prot · FW09101 · 1973-12-31 00:00:00 — Sedan gäUer det att få de nyasysselsättningstUlfällena där de bäst behövs. Det skall vi klara medlokahseringsmedel. Jag har, herr talman, med det anförda visat att vi fräncenterns sida är beredda att satsa de medel som behövs för att nä en bättreregional balans i utvecklingen. Vi har från sida under vårriksdagenpekat också pä en rad andra konkreta åtgärder för att öka sysselsättningen ochförbättra näringslivets utveckling i Norrlandslänen. Vi har föreslagit ettsärskilt skogsvårdsprogram vUket för en blygsam penning skulle ge 4 000arbetstUlfäUen i de fyra nordligaste länen. Vi har krävt en utbyggnad avinlandsbanan, vUket också har en icke obetydlig sysselsättningspolitisk effektunder byggnadstiden och dessutom en långsiktig regionalpolitisk betydelse. Från sida har vi under vårriksdagenfullföljt de intentioner vi presenterat i vår riksplan. Vi har visat hur mankan bryta centraliseringsutvecklingen här i landet och successivt nå fram tUlett mer decentraliserat samhälle. Vi har inte ställt upp dessa krav som någotsjälvändamål. Vi har framlagt våra förslag i den förvissningen att vi därigenombättre kan tillgodose människornas önskemål om en god livsmiljö och skapabättre möjligheter att nä vår jämlikhetspolitiska målsättning. HerrDAHLÉN (fp): Jag skall börja med att erinra om ett i varjefall i detta sammanhang gammalt uttalande; "Starka skäl talar för att det expanderandenäringslivet i ökad utsträckning kan komma att koncentreras till de störstastäderna. En sådan interlokal omslutning skulle öka svårigheterna att gelandsbygden och de små tätorternas befolkning en kollektiv service, som vorehkvärdig med befolkningens i de större tätorterna. Lokaliseringspolitiskaåtgärder,- skulle däremot öka möjligheterna attåstadkomma en standardutjämning." Det här var inget profetiskt uttalande för 1970- eller1980-talet. Nej, det var ord hämtade ur betänkandet frånlokaliseringsutredningen , som också erinrade om. Den härutredningen tecknade utvecklingslinjen för flyttningsströmmarna och fästeuppmärksamheten vid riskerna med en sädan utveckling. Utredningen pekar ocksåpå vad som krävdes frän statens sida för att motverka denna negativautveckling. Det gjorde den innan vi i det här landet började bedrivanägot som skulle kunna kaUas aktiv lokaliseringspolitik. Jag skaU inte här ägna mig åt att analysera orsakema bakomdetta sena uppvaknande. Ingen är helt utan skuld. Det kan ändå vara värt attnotera att vi behövt en lång bromssträcka sedan vi väl fått klart för oss vUkanegativa effekter en fortsatt snabb koncentration av arbetstUlfäUen ochbosättning kunde få. Jag vill gärna tolka de senaste sju åtta årens mer aktivalokaliserings-eller regionalpolitik som en klar kurskorrigering. Det kan varaoptimistiskt i överkant att tro att vi nu lärt oss bemästra de faktorer somligger bakom koncentrationstendenserna och att den nuvarande regeringen omden finge fortsatt förtroende inte skuUe återfalla tUl den tidigarelåt-gå-politiken i det här avseendet. Men jag vUl gärna se vad som hänt sedan1965 som en bekräftelse på att vi är pä rätt väg och att kursen är omlagd i ochmed beslutet . För vad vi fick dä och som länge varit punkt 1 päfolkpartiets program för en effektivare regionalpohtik var ju riktlinjer fören fastare planering, för en mer balanserad utveckhng utifrån klart formulerademål för hela landet. ser detta beslut framför allt somstatsmakternas löfte tUl kommuner och regioner om ett aktivt stöd för att klarade mål för sysselsättningen, bosättningen, servicen osv. som de själva varit medom att arbeta fram. Min förhoppning grundar sig också pä att vi nu är en bitinne i en konjunkturuppgång. Den har tyvärr inte avsatt några egentliga spår isysselsättningsläget. Det är fortfarande lika mänga arbetslösa som förra åretvid , medan vi alltså var kvar långt nere i konjunktursvackan. Men enljusning kommer sä småningom. Att detta har betydelse också förregionalpolitiken är uppenbart. Som så mänga gånger påpekats och som t. o. m.statsministern konstaterade i sitt förord tUl propositionen så är dettillväxten som är lättast att lokalisera. SkaU vi klara målen iregionalpolitiken sä är det naturligtvis helt uteslutet att man kan fä skötaden ekonomiska politiken pä det sätt som regeringen gjort de senaste två åren.Om vi skall klara ökad sysselsättning i och inom andra områden därarbetslösheten verkat kroniskt hög, måste vi bedriva en politik som ger ökadsysselsättning i hela landet. Det är grundförutsättningen. Det duger alltsåinte att tro att man kan klara dessa problem med en politik som innebärsvårigheter för och andra storstadsområden. De människor som bor därhar lika stor rätt att ställa krav på statsmakterna i detta avseende. Dessaspörsmål har ju diskuterats i sä jag skall inte ytterligaregå in pä dem. Det är inte endast att en annalkande konjunkturförbättringär på väg som ger mig anledning att se något ljusare på möjligheterna attlyckas med regionalpolitiken, utan hka mycket hur den börjar. Skillnaden mellanden uppgång som står för dörren och de som varit det vanliga Den regionalpolitiska stödverksamheten m. m. Den regionalpolitiska stödverksamheten m. m. detsenaste decenniet är, med någon förenkling, att den nu inledda uppgången börjari exportindusti-in medan det ofta tidigare varit servicesektorn eller denoffentliga sektorn som legat före. Det ger ett bättre utgångsläge, när vi under1970-talet skall sträva efter att nå fram tUl en rättvisare fördelning överlandet av tUlgången pä arbete. En ökad sysselsättning i trä-, pappers- och massaindustrinkan ge oss bättre möjligheter att nå målen vi satt upp för regionalpolitiken.Dock under en förutsättning: att nu inte socialdemokraterna, som tillsammansmed vpk bär ansvaret för den ekonomiska politiken och näringspolitiken, får försig att i och med dagens förslag är allt ordnat - för det är det inte. Vad behövs då för att ta vara på chansen tUl ytterligareframsteg? Den begynnande konjunkturuppgången gynnar i mänga fall de storaföretagen, men den har givetvis också positiva effekter-bland de mindre. Närfler får sysselsättning och inkomsterna för de anställda totalt sett stiger gerdet ökad omsättning också i affärer och bland hantverkare. Men återigen: Litainte pä att allt sköter sig självt till det bästa! Effekten kan blitUlfredsställande endast om klimatet för de mindre och medelstora företagenförbättras. Och det är här det finns en oro . Det går, herr inrikesminister, uppenbarligen en ideologiskskUjelinje mellan vär liberala syn och den socialistiska hos socialdemokrateroch kommunister. Det är ingen tUlfäUighet att så många förslag om förbättradearbetsförutsättningar för de tusentals mindre företagen avvisas avsocialdemokrater och kommunister tillsammans. Vi har samma frontställning somnär vi diskuterade näringspolitiken. De tvä partierna är trognasina politiska ideal, sä de har ingen anledning att bli ledsna över att jagpåvisar detta. Men väljarna i och i skogslänen bör observera att detär med stöd av vpk som socialdemokraterna förlundrar de ytterligare insatservi förordar för ökade sysselsättningsmöjligheter. Socialdemokraternas utskottsrepresentant sade tidigare idebatten att han hoppades att det privata näringslivet skulle visa störreansvarskänsla när det gällde sysselsättningen. Det sägs somsocialdemokraterna tydligen inte kan övervinna sin misstänksamhet mot ettföretagande, där de inte kan kontrollera vad som händer. Det gär ju lättare attutöva kontrollen om det finns få och stora företag att kontrollera. Törs man räkna med att framtidstron och gålusten fullt utkan återvända bland våra tiotusentals småföretagare så länge de tvä socialistiskapartierna har majoritet i ? Det är ett förhållande, som bådede som söker arbete och de som vill driva ett företag har att räkna med. Nog måste tusentals företagare i och i skogslänenoch deras anställda fråga sig vad det var för mening att lägga på dem enlöneskatt, som hindrat företagen från att ge bättre trygghet åt dem som redanhar jobb och från att anställa fler. Nog mäste de tycka att det är egendomhgtatt en avgift som kommit till för att dämpa för stor efterfrågan pä arbetskraftlagts på företagen, när de och vi inget hellre vUle än att de skuUe göramotsatsen, dvs. Nog måste småföretagare bli frågande när de seratt bestämmelserna för stöd tUl deras transporter även efter en förändring som senare skall besluta om är utformadesä att de inte kan göra sig nytta av stödet. Eller att det skall vara sä svårtatt fä den stödjande staten att förstå, att kan man inte sälja produkterna såär det ingen mening med att tiUverka, och att det därför är ofattbart varförinte företagarföreningarna ges ordentliga möjligheter att hjälpa dem med det.Eller varför man inte fär räkna med kostnaderna för marknadsföring när mansöker lokaliseringsstöd. Nog måste den företagare som allvarligt och skickligtdriver ett turistföretag fråga sig, varför han inte kan få samma vUlkor som omhan drev en industri. Det är väl i alla fall ökad sysselsättning som vi villåstadkomma? Varför vill då inte socialdemokraterna använda dessa medel i denutsträckning som vi har föreslagit? Nog är det förklarligt att bäde de som vUlanställa folk och de som vUl ta arbete frågar sig det - precis som folkpartiethar frågat vid upprepade tUlfällen. Någon framgång har det blivit, det skall noteras. Menotåligheten att finna nya medel i kampen mot den kroniska arbetslösheten idessa områden, den har vi saknat hos regeringen. har vi haft en ofta återkommande diskussionmellan det socialistiska blocket och oss om värdet av generella medel iregionalpolitiken. Det är anmärkningsvärt att regeringen inte tagit tillfäUeti akt och i propositionen analyserat och diskuterat erfarenheterna här i landetoch i andra länder av olika medel, generella och selektiva. är det mycketknapphändig information som inrikesministern ger. Det är sä mycket meranmärkningsvärt som det trots allt är fräga om hur haranvänts . Det verkar inte som om statsrådet tänkt tanken,att man hade kunnat använda medlen annorlunda med bättre resultat som följd.När nu regionalpolitiken lämnar försöksstadiet hade en ingående diskussion ipropositionen om detta verkligen varit önskvärd. Från snart sagt alla ekonomer som studerat dessabalansproblem kommer rekommendationen att mer subventionera den produktionsfaktorsom det finns överskott av. Det betyder i klartext att vi borde i störreutsträckning subventionera lönekostnaderna för att den vägen skapa utrymme förfler anställda. Det kan man göra pä flera sätt. Man kan subventionera direktgenom kontant bidrag per anställd eller genom att lämna bidrag till utbildning av arbetskraft. Dessametoder har kommit till användning, men de utgör fortfarande endastmarginella företeelser i jämförelse med vad som används för att subventionerakapitalkostnaderna. anser inte att det är en tillräckligutvidgning av detta stöd som regeringen föreslär, och vi vill därför gä ettstycke längre. i har utvecklat skälen härför, och jag förmodaratt inrikesministern verkligen nu vill gå i svaromål. Syftet är ju att skaffafler människor meningsfullt arbete. Och tror man på att man den här vägen kannä det syftet, så kan det inte vara oekonomiskt att ställa ytterligare medeltUl förfogande. 1 den skattedebatt som dragit i gäng har rnanhittUls inte ägnat den regionalpolitiska effekten av en eventuellt fördubbladlöneskatt någon uppmärksamhet. Jag förmodar ändå att inrikesministern hartänkt pä saken. Uppenbart är nämligen att detta skulle vara en generell åtgärdsom skulle negativt påverka sysselsättningen i stödområdet. För företag somskall välja plats för att lokalisera ny företagsamhet kommer Den regionalpohtiska stödverksamheten m. m. Den regionalpoUtiska stödverksamheten m. m. avståndettill kunder, råvaror och aUmän service att spela större roll än för närvarande.Den höjda löneskatten kan man ju inte komma ifrån, och man måste då försökaförbilliga produktionen genom att ta hänsyn till dessa andra faktorer. Fränsocialdemokratiskt häll glömmer man bort den här effekten i diskussionen ellernonchalerar den kanske bara. i har redan här hävdat atten säkning av löneskatten skulle leda till större arbetslöshet, så han måste juvara förtjust. Jag undrar om han med den argumenteringen kommer att nöja sigmed en fördubbling av löneskatten men inrikesministern kanske inte ser riktigtlika enkelt på det här problemet. Därför blir det en berättigad fråga till herrinrikesministern: Hur tänker man sig, om nu socialdemokraterna skall fördubblalöneskatten, att klara det här problemet ur regionalpolitisk synpunkt? Jagförmodar att man inte är villig att bara vifta bort det hela. Socialdemokrateroch kommunister viU inte ge mer generell stimulans, men generella bördor kanskede inte har så mycket emot? Det här är inte tillfäUet att ta ställning tUlskattepolitiken. Jag har bara noterat debattläget och anser att det är högstberättigat att även den regionalpolitiska effekten av en eventueUt höjdlöneskatt kommer in i bilden. Att blunda för detta vore att verkligen varaohederlig. De frågor vi nu från sida ställer ärföljande; Är regeringen beredd att genom konkreta åtgärder ställa medel tUlförfogande, sä att vi med ett verkhgt fast tag om rorkulten kan styra ut mot enlugnare och mer balanserad utveckling? Den frågan är berättigad, eftersom detju finns en rad konkreta saker som vi har delade meningar om. Är regeringenberedd att vidga den ekonomiska ramen, om projekten skulle rinna tUl? Ärregeringen beredd att lyfta av löneskatten, som hämmar företagandet i Norrlandoch skogslänen? Nej det har vi redan fått svar på. Är regeringen beredd attlåta företagen bygga upp lokaliseringsfonder och trygghetsfonder, som herrHelén har föreslagit och som ger en tryggare och stabUare framtid för de mindreföretagen och deras anstäUda? Är regeringen beredd att ytterligaresubventionera arbetskraften genom utvidgat sysselsättningsstöd om inte detnuvarande ger avsedd effekt? Är regeringen beredd att än mer minska avståndentUl de stora marknaderna genom att fortsätta att sänka taxor för gods ochpassagerare pä tåg och flyg och genom att gä vidare med sänkta teletaxor? Listan pä väsentliga problem skulle man kunna göra ännulängre, men jag skall inte göra det. Ett positivt besked på dessa frågor skullekunna bekräfta för alla att vi nu är överens om att kursen är omlagd, även omdet är , till förmån för en mer balanserad hushållning med det vigemensamt skall förvalta i vårt land. Men jag vill sluta med att säga att detär en lång sträcka kvar att färdas. Under detta anförande övertog herr förste vice talmannen ledningen avkammarens förhandlingar. HerrBOHMAN (m): När man nu har lyssnat på denregionalpolitiska diskussionen, får man en känsla av att den i mängt och mycketär en skendebatt - den ene talar om planeringstal, den andre om befolkningsramar aUtså en strid om ord. Den sortens debatt för oss inte ett enda steg närmaremålet. Den verkar förvirrande pä människorna och väcker förväntningar som intealltid kan förverkligas. Och det kan väl inte vara meningen. Vi fär inte låsafast debatten i ett ordfäkteri, när det faktiskt bakom de hårda meningsutbytenafinns en klar gemensam målsättning, nämUgen att skapa regional balans enrättvis fördelning av sysselsättning och service över värt land. Också när det gäUer de regionalpolitiska medlen är i dagenigheten betydligt större än den var tidigare. Det årtionde dä vi bedrivit en- som det förut hette aktiv lokaliseringspolitik har präglats avmotsättningar beträffande bäde problemets storleksordning och instrumenten föratt åstadkomma snabba och effektiva resultat. Regeringens lokahseringspolitikvar länge trevande och även motsägelsefylld. Många misstag kunde inregistreras.Den är fortfarande långt ifrån fulländad. Men den har, faktiskt deterkännandet skall vi i alla fall kosta pä oss anpassats efter vunnaerfarenheter. Och trycket frän oppositionen och opinionen har framtvingat ettnytänkande i mänga väsentliga hänseenden. De olikheter i uppfattning som aUtjämt föreligger - och deär förvisso betydande mellan oss och regeringspartiet sammanhänger i storutsträckning med grundläggande skillnader i syn på företagsamhet och päföretagsamhetens villkor. Det är alltså ytterst fråga om den näringspolitiskafilosofin å ena sidan tron på biandekonomins betydelse och de s. k. friakrafternas spel inom de ramar statsmakterna drar upp, å andra sidan övertron påmöjligheten att centralt planera, styra och reglera, att med koUektiv ledningersätta de många hundratusentals beslutsfattarnas initiativ ochanpassningsförmåga tUl den snabba utvecklingen i förändringamas värld, envärld med ökat beroende över de nationella gränserna. Det finns, menar vi alldeles bestämt, ett klart sambandmellan den allmänna näringspolitiken i ett land det företagspolitiskaklimatet generellt sett och möjligheterna att bedriva en effektiv ochsolidarisk regionalpolitik. Eftersom vår grundsyn i näringspolitiskt hänseendeklart skiljer sig från den socialistiska, har också i viktiga regionalpolitiskahänseenden förelegat klara distinktioner mellan oss och regeringspartiet. Detgäller framför allt de principiella utgångspunkterna, de allmännaangreppsmetoderna, strategin med andra ord. 1 fråga om de konkreta hjälpmedlenhar däremot som jag redan sagt ett närmande ägt rum. "Marknadsekonomin har inget socialt innehåll ",skrev statsminis tern i sin proposition nr 111 om den regionala utvecklingen. "Det företagsekonomiska lönsamhetstänkande som den bygger på utgör" fortsatte han "inte något värn för människor och miljö." Det kan naturligtvis låta bestickande att säga sä. Men ändå tecknar, i sin svepande utformning, det här uttalandet en vrångbild av vår marknadshushållning. Ingen skall komma och påstå att den svenska företagsamheten inte generellt sett präglas av socialt ansvar; om inte annat så i sista hand av eget intresse. Men statsministern var också klart medve,ten om problemetsandra sida. Han framhöll i propositionen att "industrialiseringen haröppnat möjligheter till en förbättring av ekonomisk standard och social välfärd Den regionalpoUtiska stödverksamheten rn. Den regionalpolitiska stödverksamheten m. m. somtidigare generationer inte kunde drömma om". För att bevara den välfärd viuppnått är vi "helt beroende av att våra företag kan hävda sig i deninternationeUa konkurrensen". Vi kan inte "avstå från industrieUexpansion. Stagnation är i verkligheten liktydig med tillbakagång," Och, herr talman, det är egentligen i en syntes av dessatvå mot varandra stående citat som vi har att dra upp riktlinjerna för densvenska regionalpohtiken. De åtgärder som erfordras måste med andra ordutformas sä att de ligger i linje med de s, k, fria krafternas spel, de friakrafter som alltjämt präglar vår blandekonomi och vår näringspolitik.Regionalpolitik kan om vi skaU behålla det nuvarande pä konkurrens ochvalfrihet uppbyggda systemet i längden inte drivas mot de principer sompräglar den allmänna näringspolitiken. Det är omöjligt att i en del av vårtland hävda ett slags näringspolitik och i andra delar en annan. Vårt landssamhällsekonomi är en sluten enhet, och samma spelregler måste i principiakttas för alla företag och aUa regioner. Det innebär aUtså attregionalpolitiken skall utnyttja och inte motverka de s. k. friamarknadskrafterna. De incitament som är avgörande och styrande förmarknadsekonomin skall förstärkas och kompletteras. Annars utlöser manreaktioner som inte bara omöjliggör strävandena tUl stöd för vissa regionerutan också skadar och försvagar folkhushållet i dess helhet. Om man mot bakgrunden av sådana här låt mig kalla detfilosofiska synpunkter betraktar vad som hittUls skett på det område, som vi nudebatterar, och analyserar dagsläget, så tycker jag att allt bekräftarriktigheten av vad jag här har sagt. Socialdemokraterna brukar som bekant i sina debatter gärnasöka sig tillbaka tiU ibland ännu längre tillbaka. Det gör de föratt fä en bakgrund till sina skUdringar av dagens välfärdssamhälle. Och även pådet regionalpolitiska fältet erbjuder en utgångspunkt för någrabetraktelser, men annorlunda betraktelser. Utnyttjandet av de norrländskanaturrikedomarna hade som bekant före och givit upphov tUlen stark ekonomisk expansion i . Vattenkraften, skogen och malmen hargjort tUl en "rik" landsdel jag citerar ordet rik, föralla var verkligen inte rika. Dit drogs människor från landets södra delar, däri motsats till i sysselsättningstillfällena dä var fåtaliga. Omkring1930 aUtså då det decennium inleddes som socialdemokraterna brukar tala om -vände utveckhngen och en period av ekonomisk omstrukturering tog sin början.Norrland blev i aUtför hög grad ett rekryteringsområde för arbetskraftssökandeindustrier i de södra delarna av landet. Det är alltså ensidiga och på de rika råvarornainriktade konjunkturkänsliga näringsliv som förklarar de problem som vi nubrottas med i denna landsdel. Under ett starkt expansivt industriellt skede ivårt lands utveckling förelåg uppe i inte samma behov av mångsidignäringspohtisk utveckling som på andra häll. Skogen, malmen och jorden gavtUlräckligt. Det näringslivsklimat och de företagartraditioner som blevresultatet av exempelvis "fattigdomen i " kom aldrig tillstånd uppe i . Småföretagartraditionen nere i , för att fortfarandeta det exemplet, utvecklades i det svåra valet mellan att flytta ut attemigrera eUer att, tillspetsat uttryckt, tUlverka klädnypor och råttfällor.Denna "nödens miljö" där nere utgjorde alltså själva grogrunden förden industri- och serviceutveckling som kännetecknat och aUtjämt präglar Syd-och . Den norrländska industrin däremot, byggd pä förädUngen avbasvaror som är begärliga pä de internationeUa marknaderna, var och ärfortfarande starkt konjunkturkänslig. Tvånget tUl prisanpassning ochkonkurrensstyrka är större än för de delar av vårt näringsliv som producerartekniskt kvalificerade och specialiserade produkter vilka är mindre känsligaför denna konkurrens. För att överleva krävde och kräver industrierutomordentligt hårda rationaliseringsåtgärder. Tekniken i skogsbruket och äveni skogsindustrin slog och slår fortfarande ut folk i snabb takt. haromgestaltningen av det norrländska jordbruket gjort omstäUningssvårigheternaännu större. Sammanslagningen av de små brukningsdelarna och de växandesvårigheterna för skogsbonden att dryga ut inkomsterna från fattiga jordbrukmed inkomster i skogen har starkt bidragit till att försvåra lösningen av deproblem sorn nu blivit den svenska lokaliseringspolitikens. Regeringspartiet och jag vUl gärna erkänna även andrapartier; ingen skall slå sig för sitt bröst var aUtför länge förvånansvärtapatiskt inför utvecklingen. Det betraktades till en början som naturligt, attom inte arbetstillfällen stod till förfogande skulle människorna söka sig tillorter där arbete kunde erbjudas. Utflyttning betraktades som önskvärd, och denstimulerades som bekant. Den utgjorde länge själva huvudprincipen inäringspolitiken. "Vi tror att när dom flyttar, så flyttar dom tUl ettbättre liv" förklarade vår nuvarande finansminister så sent som hösten1969. Och visst blev det så för mänga. Visst flyttade de till ett bättre liv.Men ingen kan påstå att det alltid var en den fria viljans flyttning. Och mgenkan heller påstå att de som flyttade inte lämnade efter sig ännu svårareproblem för dem som blev kvar och för de landsdelar från vilka de drog bort. Denna omflyttningspolitik, vilande på ett ensidigteffektivitetstänkande, hade stöd av . Den blev ett elementi den solidariska lönepolitiken och i strävan att utnyttja landets resurser pådet från företagsekonomiska synpunkter - kortsiktigt kan man kanske säga - mestlämpliga sättet. "Huvuduppgiften för en sädan lokaliseringspohtik bör,enligt vår uppfattning, främst vara att uppmuntra till en koncentrering avnäringsUvet till de expansiva områdena inom landet. Inom dessa torde i sin turde relativt stora tätortsgrupperingarna vara de som erbjuder de störstafördelarna ur lokaliseringssynpunkt.