prot · FW09152 · 1973-12-31 00:00:00 — Om jag skall allmänt karakterisera dessa två lagar, där vialltså angriper § 32 i båda leden rekryteringen samt uppsägningarna ochpermitte-ringarna vUl jag säga att dessa lagar naturligtvis betingar varandrai hög grad. Vi skulle inte kunna göra på det sättet att vi försökte bygga uppett ordentligt skydd för bestående anställningar och lämnadearbetsgivarens makt att ensam bestämma i rekryteringsfrågorna alldeles intakt.Då löpte vi risken att de oarter, som vi eventuellt lyckades komma till rättamed när vi skyddade bestående anställningar, dök upp i annan form och på ettsynnerligen otrevligt sätt i rekryteringspolitiken i vissa företag. Manskulle få allt större svårigheter för äldre och handikappade, som inte var kvarpå arbetsmarknaden, att komma tillbaka och få nytt fotfäste. Därför är det av synnerlig vikt att de här två lagarnaförs fram parallellt och att man också kan föra ut dem i verklighetenparallellt. Jag tror för min del att vi i det länga loppet har mest att hämtagenom lagar av den typ sorn lagen om vissa anställningsfrämjande åtgärderrepresenterar. Man försöker där få tUl stånd ett samarbete mellan de fackligaorganisationerna, arbetsmarknadsmyndigheterna och arbetsgivarna om självarekryteringen, och man försöker också få ett samarbete inne i företagen på detsätt som sker i anpassningsgrupperna. Men det hindrar inte, även om destörsta effekterna finns att hämta genom ett sådant samarbete ompersonalpolitUcen över hela linjen mellan arbetsgivare och arbetstagare, attden här mest debatterade lagen om anställningsskydd är nog så vUctig. Det är enkomplicerad lagstiftning komplicerad därför att verkligheten är så oerhörtmångskiftande, därför att lagstiftningen skall tillämpas över helaarbetsmarknaden och därför att förhållandena i arbetslivet kan skifta på såmånga sätt. Jag är inte förvånad med tanke på vilken svår uppgiftdet är att lagstifta för uppsägningar och permitteringar i de mest olikartadesituationer på hela arbetsmarknaden över att det under riksdagsbehandlingenhar väckts ganska många motioner och avgivits ett ganska A nställningsskydd, m. m. Ans tälln ingsskydd, m. m. stortantal reservationer till betänkande. Det förvånar mig inteheller att utskottet på några enstaka punkter har jämkat propositionen ochföreslagit andra lösningar, som jag för övrigt i huvudsak inte har någonsvårighet att ansluta mig till. Det finns i flera av detaljfrågorna inte någonhögre visdom att falla tUlbaka på, och de små awUcelser som föreligger mellanproposition och utskottsbetänkande har jag föga anledning att uppehålla migvid. I stället är det frestande att, i likhet med vad utskottet gör i sittbetänkande, peka på det värdefulla och för övrigt litet förvånande i att vi nuplötsligt i rUcsdagen har fått en ganska bred anslutning till huvudlinjerna idetta reformkomplex. Det har inte från något håll yrkats avslag på förslaget inte på någon principiellt avgörande p.unkt finns ett principiellt grundatmotstånd mot vad som föreslås här. Men under debattens gång jag lyssnade exempelvis på herrHaUgren fick man kanske mer och mer intrycket att denna relativaenighet om huvudlinjerna ändå under ytan rymde rätt mycket av spänningar. Allavar mte lika glada att krypa in under utskottets och propositionens vida kappa. På den ena kanten har vi kommunisterna. Jag lyssnade somsagt på , och det var ju rätt sällsamt för den som sysslat rättmycket med de här frågorna att höra vad han hade att säga om våra lagförslagoch om propositionen. Han försökte skapa Intrycket att det vi gjorde inte baravar betydelselöst på det hela taget utan rent av var ett beställningsverk somborde passa arbetsgivarna utmärkt. I stället för att beskära arbetsgivarensmakt skulle det här lagfästa arbetsgivarmakt och arbets-givargodtycke - så lätdet på . Jag måste säga att bilden var en karikatyr, och herrHallgrens argumentation var mer än lovligt jesuitisk. När skullege belägg för sina påståenden refererade han ett stycke i propositionen därolika uppsägningsgrunder kommenteras. Det är ju så att hur vi än vänder oss kanvi aldrig hamna i ett samhälle där man inte är tvungen att på någonarbetsplats vidta en uppsägningsåtgärd. Därför hade vi rätt stor anledning atti propositionen kommentera vad som skulle menas med "saklig grund"för uppsägning och i vUka situationer man alltså skall kunna få säga upp enanställd. I propositionen står rätt mycket om de problem som möter i detpraktiska livet. Men det refererade genom att säga att här stårdet i propositionen att alla möjliga ting skall duga för att skicka i väg enarbetare. T. ex. om han gör sig skyldig till ordervägran skall man kunna skickai väg honom. Jag fäster ögonen på inledningen av det där stycket om ordervägrani propositionen; "En ordervägran bör inte utan vidare anses utgöragrund för Uppsägning." Så står det. Och därefter följer ett resonemang omunder vilka betingelser ordervägran eventuellt skall kunna utgöra grund föruppsägning. Sedan sade att arbetsgivaren skall kunnaåberopa samarbetssvårigheter för att göra sig av med dem som han inte gillar.Då läser jag åter i propositionen: "Samarbetssvårigheter bör normalt intekunna åberopas som grund för uppsägning." Sedan följer ett långtresonemang som går ut på att det i vissa undantagssituationer kan vara nödvändigtatt göra slut på ett anställningsförhåUande, om samarbetet inte fungerar ochdet inte finns några omplaceringsmöjligheter. Så traskar vidare. Han påstod att vilegitimerar uppsägningar på grund av deltagande i konflikt. Eftersom det såvittjag kan se föreligger saklig överensstämmelse mellan propositionen ochutskottets betänkande kan jag citera från utskottsbetänkandet. Det står där;"Inte heller vid olovliga konflikter bör en arbetsgivare ha rätt att utanvidare säga upp arbetstagare. Man måste, såsom framhålls i flera av motionerna,ta hänsyn till de omständigheter som utlöst konflikten. Det kan exempelvisgälla förhållanden som arbetsledningens uppträdande eller dålig arbetsmiljö.Konfliktens allmänna karaktär och varaktighet bör självfallet också habetydelse vid bedömningen." På det sättet har man alltså i propositionen och iutskottets betänkande kommenterat vardagslivets bekymmersamma situationer ochstarkt markerat behovet att verkligen inte utan vidare rusa iväg och säga upparbetstagare bara därför att han vägrar lyda en order eller för att det finnsvissa samarbetssvårigheter eller för att han deltar i en konflikt som tilläventyrs är olovlig. Och detta blir i karakteristik att vilegitimerar arbetsgivargodtycket! Nej, på mig gjorde framställning närmastdet intrycket att den var avsedd för konsumtion inför något annat forum och avmänniskor vilka inte som ledamöter har haft anledning att läsapropositionen och utskottets betänkande. Jag har en känsla av att den verkligaavsikten möjligen är att här i skaffa underlag för kommande attackermot de fackliga organisationerna. Både och hans partikamrater harvisserligen här betygat sitt intresse för de fackliga organisationernasarbetsmöjligheter, men det svär litet mot vad ni i sak föreslår. Och även omherr uppfattar det som en utmaning kan jag här ändå anknyta tUl vadherr själv har sagt i reservation till utskottets betänkande om ettabsolut förbud för att i någon situation vidta en uppsägning på grund avdeltagande i en olovlig eller olaglig konflikt. Intar man denytterUghetsståndpunkten att det inte under några omständigheter skall kunnaföretas en uppsägning mot någon som deltar i, agiterar för eller sätter i gången vUd konflikt ja, då menar jag att man i själva verket är fiende till helasystemet med förhandlingar och fackliga organisationer. Då är det i självaverket arbetsfreden och de värden som ligger i den samt de fackligaorganisationernas möjligheter att komma framåt via förhandlingar som manattackerar Detta om den vantrivsel man på vänsterkanten känner fördet reformistiska arbetet att förbättra löntagarnas ställning i arbetslivet.Men sedan finns det också en i uttryckssätten kanske mera verserad vantrivselpå den andra kanten. Den har här tolkats av framför allt herrarNordgren och i , och den kommer också till synes vid studiumav de moderata reservationerna till utskottets betänkande. Jag behöver kanskeinte beträffande dem vara lika utförlig i argumentationen, även om det i ochför sig kunde vara frestande. Från sida ansluter man sig visserligen i detväsentliga till dessa lagförslag, men det är inte svårt att se att de intetrivs med dem. Vi kan t. ex. se på reservationen 11, som handlar om beaktandeav duglighet Anställningsskydd, m. m. Anställningsskydd, m. m. ochlämplighet vid fastställande av turordning för arbetsbristsituationer. Kärnan idetta lagkomplex är i själva verket att det icke är arbetsgivarens bedömning avduglighet och lämplighet i en arbetssituation som skall vara det ensamtutslagsgivande när det gäller vUka som skall få stanna om man måste inskränkadriften och vUka som skall bli tvungna att gå. Att arbetsgivarens bedömninginte ensam skall vara utslagsgivande accepterar . Men reservationenär skriven för att visa att man mte tror på den ordningen och att man vantrivsmed den. Reservanterna säger att de förutsätter att regeringen har sinuppmärksamhet riktad på de problem som kommer att uppstå och att vi kan blitvungna att komma tUlbaka och försöka ändra lagstiftningen så att det iframtiden ges större utrymme för arbetsgivarens effektivitets- ochlönsamhetsbedömningar. Ungefär samma syften ligger bakom när , herrOskarson i och andra här i debatten talar om att dessa lagar intekommer att skapa några nya jobb. Nej, men varför påpekar man dennasjälvklarhet? Här är det fråga om att dels påverka rekryteringen till förmånför äldre och handikappade, dels skydda bestående anställningar. De nya jobbenfår vi skapa med andra medel. Där kommer näringspolitiken, den ekonomiskapoUtiken och den offentliga sektorn in som betydelsefulla faktorer. Men varföranför man såsom kritik mot dessa lagar att de inte skapar några nya jobb, närdet aldrig varit avsikten med dem? Tydligen för att man allmänt vantrivs meddem. I samma andetag lägger man till: Akta er noga för att tvinga arbetsgivarnaatt ta för mycket sociala hänsyn! Tvingas arbetsgivaren till så mycket socialthänsynstagande att det inte går ihop med hans egen uppfattning om hur manskall driva företaget, så kommer det att gå ut över sysselsättningen och slåtUlbaka på löntagarna. Det har sagts av och andra i debatten attdet stora felet, när det gäller de svårigheter som den äldre arbetskraften ochmånga av de handikappade brottas med, kanske just är att arbetsgivarna harfördomar när det gäller de äldre, att arbetsgivarna icke förstår att rättvärdesätta de erfarenheter och den stabilitet som de representerar, intebegriper att de faktiskt även från lönsamhetssynpunkt skulle vara värda attsatsa på lika mycket som yngre och i medicinsk mening helfriska personer. Men det är inte bara det. När man drar fram sådanasynpunkter och åberopar som ett skäl till tveksamhetmot denna typ av lagstiftning, har man fullständigt förbisett vad det rör sigom. Dessa lagar är inte skrivna på det sättet att man på någon enda punkttvingar arbetsgivaren tUl några åtgärder som är orimliga, vare sig i fråga omrekryteringen av personal eller i fråga om permitteringar och uppsägningar.Lagarnas innebörd är att arbetsgivarens rätt att ensam bestämma ersätts med enordning som ger löntagarna och deras organisationer ett medinflytande. På allapunkter där det kan uppstå känsligheter och kantigheter t. ex. om det ärsvårt att veta hur man i det praktiska fallet bör tillämpa turordningen enligtlagen eller vilka bestämmelser man vUl ha finns det enligt lagen möjlighetatt genom kollektivavtal komma överens om en bättre ordning än den som lagenanger. Var så god och företagsanpassa eller branschanpassa turordningen på vUkensektor som helst, om ni vUl! Men det skall i fortsättningen inte varaarbetsgivaren ensam som bestämmer, utan löntagare och arbetsgivare får resonerasig fram till vad som är den rimhga ordningen och vad som är förenligt med bådesociala hänsyn och företagens effektivitetshänsyn. Ett annat exempel. Det har från arbetsgivarhåll klagats på och det skymtar också i reservation att det är farligt attställa upp några generella förbud mot att provanställa folk . Lagenom anställningsskydd förbjuder i princip provanställningar, och det är därföratt man är rädd för missbruk, man är rädd för att somliga arbetsgivare för attslippa undan alla förpliktelser när det gäller saklig grund och långauppsägningstider skall ta sig orådet före att i stället på prov för kortare tidanställa människor som de borde ha heltidsanställda i vanlig form och därmedvara kvitt problemen. Men lagens förbud är inte absolut. Behövs det på någonarbetsplats eller i någon bransch av alldeles speciella skäl en viss tillgångtill provanställningar skall man också kunna få möjlighet till det, menskillnaden mot nuläget är att det inte bara är arbetsgivarna som skall bestämmaom man skall tillåta provanställningar, utan det får löntagarna ocharbetsgivarna gemensamt resonera sig fram tUl. Om ni moderater vUl vara ärliga och uppriktiga bör nierkänna att det ni vantrivs med är att löntagarna får ett medinflytande överpersonalpolitiken i viktiga delar. I annat fall kan ni säkert övervinnavantrivseln. Jag kan knyta an igen till vad som sagts om att det ändåär glädjande att det nu finns rätt god uppslutning kring reformen. Det är såmycket mer glädjande som denna uppslutning kommU rätt hastigt och plötsligt. Närvi 1971 antog äldrelagarna gick i väsentliga stycken på enavslagslinje. När lade fram sitt betänkande omanställningstrygghet fanns det inte bara en arbetsgivarreservationsom var aggressivt fientlig mot tankarna på lagfäst anställningstrygghet, utannär betänkandet gick ut på remiss ställde hela raden avarbetsgivarorganisationer upp med i spetsen. De anfördeatt det inte var måtta på katastrofer som hotade om man lagstiftningsvägenprackade på näringslivet den här produkten. Sedan har också under vårens loppbedrivits dyra och påkostade kampanjer i annonser och broschyrer mot den härlagstiftningen. I valrörelsen rådde fortfarande en viss tveksamhet ochoklarhet om hur moderater och centerpartister ställde sig tUl förslaget, ochoklarheten skingrades inte då. Mot hela denna bakgrund är det glädjande att se att vi ,efter valet när har fått tillfälle att ta del av förslaget ochsätta sig in i det ordentligt - har fått en bred uppslutning, låt vara litetmotvilligt på en del håll, kring huvudlinjerna i denna reform. Jag vill hoppasatt detta skall lova gott för framtiden. Jag hoppas att det är ett vittnesbördom att vi numera alla är ense om att det helt enkelt, oavsett alla företagsekonomiskalönsamhets- och effektivitetsresonemang, är socialt oacceptabelt att alltstörre grupper ställs utanför den öppna arbetsmarknaden. Jag hoppas att vi ärense om att det är socialt oacceptabelt att allt fler äldre och handikappademöter stora och ökande svårigheter, framför allt Anställningsskydd,m. A nställningsskydd, m. m. när detgäller att komma tillbaka på arbetsmarknaden om de en gång blivit utslagna och detta även i goda ekonomiska tider. Sträcker sig sedan enigheten därhän att vi är ense omockså att vi inte kommer tiU rätta med dessa problem annat än genom att över enbred front ge löntagarna ett helt nytt inflytande över det ekonomiska livet istort och i företagen vore aUt utomordentligt väl. Men jag är personligenövertygad om att förutsättnmgen för att vi skall kunna arbeta ossfram till denna fridfulla enighet också i andra frågor än den nu aktueUa är attdet i bakgrunden finns löntagarorganisationer, som med kraft företräderlöntagarnas intressen och deras anspråk på inflytande och trygghet, och att detfinns en arbetarrörelse som på det politiska planet på ett otvetydigt sättställer sig bakom dessa anspråk. (vpk) kort genmäle: När statsrådet starkt kritiserar dekommunistiska reservationerna och betecknat dem som antifackliga, gör han entotal felbedömning. Våra reservationer går ut på att stärka fackföreningsrörelsensställning gentemot arbetsköparna; ingenting annat. Jag kan inte förstå hurstatsrådet kan komma till en sådan uppfattning, när vi kräver att den lokalafackföreningen skall ha det avgörande ordet alltså vetorätten mot enarbetsköpare för att kunna hindra uppsägningar, avskedanden ochpermitteringar. Är det att vara antifacklig? Vad beträffar konflikter har vi uttalat, både i motionenoch i reservationen och även i våra anföranden här, att vi anser att deltagandei konflikt aldrig skall få utgöra grund för uppsägning och avskedande. Det är inte heller antifackligt. Vad gäller exempelvis gruvarbetarnas strejk ? Dengäller ett krav på mer . Fackförenmgen har inte kunnat kommatill något resultat med arbetsköparna om en lösning av lönefrågan. Iutskottsbetänkandet har inte sagts någonting om att man skall ta grundlighänsyn just i en sådan fråga vid bedömandet av om det skall bli avskedandeeller inte. Däremot har man räknat upp andra saker, såsom förhållandet påarbetsmiljöområdet och arbetsgivarens olämpliga uppträdande, som naturligtviskan vara förmUdrande omständigheter, och då inte skall kunna ledatill avsked eller uppsägning men man har heller inte sagt rent ut att detinte skall göra det. Vad vi vill ha fastslaget är att den åtgärden aldrig skallkunna vidtas. Sedan måste jag också säga att när statsrådet talar om attdet här just är grunden för trygghet i anställningen och att den blir lagfäst,undviker han mycket nogsamt att nämna § 39, aUtså den paragraf som gerarbetsköparen rätt att köpa sig fri, om han inte vill ha kvar en arbetare påarbetsplatsen. Det är otvetydigt så. () kort genmäle: Det är rätt anmärkningsvärt att statsrådetLidbom här vUl göra gällande att det inom det svenska näringslivet inte hartagits sociala och mänskliga hänsyn till den anställda arbetskraften - så föllorden. Den som något varit ute i arbetslivet och haft företag och studerat förhållandenmellan arbetsgivare eller företagare och anställda kan ganska lätt konstateraatt det har tagits stor både mänsklig och social hänsyn. Jo, därför är beroende av varandra, speciellt i de mindre företagen, men naturligtvisäven i de större. Statsrådet konstaterade också att det är angeläget med ettgott samarbete. Ja, det är det, men mot bakgrund av vad vi har erfarit inomolika näringsorganisationer efter uppvaktningar, påtryckningar, hövligaskrivelser osv., där vi har framhållit de problem som kan uppkomma på grund avolika lagförslag det här förslaget och en del andra har man, i varie fallpå regeringssidan, inte visat den samarbetsvilja som vi inäringslivsorganisationerna hade hoppats på för att få ett, som vi kallar det,näringslivsvänligare klimat och ökad sysselsättning. Det är mot denna bristandesamarbetsvilja från regeringens sida som vi vänder oss, herr statsråd! Sedan kritiserade statsrådet provanställning. Jag gav iett tidigare anförande exempel på att det är nödvändigt dels att användaprovanställning som anställningsform, dels att viss hänsyn måste tas tillduglighet och lämplighet. Tiden tUlåter inte att jag upprepar det, men har manstuderat förhållandena på arbetsmarknaden med den rätt hårdaspecialise-ringstakt som vi måste ha för att klara konkurrensenmåste man konstatera att det inte går att omplacera arbetstagare hur som helst.Alla anställda passar inte på vilket jobb som helst, inte ens inom sammaföretag. Det är väl ganska naturligt. Det förslag som föreligger beträffande provanställninginnebär bl. a. att provanställning inte får användas som anställningsform inomde delar av näringslivet som inte omfattas av kollektivavtal. Detta får tUlföljd att arbetsmarknadsmyndigheterna i viss omfattning berövas möjligheten attmed hjälp av utbildningsbidrag stimulera tUl ökad anställning. Anställningsskydd, m. m. HerrNILSSON i (c) kort genmäle: Jag fann inte anledning att begära ordetförrän alldeles i slutet av statsrådets anförande. Statsrådet sade att ivalrörelsen hade och ställt sig tveksamma till lagstiftningi denna fråga. Jag vill, herr talman, med kraft tillbakavisa det påståendet förcenterns del. Det förhåller sig inte på det sättet. Jag har sagt att denna lagstiftning inte pånågot sätt är revolutionerande - genom den lagfästs närmast bara god sed på arbetsmarknaden.Det är en minimilagstiftning. Det har faktiskt dröjt länge innan regeringenlagt fram ett förslag om lagstiftning på detta område. Socialdemokraterna harfaktiskt medverkat till att avslå motioner som väckts i denna fråga. vill göra sig besväret att läsa program kan hanfinna att vi har uttalat att varie människa har rätt till arbete. För att honskall ha den rätten måste den bli fastställd i lag. Detta sker genom denlagstiftningen som behandlas. Den är inte något fullbordat verk utan kommeratt utvecklas, förmodligen . program har tagit ställning till § 32 i sådanaordalag att man får anse att vi tagit avstånd frän den. Statsrådet tycks vilja frammana motsättningar mellan vårt A nställningsskydd, m. m. parti åena sidan och å andra sidan socialdemokratin och fackföreningsrörelsen. Jaghävdar att detta är oberättigat. i ArvUca (fp) kort genmäle; Jag har inte begärt ordet för att starktpolemisera mot statsrådet . Jag lyssnade med intresse tUl anförandet ochinstämmer i mycket av vad statsrådet redovisade som sina synpunkter. Statsrådet deklarerade uppfattningen att visannolUct har rätt mycket att hämta i lagen om anställningsfrämjande åtgärderoch nämnde anpassningsgrupperna som ett exempel. Jag har i mitt anförandeantytt precis detsamma. Vi har tidigare här i kammaren diskuterat att mankanske genom att ställa personliga resurser till förfogande även vid sidan omarbetsförmedlingen kan utveckla dessa snabbt. Men en sak gjorde mig litet förvånad och föranledde migatt begära ordet. Statsrådet sade att han var överraskad av enigheten även omhan hälsade den med tillfredsställelse. Jag hade dock en känsla av att hanbetvivlade äktheten i enigheten i väsentliga frågor. Det finns vissa nyanser,det är riktigt. I mitt första anförande redovisade jag folkpartietsförflutna i denna fråga. Jag omnämnde den första motionen 1957 och fruNettelbrandts krav på en utrednmg . Jag framhöll att vi mot den bakgrundenhälsar lagförslaget med tillfredsställelse. Detta innebär dock inte att alladetaljer kan godtas eller att vi avhänder oss rätten att komma medkompletteringsförslag. Det har vi också gjort. Jag tycker att det hedrar statsrådet att han, närvi i utskottet på några punkter har enats i den riktning i vilken vi harföreslagit kompletteringar, öppet förklarar att han hälsar detta medtiUfredsställelse. Det är bra när ett statsråd så pass klart deklarerar atthan accepterar ett utskottsjobb som leder till förbättringar av vissa detaljeri en proposition. En viss ömtålighet spårades i ett par avreplikerna. Jag skall genast klara upp missförstånden. Till i vill jag säga att jag intesökt sak med vare sig eller . Jag nämnde mycket iförbigående att det i valrörelsen rådde en viss tvekan om var ochcenterpartiet skulle hamna. Jag anförde detta inte alldeles utan skäl. Detgjordes nämligen under valrörelsen en del ansträngningar bl. a. av mig men ävenav flera andra för att få fram klara besked från och om hurde ställde sig tUl denna lag. Propositionen var redan publicerad och vi hadehela den långa debatten om betänkandet bakom oss. Det kom inga svar. Det endavi hade att hålla oss till när det gällde var en intervju iMetallarbetaren med , där han sade följande: "De storaföretagen har lättast att uppfylla kraven från den Åmanska utredningen. Detgäller att hitta formerna för hur små och medelstora företag skall göra det.Jag tror inte att vi kan lägga på de små företagen ett helt individuellt ansvarhär." Det sista är en ganska kryptisk formulering. Skall detinnebära någonting alls att arbetsgivarna slipper ett individuellt ansvar,måste det betyda attde i större eller mmdre utsträckning skall slippa ifrån lagstiftningen omanställningsskydd. Är det de mindre och medelstora företagen som skall slippa,då frågar man sig hur pass vidsträckta undantag är ute efter i detsammanhanget.