prot · FW09158 · 1973-12-31 00:00:00 — Jag kan helt instämma iförsvarsutskottets uttalande, att kommande riksdagars försvarsutskott bör följaden här aktuella verksamheten i stort. Över huvud taget är det ett vitaltintresse för som svenska folkets representation att den genom sinaskilda organ verkhgen följer utvecklingen i samhället och fortlöpande hållersig underrättad om vad som händer. Att utöva demokratisk insyn och kontroll hörtill allra viktigaste uppgifter. Den militära underrättelsetjänsten m. m. HerrHELÉN (fp): Det råder delade meningar om hur djupt och brettIB-affären har gripit tag i allmänna opinionen, I går försökte man att t, o, m,mäta oron i procentenheter. En sådan kvantitativ bedömning kan inte få bestämmavårt handlande här i . Det är själva argumenten för största möjligaöppenhet och oron för demokratins hållfasthet hos djupt engagerade, allvarligasamhällskritiker som tar över. Dessa krav på total, ögonblicklig öppenhet måsteockså ställas sida vid sida med oeftergivliga skyldighet att slåvakt om de rättsinstanser och de kontrollorgan som under stor omsorg och undergenerationer har byggts upp. Det är från den synpunkten jag upprepade gångerhävdat aft kraven på en extraordinär i IB-affären helatiden måste vägas mot de ordinarie instansernas skyldighet att fullfölja sittarbete enligt gällande lag och praxis. Jag tänker dä inte bara på åklagare ochdomstolar utan också på som granskar regeringens rolloch handlande, och jag tänker inte minst på egen justitieombudsmansom inte bara skall svara på inkomna klagomål i detta fall ett 60-tal - utanockså på eget initiativ pröva hela statsapparatens handlande med undantag förjust det regeringsansvar som bara kan utkräva. De formerför parlamentarisk kontroll som vi gemensamt utformat skall respekteras ändatill dess det kan bevisas att de inte räcker. De människor som är satta attvaka över lagar och rättssäkerhet har rätt till vårt förtroende. Men det börjar nu bh tydligt aft till täckerinte de ordinära kontrollorganen alla de allmänt medborgerliga insynsbehov somhar kommit fram i debatten. Jag har därför sagt att jag gärna ser enmedborgarkommission för att göra det arbete som försvarsutskottet i sina treslutrader av betänkandet kommer fram till; ett djupare studium av de frågor omden hemUga underrättelseverksamheten framåt och bakåt i tiden som utskottetbara haft begränsad tid fill. Ett skäl för aft det nu börjar bli dags för ensådan medborgarkommission är att den behöver rätt att tränga in isjälva materian. Om den tillsätts innan rättsmaskineriet verkat färdigt skallden självfallet inte dra sina slutsatser förrän domar fallit. En hkaovillkorlig förutsättning är också att justitieombudsmannens planläggning ocharbete inte rubbas. Jag vet att det finns de som menar att det är ettunderbetyg åt hela det parlamentariska systemet att släppa in andragranskningsmän i IB-affären än dem som direkt har och väljarna somsina huvudmän. Jag kan inte hålla med om det. Det finns lägen där just Den tnilitära underrättelsetjänsten m. m. vakthållningenom den representativa demokratin motiverar att allmänt respekterade enskildamedborgare får alla möjligheter att bilda sig en uppfattning om hur folkstyretfungerar. Men dessa personer skall då framträda som individer med fullmakt avriksdag och regering, inte som företrädare för några kooperativa grupper ellerintressen. Det finns ytterhgare ett skäl att förorda en sådan extraordinärgranskning och i mitt fall är det att den i viss mån är självkritisk. Många avoss har med rätta ofta talat om och för det öppna samhället som ett mål förhela vårt arbete och något som vi delvis redan har uppnått i kontrast till detgamla överhetssamhället. Men i varje fall jag själv har inte tillräckligt oftapåmint om den ficka som måste finnas i ett sådant öppet samhäUe, en ficka därfull medborgarinsyn i det dagliga inte är möjlig. Högtidligt kallas den fickanför rikets säkerhet. Så länge världen rymmer risker för krig och omstörtningar,så länge fredligt demokratiskt Uv är hotat måste också en fredlig demokratiskstat kunna försvara sig. Därför är det ofrånkomUgt med en ficka utan direktinsyn. Den gäller kraven att hålla kontakt med vapenutveckUngen i andra länderoch hålla uppe beredskap mot kupper, invasion och andra anfall. I den meningenkan underrättelse- och säkerhetstjänst inte undvaras. Inte minst en alliansfristat behöver det. Men reglerna för verksamheten måste kunna utformas så att deinte kränker vare sig lagen eller de fri- och rättigheter som skall fastställasi annan ordning. Därför får man faktiskt avstå från åtskilligapersonupplysningar som ännu vid krigsslutet tedde sig nästan oumbärUga. Det ärdärför det är så viktigt att gränsen mellan försvarets underrättelsetjänst ochpohsens säkerhetstiänst hålls klar. Mot den bakgrunden var det nödvändigt att den verksamhetsom pendlat över gränsen, verksamhet, belystes i försvarsutskottetsbetänkande. Jag måste tyvärr säga att 38-punktslistan i det skick denpubUcerats inte fyller kraven som beskrivning av en verksamhet, oumbärlig förrikets säkerhet. De reaktioner den framkallat och som man inte behövde varaefterklok för att räkna fram hänger naturligtvis samman med att punkterna är såvaga. har här liksom i hela sitt granskningsarbete haftmycket svåra bedömningar att göra, och kammaren har många skäl att tackaförsvarsutskottet för ett otacksamt jobb. Att 38-punkfslistan irikspolischefens version inte hörde till de starkaste delarna av utskottetsunderlag är emellertid klart. Vi kommer sedan till frågan hur den principiellaprövningen skall ske av tryckfrihetsförordningens sätt att fungera i nuvarandelydelse gentemot . Den prövningen får inte ändra förutsättningarnaför den rättsliga granskning som pågår. Nämndemän som skall döma i första instanskan ju inte få ges intrycket att rättsgrunden för deras ställningstagandeifrågasätts. De undersökningar som här efterlysts och som enligt vad vi fåtthöra i den allmänpolitiska debatten redan påbötiats i börenligt min mening hamna i massmedieutredningen, som arbetar långsiktigt. Jagfrågade om det i den allmänpoUtiska debatten men fick då inget klart svar avstatsministern, och jag hoppas nu få besked när statsministern går upp idebatten. Jag hoppas att vi då också får kommentarer till de frågor som kommitupp om husrannsakans framtidaplats i mål som även gäller tryckfriheten och Ukaså till de synpunkter påspioneribegreppet som enskilda statsråd fört fram. Den här riksdagsdebatten kan naturligtvis inte ensambringa klarhet i hela IB-affären. Men den borde kunna inte minst genom devärdefulla personliga inlägg som har gjorts från försvarsutskottets ledamöter ge en tydligare bild än av statsmakternas samlade syn på de viktigamedborgarrätfsfrågorna och på hur prövningen i fortsättningen skall ske. Men enfyllig regeringsdeklaration är alldeles nödvändig här . , herr talman! Jag har mött ett par frågor somjag känner ett personligt behov av att besvara: Varför fäster Du avseende ävenvid kritik och angrepp som kommer från personer som har öst gallaöver hela demokratin? Hur kan Du i detta sammanhang uttala Dig med respekt ävenom personer som hånar liberalismen? Mitt svar är: Kan man inte sätta sig överandra människors fördomar och försöka se till deras motiv i en sakfråga, dåhamnar man ohjälpligt snett i hela samhäUsdebat-ten. Då bidrar man själv tillden olyckliga polarisering, det tänkande i svart och vitt som sedan 1960-talefsmitt fördärvat så många möjhgheter till samtal och till styrelse genom debatt.Och vad är hela IB-affären med alla sina överdrifter och beskyllningar annat än ett samtal mellan människor i om hur vårt land skall styrasoch hur lagarna skall se ut och tolkas? Helt meningsfullt blir det samtaletförst när överorden sjunkit undan. Den militära underrättelsetjänsten m. m. HerrBOHMAN (m): De gångna månadernas debatt i massmedia och annorstädes idet ämne vi nu behandlar har på många sätt varit säregen och främmande. Den harofta präglats av övertoner som brukar vara främmande för den svenskasamhällsdebatten. Och det är kanske inte så besynnerligt, eftersom det slagsverksamhet som IB bedriver i och för sig är en motsägelse i detta demokratinsoch öppenhetens svenska samhälle. Men det behövs infe mycken eftertanke för att slå fast attvårt land, på samma sätt som andra länder, måste ha en underrättelsetiänst. Vårstatsledning måste i kritiska situationer ha tillgång till initierad ochkorrekt information om vad som händer i vår omvärld. Vår säkerhet och vårframtid kan avgöras av sådan information. Om världen präglades av samma vaktslående om demokratinsoch öppenhetens principer som vårt land, då skulle organisationer av IB;s typkanske inte behövas. Men så är långt ifrån fallet, och utvecklingen går infeheller åt det hållet. Mot stormakternas mångmiljardorganisationer för spionerioch hemlig krigföring har vårt land byggt upp en hten men effektivunderrättelsetjänst och en liten men effektiv säkerhetstjänst. Tillsammansrepresenterar de för oss ett visst mått av trygghet i en ond värld, en trygghetsom är värd mångdubbelt mer än de belopp som den kostar oss. Den s. k.informationsbyrån, andra delar av underrättelsetiänsten och säkerhetspolisenär alltså oundgängliga beståndsdelar i en säkerhetspolitik som syftar till attvärna vår fred, vår frihet och vårt oberoende. Det finns därför all anledning att reagera, och attreagera skarpt, mot de överdrifter som har förekommit i de senaste månadernasdebatt. Den militära underrättelsetjänsten m. m. en del hållhar man jämfört vårt land med brutala diktaturer. Personer som normalf intedrar sig för att sjunga diktaturernas lov har utsatt vårt demokratiska samhälleför våldsamma attacker. Från grupperingar som i allmänhet anser presscensur ochstrypt yttrandefrihet vara en del i den tillåtna revolutionära strategin har vifått höra, att den svenska tryckfrihetens saga snart är all. Anklagelser av dethär slaget är helt orimhga. De saknar varje grund. De säger betydligt mer omdubbelmoralen hos dem som framför dem än om moralen hos det samhälle som ärutsatt för sådana hysteriska attacker. I ett rättssamhälle skall myndigheterna ståfria i förhållande fill den politiska makfen. De har ett självständigt ansvar isin lagfillämpning. Det gäller inte bara domstolar, åklagare och polismyndigheter.Det gäller ämbets- och tjänstemän på alla nivåer. Principer om Ukformighet, om Ukställdhet och om konsekvensi rättstillämpningen har kommit till uttryck i den fasta insfansordningen.Förekomsten av kontrollorgan som JO och JK hör också tillrätfssäker-hetsgarantierna, liksom överordnade myndigheters kontroll av underordnade.1 sista hand har kontroUerande funktioner genomkonstitutionsutskottet. Det finns få rättsstater i världen, där övervaknings- ochkontrollsystemet är så utbyggt som i vårt land och där myndigheter ochämbetsmän har ett så grundat anseende för rättskaffenhet och redlighet. Men självfallet kan fel begås. Inget mänskligt är sombekant fullkomhgt. Det gäller både dem som tillämpar och dem som stiftar lagar.Därför måste missbruk beivras och misstag rättas till. Annars drabbas inte baraden enskilde som anser sig vara utsatt för övergrepp utan också den myndighetsom misstankes för det och i sista hand hela rättssamhället. Rättssamhälletvilar inte bara på lagar utan också på de enskilda medborgarnas förtroende.Misstankar om maktövergrepp, om obehörig påverkan eller olikformig bedömningmåste klarläggas, hur oresonliga och obegriphga de än kan te sig. Tvivel fårinfe kvarstå. Inte minst gäller detta på områden där den politiskamakten kan komma in i rättstillämpningen. Visst gäller fortfarande gamlamakffördel-ningsprinciper. Men i dagens utvecklade samhälle är gränsen mellanpolitik och lagtillämpning ibland flytande. Politiska instanser kan utlösaförvaltnings- och räftskipningsåtgärder. Men fördenskull får de tillämpandemyndigheternas integritet infe sättas i fråga. Inget samhälle kan fungera utan auktoritet. I detdemokratiska rättssamhället är det den lagbundna ordningen och de befogenheterden ger rätfsvårdande instanser som skänker auktoritet. Och där bakom liggerytterst folket genom och lagstiftningen. Men i vårt öppna samhälle har auktoritetsbegreppet börjatifrågasättas. För vissa grupper är som bekant auktoritet ett fult ord.Samhällkrifik får infe låta sig hejdas inför auktoritefernas trösklar. Ingetfår tas för givet. Allt skall nagelfaras och ifrågasättas. Och en sådan öppen kritik kan en demokrati infe vara utan.Samhällskritikens syfte är och måste vara att göra samhället bättre, attblottlägga brister och skapa underlag för reformer, att komma åt en stelbentbyråkrati för att skapa utrymme för medmänsklighet. Men samhällskritiken kan också ha andra syften. Den kanvara inriktad på att sätta i fråga det slags rättssamhälle som vi har i vårtland, det rätfsamhälle som för sitt upprätthållande kräver respekt för denlagbundna ordningen. Det förefaller ibland som om en del av dem som går tUlangrepp mot vår nya grundlag, därför att den ännu inte ger tiUräckligagarantier för de grundläggande demokratiska fri- och rättigheterna, inte iförsta hand gör detta för att garantera och stärka vår demokrati utan för attkunna angripa själva det samhälle för vilket konstitutionen lägger grunden.Syftet tycks ibland vara att undergräva den västerländska demokrati som vårtland företräder. Man vill helt enkelt ha ett annat slags folkstyre än vad vihar. Mot sådan "samhällskritik" måste vårtdemokratiska rättssamhälles värden försvaras. Vad som här sagts, herr talman, kan naturligtvis av mångauppfattas som rena truismer. I varje fall för oss äldre jurister är det kanskebara fråga om självklarheter. Men jag har velat starkt komprimerat redovisadessa synpunkter, därför att de har betydelse då vi skaU bedöma IB-affären ochde proportioner som debatten om IB har fått. Men även om det finns skäl att skarpt och bestämttillbakavisa åtskilliga av de anklagelser mot vårt rättssamhälle som förts framunder , finns det anledning att ta hänsyn till den oro ochden misstro som IB-affären obestridligen har givit upphov till. SjälvaIB-debatten som sådan har med allt vad den rört upp utlöst något som skullekunna betecknas som en förtroendekris, inte bara gentemot dem som har haft ochsom har det konkreta ansvaret för underrättelsetjänstens verksamhet, utan iviss utsträckning också för oss politiker generellt oberoende avpartitillhörighet. Den oron och den förtroendekrisen går det inte att barafnysa åt eller försöka vifta bort. Jag har redan sagt att det är förklarligt att verksamhetav det härslaget kan utlösa oro och osäkerhet. Brist på offentlig insyn ochöppen kontroll är alltid ägnad att leda till.misstänksamhet. För ett antal årsedan fanns det i breda skikt en stor misstro mot vår civila säkerhetstiänst. 1dag tycks förtroendet för den säkerhetstjänsten vara i stor utsträckningåterställt. är det den mUitära underrättelsetjänsten som har drabbats. När de kontrollmöjligheter som offentlighet och öppenheterbjuder kopplas bort, måste de ersättas med något annat. Detta andra har iIB-fallef inte existerat. Den information som givitsförsvarsutskottets ledamöter om den s. k. särskilda verksamheten vidförsvarsstaben har tydligen varit mycket summarisk. Kontrollen hksom ledningenav underrättelsetjänsten har i sista hand åvilat regeringen eUer någon inomregeringen. I debatten har förts fram olika förslag till förbättradmedborgarinsyn. Även om motiven för denna inte är lika trängande, sedan deninrikes verksamheten avskildes från IB, bör dock fastareregler för verksamheten dras upp och bättre kontrollmöjligheter öppnas. Görsinte detta kan det vara svårt att bygga upp det nödvändiga förtroendet förunderrättelsetjänsten och dess verksamhet. granskning utgör ett nytt ochintressant inslag i vårt parlamentariska Uv. Ett av utskott haralltså nu utnyttiat Den militära underrättelsetjänsten 171. m. Den miUtära underrättelsetjänsten m. m. deninitiativrätt som den nya riksdagsordningen givit utskotten och på riksdagensbord framför oss lagt ett betänkande i en aktuell och brännbar fråga. Jaghoppas att vi skall få se fler exempel på utskottsinitiativ av dethär slaget. Som bekant har i olika främmande länders parlament utskotten enviktig roll aft spela. Men det bhr i andra sammanhang som vi får aktualiseraolika åtgärder för att stärka de svenska riksdagsutskottens möjligheter attgöra fristående och inträngande undersökningar av aktuella samhällsproblem. har alltså försvarsutskottet i detalj granskatverksamheten vid IB sådan den ter sig . Men av uppenbara skäl har endastdelar av de informationer som utskottet fått del av kunnat redovisas .öppet ibetänkandet. Vi har emellertid all anledning att hysa förtroende för det sättpå vilket utskottet genomfört sin granskning och för riktigheten av deslutsatser som hela utskottet enat sig om. Alltför många har förringat värdet av utskottets arbete.Det är en tunn soppa utskottet kokat ihop, har det ibland hetat. Det finnsdärför skäl att ånyo påminna om att utskottet på en rad punkter - om än i mjukaformer framfört kritik mot det sätt på vilket den särskilda byrån skötts.Utskottet efterlyser nu en instruktion av Kungl. Maj;t för verksamheten, störreöppenhet i olika avseenden, bättre offentlig kontroll, ändrade regler omförvaring av handlingar, betydligt större uppmärksamhet åt olika typer avpersonaltjänst inom underrättelsetjänsten, skiljande av Öst Ekonomiska Byrånfrån underrättelsetjänsten samt förnyade avvägningar mellanunderrättelsetjänstens olika delar. Tillsammans är det en ganska diger lista påförändringar och reformer som försvarsutskottet avslutar sin granskning med.Men åtgärder av det här slaget får inte och det har ju också utskottetstrukit under medföra någon försening av åtgärder ägnade aft ytterligare ökaeffektiviteten i verksamheten. Jag förutsätter att regeringen så snabbt somdet är möjhgt och på ett tillfredsställande sätt vidtar de förändringar i densärskilda byråns och i underrättelsetjänstens verksamhet som utskottet nu harbegärt. TiU betänkandet har de två moderata företrädarna fogat ettsärskilt yttrande. Det syftar till att en kommission skall tillkallas medjurist- och medborgarrepresentation för att närmare granska bl. a. de delar avIB:s verksamhet som försvarsutskottet av tidsskäl inte kunnat gåin på i detalj. Det förefaller naturligt att i en sådan kommission ellerutredning ingår inte bara högt kvalificerade jurister utan också andrameriterade medborgare och t. ex. ordförande som företrädareför massmedia och Uknande intressen. Den eventuella parlamentariskarepresentationen i en sådan här kommission skall självfallet omfatta de partiersom normalt i utskott och utredningar har förtroendet att handlägga ytterligtkänsliga frågor av det slag som det här är fråga om. Ett avsteg från detförfaringssätt som tillämpats i sådana här frågor skulle kunna fåvittgående konsekvenser. gick emot tankarna på en sådan kommission,och hänvisade till JO. Men det är, om jag skall uttrycka mig försiktigt,i vatie fall tveksamt hur långt JO:s kompetens sträcker sig då det gäller attpröva vad den här typen av personal har sysslat med. vilkamöjhgheter JO har att fuUt klarlägga vad det här kan vara fråga om. Menoberoende av JO:s kompetens i detta hänseende finns det ändå skäl att påminnaom att i Wennersfrömfallet tillsattes både en juristkommission och enparlamentarisk genom sina utredningar skapa ett underlag för denpolitiska granskning som sedan skulle ske, bl. a. i . Dåmötte alltså inga betänkligheter mot att vidta åtgärder av det slag vimoderater föreslagit, oavsett en eventuell prövning av JO. Det borde vara en självklarhet att den utredning som , ivarje fall enligt uppgifter i pressen, kommer att tiUsättas av regeringen gesmöjUghet att granska IB-verksamhefen även som inteomfattats av försvarsutskottets deta//granskning jag understryker ordetdetalj. Att ge en utredning sådana direktiv att ett fullständigt klarläggandeförhindrades vore att förstärka den misstänksamhet och misstro som har kommitfUl uttryck och att äventyra ansträngningarna aft återupprätta förtroendet förverksamheten. Bara om full klarhet kan vinnas om kvarstående eventuellt dunklapunkter blir detta möjUgt. En stor del av debatten har kommit att kretsa kring denrättsliga handläggningen av åtalsfrågan i straff rättsligt ochtryckfrihetsrättsUgt hänseende - och kring den roll som regeringen spelat närdet gällt själva det bakomhggande förfaringssättet. Jag tänker inte nu ta uppde olika juridiska aspekter som kan läggas på de gärningar som gjorts eller pådet sätt på vilket dessa sedan har behandlats av olika juridiska instanser. Densaken bör i alla händelser anstå till dess att rättegångarna har avslutats. Menjag vill med några ord beröra regeringens handlande. Regeringen är statsmaktens och nationens främstaföreträdare. Därav följer att det knappast kan vara möjligt för en regering attstillatigande stå helt utanför en bedömning av brott eller gärningar, som kananses rikta .sig mot nationens säkerhet. Då sådana frågor aktualiseras måsteregeringen självfallet inom ramen för gällande lagar och förordningar -bildasig en egen och klar uppfattning om vad som skett och vidta de åtgärder somenligt författning och praxis kan åvila en ansvarig regering. Men vilken roll har regeringen och dess olika ledamöterspelat under detta ärendes gång? Någon samlad officiell redogörelse för hela händelseförloppethar vi som bekant inte fått. Gång på gång har regeringsledamöter införoffentligheten gjort gällande, att regeringen endast i ytterUgt ringautsträckning varit inblandad i frågans handläggning. Men är det, frågar jagmig, förenligt med hittillsvarande praxis eller etablerade rutiner att enansvarig regering skall, på det sätt som synbarligen har skett, ställa sig vidsidan om en fråga av det här slaget? hade i samband med Wennerströmaffären på1960-talet möjlighet att studera de rutiner som ansågs böra tillämpas inomregeringen vid behandlingen av säkerhetsfrågor av vikt. Vid det tillfälletriktades - som säkert några statsråd mmns utomordentligt hård kritik motregeringen för att den inte skött informations- och beslutsfrågorna på etttillfredsställande sätt. Rikets säkerhet hade därigenom, menade man,äventyrats. Och den parlamentariska nämnden kartlade hurregeringen skulle hälla sig underrättad om sådana här frågor och Den militära underrättelsetjänsten m. m. Den //lilitära underrättelsetjänsten m. m. hur deskulle handläggas inom regeringen. Justitieministerns och försvarsministernsansvar ströks särskilt under liksom vikfen av att statsministern hela tidenhölls fortlöpande informerad. Bland annat framhöll man aft möjUgheterna tillgemensam beredning i regeringen i särskilt viktiga fall borde tillvaratas. kan vi naturligtvis inte, det skall jag för säkerhetsskull erkänna, dra fullständiga paralleUer mellan den fråga som ligger på vårt bord och den mångfald av olika ting somWennerströmkommissionen hade att syssla med. Skillnaderna är enorma och likheternafå. Men i ett avseende finns det paralleller. I båda fallen rör det sig om ett i varje fall påstått - röjande av försvarshemUgheter, som kan och som kommeratt leda till betydande kostnader och ölägenheter. I båda fallen måste det vararegeringens skyldighet att i sin egenskap av företrädare för rikets intressenta sitt ansvar. Och hit måste rimhgen höra en bedömning av vilka åtgärder somkan komma i fråga gentemot personer som misstänks för spioneri. Det måste anses anmärkningsvärt om inte de rutiner Wennerströmkommissionenredovisade följts i ett ärende som är så viktigt som detta. Har detta sketteller inte? Det vet vi inte. Det framgår nämligen inte av de uttalanden somhittills gjorts; i varje fall har jag inte kunnat få något svar på den frågan. kommer av allt aft döma attgranska bl. a. dessa aspekter av IB-frågan. Därmed kommer det att finnasanledning för aft återvända till frågan om regeringens handläggning.Men i avvaktan på den rent konstitutionella granskningen vore det precis somi Wennerströmaffären - värdefullt att klariägga hur den rent faktiskabehandlingen skett.