. Det saknas fullständigt sådanakalkyler. Tydligtvis finns det inte någon som helst uppfattning om problemetsallmänna kvantitativa dimension. Och det är klart: Har man inte någon sådan grundval ibotten så kan man ju inte avväga hur stora insatserna på lång sikt skall vara,vilken grad av prioritering som skall ges i samhäUsekonomin som helhet och ivad mån insatserna skaU leda till att andra behov kanske måste tillmätas mindrebetydelse. Det har man ingen uppfattning om, för har man ingen sådankvantitativ bedömning på lång sikt som grundval, då blir arbetsmarknadspolitikenett steg hit och ett steg dit ett å i sänder, ett kortsiktigt tänkandefrån en vintersäsong till nästa sommarsäsong eller vintersäsong. Del kan inlebli annat. Det blir en sorts dragspelspolilik där man utvidgar tillfälligaverksamheter när det behövs och sedan minskar dem när behovet säsongmässiglsjunker tillbaka osv. Det kan inte bli något perspektiv om man inte harproblemets proportion klar för sig. Och även om man skulle ha haft problemetsproportion klar för sig, skuUe det inte ha förbättrat situationen mycket, omdet inte finns någon form av uppfattning jag säger inle att den skall varagrundad på en socialistisk syn, men det skaU i vade fall vara en på någonsystematisk form av tänkande grundad uppfattning om vilken industripolitik somskall föras på lång sikt, vilka maktmedel som behövs, administrativt ochpolitiskt, för att garantera en expansionspolitik. Och en sådan äruppenbarligen nödvändig, eftersom problemet inte blir mindre det erkänner jualla. Att man inle kan klara sig med den här typen av tillfällig Anslag till arbetsmarknad m. m. Anslag till arbetsmarknad m. m. stödpolitikoch subventionspolitik gentemot storfinansen är uppenbart. Det är uppenbart inte heller kan klara sig med den statliga företagspolitik som har förtshär i landet , med en statlig sektor som har dettablygsamma omfång och denna passiva hållning i olika sammanhang ochspelar en så underordnad roll i samhäUsekonomm och håller undan förstorfinansen. Hur blir det maktpolitiskt och ekonomiskt på de olikaindustrisektorerna? Hur skall man klara sysselsättningen i skogslänen om manskall fortsätta på den nuvarande linjen med en ensidig massaproduktion istället för att differentiera produktionen, en massaproduktion som medförmUjöförstörande effekter och som ändå kommer att leda till att vihamnar i en oerhört besvärlig situation? På massasidan kan ett avanceratindustriland av vår typ inte hävda sig. Det kommer nya länder med enmer avancerad struktur på sin skogsindustri. De kommer att lära sig att utvinnanya typer av råmaterial, som kan komma att mycket allvarligt konkurrera med desvenska. Vilket program har man på det området? Såvitt jag vet har man i stortsett inte något program alls utan förlänger de utvecklingskurvor och prognosersom man har haft utan att se om det finns något verkligt underlag fördem eller ej och utan att kalkylera med vUka sysselsättningseffekter de får. Vad har man för syn på det rent maktpolitiska problemet?Hur står det t. ex. till med expansionsplanerna på lång sikt för exempelvisatomreaktorindustrin? Skall utvecklingsarbetet inom den industrin fortfarandeliksom enhgt ligga hos ett amerikanskt storförelag? Hurpåverkar detta statsapparaten och den svenska politikens möjligheter att verkastyrande på denna framtidsmässigt oerhört viktiga del av industrin? Vad finnsdet för långsiktiga planer för alt lösa de svåra energiproblemen och bekämpaenergiförslösningen? Vad finns det för långsiktiga planer för att rehabiliteradet försummade järnvägsväsendet? Det talas ofta om att är ett såavancerat land socialt och ekonomiskt. Men det visar sig all man har helt gettefter för storfinansens krav på alt en hämningslös privatbilism skall fram. Dekollektiva transportmedlen har försummats under tiotals år. Vissakapitalistiska länder, som annars sannerligen inte socialt ligger särskilt välframme i förhållande tiU - exempelvis och -ligger nu påkommunikationsområdet teknologiskt avsevärt längre fram. Detta var några axplock ur en exempelsamling som skullekunna göras oändligt mycket större och som skulle kunna förlänga debatten i höggrad. Det saknas såväl en långsiktig industripolitik som enlångsiktig teknologisk forskningspolitik, som medvetet hålls samman av ensamlande offentlig vilja som baserar sig på folkflertalets behov ochfolkflertalets krav. Det finns en uppsplittrad forskningspolitik, somväsentligen leds och styrs mer eUer mindre planmässigt och ofta ganska planlöstav de stora jättarna inom storfinansgrupperna. Hur ser perspektivet ut när det gäller den växande klyftanmellan de ökande sysselsättningssvårigheterna, statens allt restriktivareutgiftspolitik under den försämrade konjunkturen och kommunernas nedskärningaroch uppskjutande av investeringar, å ena sidan, och å andra sidan det enorma ochväxande behovet av rehabiliteringsinsatser på den ena sektorn efter den andra,på mUjösektorn, på vårdsektorn, när det gäUer utbyggnaden av daghemmen, när detgäller behoven av fysiska rehabiliteringsinsatser liksom socialpolitiska ochsocialmedicinska rehabiliteringsinsatser i exempelvis betongslumområdena istorstäderna? Överallt finns ett brännande behov av insatser, och ändå skalldet vara sysselsättningssvårigheter i landet. Här väntar ju insatser somkräver jobb inte bara av anläggningsarbetarna och industriarbetarna utan ocksåav socialpolitikerna, socialassistenterna, socialmedicinarna och en rad andraspecialkategorier, vilkas fackinsatser det råder ett skriande behov av. Varfinns ett program för en rehabilitering på denna väldiga samhällssektor? Ingenstansfinns det något sådant program, såvitt jag kan se. Och det är klart, herr talman, att en av orsakerna tillatt det icke finns ett sådant program är det - som jag ser saken -maktpolitiska dilemma som socialdemokratin såsom ett starkt arbetarpartibefinner sig i. Man har å ena sidan givetvis trycket från en stor och oftamycket medveten progressiv opinion i de egna partileden, de egna organisationerna,och även från många andra gmpperingar utanför den socialdemokratiska delen avarbetarrörelsen. Dessa ställer krav på att de här problemen skall lösas,ställer krav på att få veta någonting om hurdan den långsiktiga utvecklingenskall bli - om den skaU leda tiU ett lösande eller till ett förvärrande av deproblem som finns . Men har man den pressen på sig, att vUl man taitu med de här sakerna kan man självfallet inte föra en EEC-politik som innebäratt man avhänder sig exempelvis kontrollen av de fria kapitalrörelserna övergränserna, vUka ju är ett av de inte minst väsentliga elementen itillväxtproblematiken. Man kan inte heUer föra en politik som går ut på - dettademonstrerades i kammaren senast att etablera en politisk frontmed för att försvara det starkt förtrustade och koncentreradesvenska storbanksväsendet, när man från vår sida exempelvis kräver att detskall förstatligas för att bereda möjligheter till en annorlunda typ avprioritering av kapitalinsatser och en makt över kapitalmarknaden. För man enså passiv politik och uppträder man på detta sätt till försvar för denetablerade samhälls- och maktstrukturen och storfinansens allmännamaktställning och tycker man t, o. m, att det är riktigt att det skah vara så,kan man inte formulera några program för framtiden - de blir maktpolitisktmeningslösa och har ingen grund. Det beklämmande är ju att denna avsaknad av framtidsvyeroch program antyder inte bara att den socialdemokratiska ledningen inte längreär socialistisk det har den inte varit på . Men man hade i allafall förhoppningen att den skulle vara reformistisk. verkar den emellertidinte ens vara del. Den har inga perspektiv, den har mgen maktvilja kvar denlämnar över åt ett litet antal människor inom den härskande klassen att fattade väsentliga beslut som kommer att avgöra de gmndläggande framtidslinjer eftervilka det svenska samhället kommer att utvecklas under de närmaste decennierna. Anslag till arbetsmarknad m. m. Herr förste vice talmannen tillkännagav att anslag utfärdats om sammanträdels fortsättande kl, 19.30. Anslag till arbetsmarknad m. m. i inlägg vittnar omriktigheten av mitt uttalande, att egentligen ställer hela samhället, alla ohka samhällsområden, under debatt. Jagbeklagar att inte hade möjlighet att koncentrera sigpå det sätt som brukar vara kännetecknande för åtskilliga av hans inlägg iinterpella-tionsdebatter. är det nästan omöjligt för mig att fortsättadiskussionen, det skulle föra oss väldigt långt, I inlägg fanns funderingar om statistik ochtillförlitlighet, men jag tycker att , som ändå har vetenskapligskolning, ur de här kaUa siffrorna läst ut för mycket. Jag är inte lika klarmed händelseförloppet, och det kan måhända vara möjligt att tolka det någotannorlunda än gjorde. När det gäller folkräkningarna har nuförmodligen kommit underfund med att det blir betydande korrigeringar i detprehminära materialet, som tydligen tjänar som underlag för en del av herrSvenssons attacker i tidigare sammanhang. Men låt mig bara ta upp en enda fråga, där vi ändå skiljeross åt väsentligt. Det gäller ständiga krav på alt allt skallvara fixerat. Målet skall vara klart fixerat och volymen för vad vi viUåstadkomma skall vara fixerat på aUa möjliga områden. applicerardetta på arbetsmarknadsutbildningen Uka väl som på allting annat. Men vibehöver bara se på just arbetsmarknadsutbildningen för att finna hur snävt herrSvenssons resonemang är. Om vi sätter oss ner och studerar hela den utbildningsom förekommer i vårt samhälle, så skall vi finna att vi inte någonstans har enutbildning som är så starkt inriktad på det som individen kan ha nytta av i detpraktiska hvet, t. ex. i mitt arbete, när det gäller mina möjligheter attförsörja mig, att skaffa mig en bättre och tryggare tillvaro osv. Jag tvekarinte att säga, att vi inte någonstans på några nivåer inomsvenskt utbildningsväsende finner en utbildning som i så hög grad är inriktadpå nyttan i det praktiska livet. Och det väljer nu som exempel,när han skall beskriva hur dåligt allting klaffar! Nej, orsaken till att vi inte förstår varandra är attutgångspunkterna är så olika. När vi bedömer vad som bör göras bör vi försökautläsa resultaten av den politik som förts. Och de kan mätas på olika sätt, t.ex. i inkomst, i arbetstid eller i fritid, i möjligheter att bo och röra sig isamhället. Om vi har det som utgångspunkt, så skall finna att vimed våra ur synpunkt otillräckliga verktyg faktiskt har kommitväldigt långt i jämförelse med andra länder. Jag är ingalunda säker på att en maximalt stark styrningpå alla områden ger hka goda resultat som en mera öppen attityd tiUutvecklingen kan ge. Jag tror också att del är en erfarenhet som man gör ivissa länder, att om man planerar för hårt kommer man snett i verkligheten.Därför finner jag ingen anledning till förebråelser för att inte alla mål ärfixerade i volymer som skall uppnås inom en given tid. Jag tror det är ytterstvanskligt att fastlägga sådana program. Jag konstaterar nu att en debatt som spänner över såväldigt stora områden som denna inte ger något nämnvärt utbyte, och jagbeklagar som sagtatt inte har koncentrerat sig bättre och intedisponerat sitt inlägg på ett bättre sätt. i (vpk) kort genmäle: Jag har inte aUs begärt, herrinrUcesminister, att få siffermässigt detaljerade och fasta planer för del enaeller det andra producerade för mig. Jag har inskränkt min begäran tUl mendet har uirikesministern inte aUs diskuterat - att få fram åtminstone någon synpå exempelvis de näringspolitiska och industripolitiska program som väl ändåmåste till för att man skaU få något som helst begrepp om utvecklingen under denärmaste åren. Jag konstaterar , liksom jag kunde göra i rephken, attdet inte finns något sådant program. Jag har som sagt inte begärt något fixerat program utanbara någon sorts syn eller långsiktigt perspektiv på eller uppfattning om vilkaproblem som väntar pä sikt. Men man har uppenbarligen inte något sådant. Denenda uppfattning jag fick ur inrikesministern är alt han med typiskt gammaldagsborgerligt-liberal nationalekonomisk terminologi talar om det kapitalistiskasamhället som det öppna och fria samhället och om det sociahstiska samhälleteller vade försök till styrning från folkmajoritetens sida som ett otäckt ochobehagligt regleringssamhälle. Och det svarar naturligtvis mot denborgerligt-ekonomiska ståndpunkt som socialdemokratins ledning nu har avancerattill , då man hade en annan utgångspunkt. Jag håller med om att denna debatt är meningslös pä detsättet att när den ene frågar och den andre inte vill svara ens på en procentav frågorna, då kan man inte få någon debatt, detta oavsett om det är jag somdebatterar med herr inrikesministern eller om det är eller någonannan av inrikesministerns partivänner. Därför tror jag också det är bäst attvi avslutar detta meningsutbyte. Men icke förty var debatten avslöjande! Anslag till arbets-rnarknad m. tn. Den som senare läserprotokollet skall se att i nu gör sig skyldig till en nyöverdrift. Min framställning behövde absolut inte leda fram tilldet konstaterande som han här gjorde. Jag vUle försöka nyansera herrSvensson uppfattning en smula, så att han inte satt fast i föreställningen skall låsa handlingsmönstret definitivt. Och jag behövde väl ändå inte talaom att det finns långtidsplaneringar på olika områden och att det varje årpresenteras inte bara en plan för det närmaste året utan också i vissaavseenden bedömningar som går längre fram i tiden. Det är genant att behövaupplysa om det. Det är den metodik vi arbetar med och som hargodtagits av denna riksdag, och den bör det inte finnas några väsentligaerinringar mot. Ordet lämnades ånyo till herr inrikesministern ,som ämnade besvara i (fp) den 14 februariframställda interpellation, nr 38, angående dänstemännens arbetslöshetsläge,och anförde; Anslag till arbetsmarknad m. m. i har frågat hurregeringen ser på dänstemännens arbetslöshetsläge och vUka åtgärder den ärberedd att vidta för att skapa ökad trygghet i arbetet för tjänstemän. Antalet arbetslösa var i genomsnitt 107 1972 enligtarbetskraftsundersökningarna. Därav tillhörde 26 000 tjänstemannayrkena.Arbetslöshet bland tjänstemän förekommer främst i vissa grupper. 1arbetsledarnas arbetslöshetskassa var av medlemmarna utan arbete år1972, i handelstjänstemännens 1,4 och i industritjänstemännens . Degrupper tjänstemän som har högre arbetslöshet än genomsnittligt tillhör näringsgrenarsom också för andra yrkeskategorier har ett relativt stort antal arbetslösa. De åtgärder som vidtas inriktas på att skapaförutsättningar för en allmänt stegrad efterfrågan på arbetskraft. Särskilduppmärksamhet ägnas åt de branscher som har eller kan väntas få en svagsysselsättningsutveckling, t. ex. byggnadsverksamheten. 1 fråga om åtgärder som syftar till alt ge stöd åtenskilda arbetstagare har arbetsförmedlingen och de hjälpmedel den förfogaröver central betydelse. fanns 26 000 obesatta ledigaplatser anmälda vid arbetsförmedlingarna, varav 10 000 inom tjänstemannayrkena.För att platserna skall kunna utnyttjas krävs det att arbetsgivarna sökeranpassa förhållandena på arbetsplatsen till de arbetssökandes förutsättningar, ochdet behövs också en yrkesmässig och geografisk rörlighet bland dearbetssökande. Bland de arbetsmarknadspohtiska åtgärder som vidtagitsvill jag särskilt peka på arbetsmarknadsutbildningen. har maninom denna ökat utbudet av påbyggnadsutbildningar, särskilt upplagda för attdana behoven inom tjänstemannagrupperna. Det kan också nämnas att 5 000personer var sysselsatta i beredskapsarbeten inomtjänstesektorn jämfört med 1 800 motsvarande tidpunkt . Vidare hararbetsmarknadsstyrelsen inlett kontakter med parterna på arbetsmarknaden ochskolöverstyrelsen i syfte att diskutera ytterligare åtgärder som behövs medhänsyn till det rådande arbetsmarknadsläget för tjänstemän. Slutligen vill jag erinra om alt utredningen rörande ökadanställningstrygghet har lagt fram förslag till åtgärder som avses gestörre trygghet i anställning. De frågor som behandlas i detta sammanhang är avstor betydelse för tjänstemännen. Under detta anförande övertog herr tredje vice talmannenledningen av kammarens förhandlingar. HerrGUSTAFSON i (fp): Jag vill tacka statsrådet för svaret. Statsrådet nämnde några procentuella arbetslöshetssiffror:1,för arbetsledarna, för handelstjänstemännen och 1,2procent för industridänstemännen. Det låter ju inte som så mycket. 1 svaretfinner jag inte heller några särskilda tecken pä oro inför den utveckling somvi nu är mitt inne i. Däremot hörde jag inrikesministern tidigare i debattensäga att han betraktar läget som allvarligt, och läget är allvarligt, Det är inte bara storleken på arbetslösheten för tjänstemännenutan även den utveckling som har skett som är allvarlig.Arbetslösheten har tredubblats i tjänstemannakassorna ,arbetslöshetstiden har blivit längre och längre, och arbetslösheten blandtjänstemännen hotar att öka. Vi har också kunnat konstatera att arbetslöshetenbland tjänstemännen är av sådan karaktär att den inte automatiskt försvinnervid en konjunkturförbättring. Jag skulle tro att inrikesministern i dagens tidningarsett ett referat från den konferens som hadeordnat i i går. Där påpekades att 300 av SIF-medlemmarna i äranmälda som arbetslösa i förbundets kassa, att 100 dessutom redan ärutförsäkrade ur kassan och att ytterligare 400 antingen är uppsagda eller stårunder uppsägningshot. Bland industritjänstemännen i hotar alltså enfördubbling av arbetslösheten om inte särskilda åtgärder vidtas. Det är sådana förhållanden som ligger bakom det citat uren ledare i somjag gjort redan i min interpellation och som jag gärna vill upprepa;"Arbetslösheten har nått en sådan höjd att den i våra ögon blirabstrakt, overklig.