prot · FW0950 · 1973-12-31 00:00:00 — Många problem kommer att möta oss , ochdet finns all anledning att stanna upp och tänka över dem. Enligt min mening blandar civilutskottetsordförande ihop å ena sidan indelningslagen och å andra sidan dekommunala demokratiproblemen, som vi måste tackla på annat sätt. Indelningslagen, som den nu är utformad, ger fullamöjligheter att göra de ändringar i den kommunala indelningen i fortsättningensom förändringar i utvecklingen kan motivera. Den vanliga ordningen när vi diskuterar här i kammarenbrukar vara att statsråden väntar med att gå upp i talarstolen till dess attutskottets representanter fått säga sitt eller att man, när avsteg görs frånden ordningen, kommer överens om detta. Det tycks emellertid vara betecknandeför statsrådet agerande över huvud taget i denna fråga att han ansersig kunna helt nonchalera och de politiska spelreglerna. Ingen av oss som står bakom civilutskottetsbetänkande ifrågasätter behovet av kommunsammanläggningar. De gamla kommunernavar i många fall för små för att kunna ge sina invånare en rimlig kommunalservice. Naturligtvis har den kommunala demokratin viktiga fördelar av att detär nära mellan förtroendevalda och väljare, att medborgarna lätt kan nåpolitikerna och att det inte för att uttrycka det bildligt är alltför långttill kommunalkontoret. Men den kommunala demokratin måste också ha ettinnehåll, det måste finnas någonting att fatta beslut om. Därför måste det bonågorlunda många yrkesverksamma människor i varje kommun, annars blirkommunens skatteinkomster för små. Och det är bättre om en kommun kan ge sinainvånare sysselsättning inom olika yrken och branscher än om den har ett heltensidigt näringsliv. Det är detta vi menar, när vi säger att en kommun skall haen näringsgeografiskt riktig sammansättning. Om allt detta är vi ense här i kammaren, och om detta ärdet överväldigande antalet kommuninvånare och kommunalpolitiker runt om ilandet också ense. Därför har det varit möjligt att genomföra den storakommunreformen. , då fattade det första beslutet om den nuaktuella sammanläggningsreformen, har antalet kommuner minskat från över 1 000till cirka 400. Vad vi diskuterar nu och har diskuterat med stor hettatidigare är inte målen i och för sig utan metoderna att komma fram till målenoch då framför allt i vilken utsträckning hänsyn kan och bör tas till vad människornaute i kommunerna och deras förtroendevalda politiker tycker och tänker. Det är här - och inte i någon nämnvärd utsträckning närdet gäller det som statsrådet varit inne på som meningarna gårisär. Och här är de politiska skiljelinjerna för en gångs skull ganska lättaatt se. På ena sidan finns det maktbärande partiet, som sedan 40år behärskar byråkratin och som vill genomföra kommunsammanläggningar även nären nästan helt enig opinion säger nej. På andra sidan finns oppositionspartiernasom tycker att detta är fel, som menar att vi har råd att ta hänsyn till vadmänniskorna tycker, att vi åtminstone kan vänta med kommunsammanläggningsbesluti de fall där mycket starka lokala opinioner känner oro inför vad ensammanläggning skall komma att medföra för deras bygd. Den här ståndpunkten är ingen efterrationalisering införde opinioner som har växt fram i uppe i , i iGävleborgs län eller i Riseberga nere i . har för sin delaldrig varit med om att kommunsammanläggningar skall kunna ske mot kommuninvånarnasönskan annat än i mycket speciella fall. Det var heller inte meningen 1962 när det första storabeslutet om en kommunreform fattades. Så här sade man då i ettutskottsutlåtande som alla partier stod bakom: "Kommunerna själva bör haett avgörande inflytande i frågan om eller när sammanläggning av kommuner skallkomma till stånd." I det utlåtandet, som alltså då hade alla partier medsig, insåg man också att det kunde leda till att reformen skulle komma att draut , och om den saken sade man i utskottsutlåtandet: "Även omutvecklingen i fråga om sammanslagning av kommuner eller samverkan inomkommunblocken skulle ske något långsammare än beräknat, bör detta ej fåmotivera tvångsåtgärder från statsmakternas sida." Det var då det. Men , kundecentralbyråkraterna i kanslihuset inte längre hålla fingrarna i styr. Tydligenhade de länge hriterats över att man i flera kommuner hade tagit ordpå allvar och skjutit sammanläggningsplanerna , och att man på sinahäll envisades med att vilja lösa problemet med sammanläggningen på ett annatsätt än man i kanslihuset tyckte var det riktiga. Därför drev man från socialdemokratins sida igenom en lagsom gör att staten nu kan tvinga kommunerna att gå samman, även om varendakommuninvånare, alla politiker och alla partier har en diametralt motsattmening. Den lag som gör detta möjligt är enligt vår mening inte bara en lag sombygger på en låg tanke om människornas och deras kommunala representantersförmåga att förstå sitt eget bästa och på ett ganska öppet förakt för det vikallar närdemokrati, det är också en ganska onödig lag, eftersom de allraflesta kommuner var inställda på att gå samman inom de då etableradekommunblocken eller i någon annan ordning. Ändå drev regeringen med knappmajoritet igenom denna tvångslag. Det är enligt den lagen som regeringen nufattat beslut som går stick i stäv med de lokala opinionerna i , i Alftaoch i Riseberga. När företrädare för de här opinionerna talar om diktatur harde naturligtvis fel. Lagen har antagits i demokratisk ordning av en folkvaldriksdag. Men det är också alldeles riktigt att lagen innehåller ett tvångsmoment och att den sannoliktinte skulle ha kunnat drivas igenom eftersom socialdemokraterna nuliksom under större delen av efterkrigstiden saknar egen majoritet i . I motioner har enskilda ledamöter frånoppositionspartiernas riksdagsgrupper begärt uppskov med beslut i fråga omAlfta, och . kan inte behandla de motionerna i sak.Genom den lag som jag just berört har överlåtit åt Kungl. Maj:t, dvs.regeringen, att handlägga den här typen av frågor. Vi skulle kunna begära enändring av den nu gällande lagen, men det vore en ganska verkningslös åtgärdeftersom den här lagen snart upphör att gälla och eftersom kommunreformen i detnuvarande skedet snart är genomförd. Men det är alldeles uppenbart att det ändå står ganskamycket mellan raderna i det betänkande från civilutskottet som vi nu behandlar.Och vad som står mellan raderna därför att det inte gick att skriva på raderna,av statsrättsliga skäl, är att regeringen borde ha tagit hänsyn till de mycketstarka opinionerna i alla de berörda kommunerna och beviljat anstånd medkommunsammanläggningarna. Det innebär inte att vi som står bakom den meningenhar tagit ställning för någon speciell lösning i sak. Det kan inte varariksdagens uppgift att göra det, vi har heller inte förutsättningar att bedömaalla de faktorer som måste med i bilden. Men vad vi menar är att det är ovanligtklumpigt och brutalt att som här skett nonchalera starka medborgarkrav, när denlag regeringen nu har att följa ändå trots att den med rätta kan kallas entvångslag medger att dispens beviljas. Den möjligheten har regeringenemellertid inte velat använda. Trots att de argument i sak man åberopat, som viinte kan gå in på närmare här, inte alls talar entydigt för en enda lösning,har man valt att driva igenom sin egen vilja över huvudet på kommuninvånarna,som alla i de här tre fallen gett sin mening till känna i folkomröstningar, därden alldeles överväldigande majoriteten gått emot den linje regeringen valt. Men regeringen har inte bara satt sig över de lokalaopinionerna, den har också på ett utmanande sätt nonchalerat . Det ärsant, som jag redan berört, att formellt inte kan ålägga regeringennågonting i den här frågan. Sä långt har vi riksdagsmän lika litet att sägatill om som de hungerstrejkande männen uppe i . Men är det ändå inte rimligt att regeringen när denexceptionella situationen uppstår, att faktiskt tar upp någraenskilda sammanläggningsärenden, då väntar med sitt beslut till efterriksdagsbehandlingen? Formellt är det riktigt att regeringen inte behöver göradet, men en regering med den minsta lilla känsla för politisk anständighetborde ändå ha väntat och borde ha låtit sitt ställningstagande följa denmening som kom till uttryck i riksdagsbeslutet. Men ingenting tycks vara mera främmande för vårmaktfullkomliga socialdemokratiska regering än att tänka så. vidmakten har man för svårare och svårare för att lyssna på vad andrasäger, är man mindre och mindre benägen att ta hänsyn och desto mer övertygadom att man själv alltid har rätt. Ideologiskt sett är regeringens handlande likväl logisktoch konsekvent. Socialdemokratin hävdar kravet på en stark statsmakt, och det går inteihop med de närdemokratiska krav ställer, t. ex. när det gäller attöka det demokratiska inflytandet på länsnivån, när det gäller attdecentralisera den statliga förvaltningen, när det gäller att införakommundelsråd för att den vägen i någon mån motverka alla de nackdelar som enkommunsammanläggning, även när den är motiverad i övrigt, innebär.Socialdemokratin är fast övertygad om stordriftens och centraliseringensfördelar i alla lägen. Men vad som hänt i , och Riseberga visaratt den ideologin lätt kommer i konflikt med enskilda människors rimliga kravpå inflytande. Vad skall nu ske? Kanske kommer attbifalla civilutskottets utlåtande. Om det inträffar, innebär beslutet i sak enmycket allvarlig kritik av regeringens beslut i de nu aktuella kommunsammanslagningsfrågorna.I det läget anser jag det naturligt att regeringen omprövar detta beslut. Jag yrkarbifall till civilutskottets hemställan. FrökenLJUNGBERG (m): När jag lyssnade till statsrådet jag ett uttryck av att den på många sätt intressanta redovisning som hangav hade karaktären av en lidandets historia. Det var så olikt statsrådetLundkvist. I och för sig kan jag väl förstå om det har varit en lidandetshistoria. Det är ingen lätt sak att omvandla det svenska samhället så i sinagrunder som denna reform egentligen innebär därför att den ingriper i den gamlakommunala självstyrelsen. Vi skall rädda den kommunala demokratin genom att skapastora nya enheter, har det sagts, och vi har väl accepterat det. Men vad är detsom sker? Jo, i själva verket upplever människorna inte saken på det sättet. Dehar tydligen kommit att uppleva det som om det minskade antaletförtroendeposter innebär att man inte längre har sina förtroendemän nära tillhands när det gäller att diskutera uppgifter. Och de i sin tur når intemänniskorna i kommunen på samma sätt som man gjorde . I det som har kommit fram under de här sammanläggningsåren- och kanske inte minst nu inför den sista sammanläggningsfasen märks detockså att människor hyser farhågor för att samhällsservicen skall minska,framför allt utanför den nya centralorten, och för att de kommunalaomkostnaderna skall öka och därmed skatterna. Och vi måste väl säga atterfarenheterna i de sammanlagda kommunerna visar att farhågorna inte äralldeles grundlösa härvidlag. Ändå har det självklart inte varit avsikten, utan avsiktenhar varit den precis motsatta: effektivare service för människorna,rationalisering som skulle minska omkostnaderna och därmed hålla skatternanere. Men detta har inte blivit effekten, inte ännu i varje fall. Och sådanthär kännsju för människor, på nära håll. Jag vill säga att det är inte så underligt om de åren dåsammanläggningen skall genomföras har känts på många håll som svåra år,oroande år, och jag har full förståelse för att den oron kan förnimmas ända uppi kanslihuset som något av en lidandets historia. Med det vill jag inte ha sagt att det var fel attgenomföra kommunsammanlåggningarna. Men man kan möjligen diskutera precis det somföregående talare här har varit inne på, nämligen om man skulle kunna hittametoder som gjorde det lättare för människor att erfara det positiva i helareformen. Vi minns väl debatterna . Jag skall inte upprepa vad somredan har sagts om dem, men jag kan nog inte komma ifrån att, vad än statsrådetLundkvist har sagt om nödvändigheten av att avskaffa frivilliglinjen, sätta ettfrågetecken vid detta. Det fanns vid 1969 en mycket stark minoritet ibåda kamrarna som menade att man på något sätt borde behålla frivilliglinjen,säkerligen då med avkall på möjligheten att vara färdigmed allt på en gång. Men då säger statsrådet : Detta är intesolidariskt. Vi måste göra det på ett annat sätt därför att här striderintresse mot intresse och hur skall man då kunna ta hänsyn till den lokalaopinionen? Jag förstår att det ligger svårigheter i det, men jag kanockså ställa frågan ungefär så här: Hur är det med hänsynen till den lokalaopinionen och med de här olika intressenas utveckling i de beslut som harkommit att fattas från regeringens sida, om man ibland tappat bort åtminstoneser det ut så - något av det som varit grundtanken redan vidsammanläggningsreformen 1962, nämligen att det var näringsgeografiskasynpunkter som skulle vara grundläggande när man skulle söka få fram sammanhållnaregioner? Själva principbeslutet utgick från att det skulle varanäringsgeografiska enheter, och därför tycker jag att de beslut som kommit attfattas ibland ser litet egenartade ut. Vi kan alltså nu komma och säga att det är mycket somblivit fel; det har inte blivit så som vi kanske tänkt och trott. Men framförallt har människor som bor i kommuner som sammanlagts eller är på väg attläggas samman på något sätt upplevt sammanläggningen som ett tvång i ställetför den från början uttalade frivilligheten. När man beslöt om enfrivilliglinje 1962 var det mycket opsykologiskt att senare avskaffa den. Detvar kanske det största felet. Det går lättare att gå från tvång till frihet änfrån frihet till tvång, därom råder ingen som helst tvekan. Vad vi vill , och vad den i det här ärendet rådandeutskottsmajoriteten syftar till, är att - utan att, precis som statsrådetLundkvist säger, begära någon ny kommunindelningsreform igen få en summeringav resultatet av reformen, som vi på sätt och vis har blivit lovade att få. skall erfarenheterna både de goda och de dåliga kunna summeras på ettsådant sätt att vissa justeringar också kan göras. Jag måste nämligen säga:Strunt i den förvaltning som inte kan göra justeringar i efterhand om något harblivit fel! En möjlighet att justera är just möjligheten tilldispensgivning, som vi har velat stryka under, och som vi tycker att regeringenkanske kunde ha använt sig mer av. Jag tror inte att det skulle ha skadat,'även om statsrådet menar att risken i de fallen skulle ha varit stor för att enliten kommun inte hade kommit att klara sig därför att en större kommun villefortsätta att vara självständig litet . Men i de fall som jag harsett och som detta kan ha gällt har ett par kommuner redan accepteratsammanläggningen, och den som har velat vara fri och självständig har oftavarit en kommun av sådan omfattning och betydelse att den till synes har haftreella möjligheter till ett självständigt liv framöver. De många debatter som vi fört i kammaren med anledning avfrågor och interpellationer har aldrig lett fram till någon sortstillmötesgående eller till någon förståelse för att en viss försiktighet bordeiakttas, eftersom det handlar om någonting så ömtåligt som att avskaffa en i desmå enheternas sammanhang så gammal historia som den kommunala självstyrelsen.Även om man för över den i stora enheter känner sig de små enheterna som om deförlorat sin självstyrelse, och då kan man inte kräva nog stor försiktighet. Vad utskottsmajoriteten har skrivit är ettstarkt uttryck för att man skall kunna få en erfarenhetsprövning avkommunsamman-läggningsfrågorna och att det är anledning att göra den i ensituation då en lag av gammalt datum .skall träda i kraft igen och att denprövningen bör göras i anslutning till en översyn av lagen. Jag ber, herr talman, utan tvekan att få yrka bifall tillutskottets hemställan. Herr förste vice talmannen tillkännagav att anslag utfärdats om sammanträdets fortsättande kl, 19,30, HerrCLAESON (vpk); Statsminister sade i gårdagensutrikesdebatt beträffande de små nationernas förutsättningar för rätten attöverleva: "I denna värld måste de små nationerna ha möjlighet att hävdasina egna vitala intressen, och till dessa vitala intressen hör andra smånationers rätt att överleva," Statsministern utvecklade då också ettresonemang om vikten av att små nationer kan hävda sin rätt till existens, sinrätt att själva få utvecklas efter egen vilja. Utan alla jämförelser i övrigt handlar ju det problem somdiskuteras i samband med kommunsammanläggningarna i mångt och mycket om detta,men om de små kommunernas möjligheter att hävda sina egna vitala intressen,sin rätt till fortsatt existens som egen kommun, sin rätt att få utvecklasefter egen vilja. Den lokala självstyrelsen och den kommunala verksamhetenkännetecknas av en rad problem. Det gäller socialpolitik, bostadsförsörjning,region- och näringspolitik, serviceproblem i glesbygder och tätorter, skol-ochkulturpolitik, trafikpolitik osv. Det är kostnadskrävande uppgifter som måste klarassamtidigt som kom?nunerna och landstingens förutsättningar avsevärt harförsämrats på grund av den statliga övervältringen av kostnader på kommunerna.Detta försämrar också möjligheterna att genomföra åtgärder i syfte att vidgaoch utveckla den kommunala demokratin och gör det svårare för de små kommunernaatt klara sig, I det sammanhanget finns det anledning att erinra om attkommuninvånarnas möjligheter att påverka utvecklingen och styra planeringen isina kommuner är starkt begränsade, I allt väsentligt går den nuvarande region-och planpolitiken ut på att tillfredsställa näringslivets/storföretagenslokaliseringskrav. Det borde i stället vara så, att invånarnas intressen ochuttalade önskemål, och inte kapitalisternas intressen, får styra planeringen. Människornas rättmätiga krav att få bo kvar i sina egnalandsändar och behålla sina egna kommuner måste tillgodoses genom en allsidigutveckling av alla regioner. Vi kräver därför från kommunisternas sida full ochdifferentierad sysselsättning utan avfolkning i alla regioner. Men det fordrarstatliga investeringar i de svagare regionerna och samhällelig kontroll överoch styrning av företagsetableringen. De krav och synpunkter som framförts från olika kommunerinför nu förestående kommunsammanläggningar från , från och frånandra kommuner borde rimligtvis kunna beaktas. Det är riktigt och positivt då människor ute i de berördakommunerna genom sin aktivitet vänder sig mot politisk byråkratisering,ifrågasätter regeringens auktoritet och vill att man skall korrigera sådanamisstag som enligt en majoritet av kommuninvånarna har gjorts. Just folkets egen aktivitet och en fri och öppendiskussion bidrar effektivt till att hindra reaktionära strävanden ochvärderingar. Vad man bl. a. ger uttryck för från den opinion som är verksam äratt man slår vakt om en ekonomisk utveckling i sin hembygd. Det handlar även omallmänhetens tilltro till myndigheternas objektivitet och goda vilja attåstadkomma samförståndslösningar. Även om besluten om sammanläggningar har fattats i lagaordning, hindrar det inte att besluten i flera fall står i motsättning till enöverväldigande majoritet av befolkningen i de berörda kommunerna. Det har i detsammanhanget talats mycket om demokrati. Demokrati är emellertid inte bara atthålla fast vid fattade beslut. Det är också en fråga om att vara öppen för attompröva beslut och allvarligt pröva invändningar som i flera fall inte harfimnits redovisade i underlaget för de första ställningstagandena. Innehållet i motion nr 1553 ger anledning till ettkraftigt understrykande .av att även gällande lagstiftning ger Kungl. Maj:tmöjlighet att ompröva fattade beslut. De hänsyn som självfallet får tas tillgenom sammanläggningsbeslut skapade förhållanden måste i allmänhet ansesunderordnade det långsiktiga intresset av att kraftiga och sakligt välgrimdadelokala opinioner tillräckligt beaktas - vilket nu inte alltid sker. Även om idetta sammanhang skälen för fastställelse av omfattningen av t. ex. Doroteaoch kommunblock formellt inte kan sakprövas av , kan det dockslås fast att kraftiga lokala opinionsyttringar, med stöd även i ,inte bör negligeras av prestigeskäl. Från kommunisternas sida anservi det väsentligt att regeringen tar all möjlig hänsyn till de lokalaopinionerna, så som de kommit till uttryck, och från fall till fall utnyttjasin dispensrätt, samt att det också ges uttryck för en sådan mening frånriksdagens sida. Jag yrkar bifall till utskottets hemställan. Låt mig så till det som anförde beträffandevänsterpartiet kommunisternas ändrade ställningstagande årsbeslut citera några rader i det utskottsbetänkandet: "Vid sin bedömning avförslaget har utskottet fäst avseende vid att detta innefattar vissaundantagsbestämmelser. För det första skall länsstyrelserna kunna föreslå, atten sammanläggning skall helt utgå ur indelningsplanen, om det kanallvarligt ifrågasättas om den bör genomföras ens 1974, För det andra skallregeringen även utan sådant förslag från länsstyrelsernas sida kunna, omspeciella omständigheter föreligger, underlåta att förordna omindelningsändring ens , Dessa undantagsregler kanenligt utskottets mening innebära ett lämpligt mått av uppmjukning av den iprincip gällande sluttidpunkten för kommunindelningsreformensgenomförande," Jag tror att om man tar del av detta, är det inte så svårtatt förstå kommunisternas ställningstagande i den nuaktuella frågan och anslutning till utskottsmajoritetens yttrande. säger att sannolikt skulle man inte kunnagenomföra det han kallar för tvångslagar , då socialdemokraterna inte harnågon egen majoritet. Jag skulle till det vilja säga: Var inte så säker på det,, om samma situation förelåg som 1969 med svårigheteratt klarasammanläggningsfrågorna. Vi tror emellertid fortfarande att regeringen inte ärhelt okänslig inför att utnyttja de möjligheter man har till en omprövning föreapril månads utgång beträffande ett antal kommuner. Det är vår förhoppning frånvänsterpartiet kommunisterna att man kommer att utnyttja den dispensrätt manhar och företa en sådan omprövning. Alldeles bortsett från om man tycker attdet i och för sig inte finns anledning att göra det, så borde man kunna göradet med hänsyn till den mycket kraftiga opinion som vi alla har kunnat ta delav och som har kommit till uttryck i dessa frågor. tror jag det är mycket angeläget med någraförtydliganden i den här debatten. Jag har fattat alla de tre talare som gjort inlägg eftermitt första anförande så, att om det finns en majoritet i en av kommunerna inomblocket för att den kommunen skall få slippa sammanläggning med de övrigakommunerna, så bör man generellt sett låta den majoriteten få sin vilja fram.Jag tycker att inte minst skulle tänka sig för litet grand. Dethar uttalats sådana här önskemål från mycket rika kommuner som inte har önskatnågon sammanläggning med sin fattiga granne. Men under förutsättning att detfinns en majoritet inom den rika kommunen mot sammanläggning skall, enligt herrClaesons sätt att resonera, denna majoritet ha sin vilja fram sedan får detgå som det vill för den fattiga kommunens invånare. Det är alltså en dispensfrån solidariteten som är med om att hävda att vi skall ge. Jag tycker också att kan passa på att funderalitet över de kommunsammanläggningar som den ledamot, som just för ögonblicketär hans bänkgranne, känner väl till. Det har funnits majoriteter i andrasammanhang som inneburit att eget parti drivit en majoritetslinjeför att en kommun skulle få vara självständig, medan samma parti i den kommunmed vilken sammanläggning skulle ske har hyst helt motsatt uppfattning. Vi harhaft, att i dessa sammanhang, liksom i andra, inte att se på hur majoriteternavarit sammansatta inom respektive kommuner utan också att i sak prövasammanläggningen mot bakgrund av reformen och dess syfte. Vadlagstiftningen beträffar accepterade såvitt jag förstod att vifick en lagstiftning 1969, men både och fröken har sagtatt det var fel med lagstiftning 1969. De har frågat varför man ändrar sig närman en gång har fattat ett beslut, och de har sagt att då fattat ettbeslut skall väl det beslutet inte ändras.