prot · FW09109 · 1973-12-31 00:00:00 — 152 att denna konjunkturuppgång inornexportindustrin direkt kan härledas till vissa förändringar i vad jag skulle vilja kalla den internationella Nr 109 styrkebalansen men naturligtvis framför allt till en nyvunnen insiktom den att världens råvarutillgångar trots allt är begränsade. Vinärmar oss raskt 4 j,pj 1973 ett lägedär t. ex. energikrisen blir också en handelspolitisk realitet. ärangeläget att man vid bedömningen av vår ekonomiska politik och av vårt näringslivs internationella konkurrenskraft håller detta i minnet. P'" ' en m. rn. Världensråvarubalans har råkat in i en situation sorn präglas av snabba svängningaroch allmän oro. Vi har att acceptera en ny situation på världsmarknaden,och detta fär sina givna konsekvenser också för vår Tyvärr har vi sent vaknat till insikt om dessa nya moment,som blir av avgörande betydelse för vår ekonomiska politik. I alltför ringa månhar vi analyserat vår position i världshushållet. Egentligen lider vi enöverraskande och något sangvinisk brist på översiktlig planering när detgäller våra råvarutillgångar och deras disposition för framtiden. Det gällerockså energiförsörjningen, som ju har varit föremål för en stor debatt här iriksdagen tidigare . I detta avseende är den i övrigt förtjänstfullaframskrivningen och aktualiseringen av långtidsutredningen inte något mer änjust en framskrivning. Jag skall i det här sammanhanget gärna inslärnina modfinansutskottets herr ordförande, när han beklagar atl finansutskottet bl. a.på grund av tidsbrist inte haft möjlighet att ägna do långa perspektiven förden ekonomiska politiken tillbörlig uppmärksamhet. Den slutsats rnan kan dra av vad sorn händer påexportmarknaderna är att utvecklingen kräver avsevärt längre perspektiv i detpolitiska handlandet . Det krävs också en ökad vaksamhet inför deninternationella utvecklingen. Improvisationer till följd av världsmarknadenshastiga svängningar löser inga problem. Här gäller det mer än någonsin attsamla krafterna till hushållning med våra resurser och inte låtatillfälligheter påverka vår inställning till näringslivets långsiktigautveckling. Den gång efter annan uppblossande valutaoron komplicerar dessutomläget. Det råder av allt att döma nu enighet över partigränsernaom att de överhettningssymtom som redan gör sig gällande inom vissa avgränsadeområden inte nu skall föranleda några restriktiva ekonomisk-politiska åtgärder,även om naturligtvis farhågorna för en uppblossande inflation finns rned ibakgrunden. Det är dock framför allt ordertillströmningen till exportindustrinsom markerar konjunkturuppgången . Heinma-marknadsindustrin har enmycket långsammare utvecklingstakt. Kapaci-tetsutnyltjandet inom industrin, somunder nådde en för efterkrigstiden absolut bottennivå,har , om man ser till industrin som helhet, inte mycket mer än lämnatden bottennivå som noterades i förra lågkonjunkturen . Till detta får man också lägga vissa andra strukturelladrag: den svaga bostadsefterfrågan och den uppbromsade kommunala expansionen.Vår manöverförmåga har dessutom ökat genom att den svenska betalningsbalansennu är i en väsentligt gynnsammare position än vid inledningen till förrahögkonjunkturen. Dä fick hänsyn tUl betalningsbalansen i väsentlig utsträckningstyra de ekonomisk-politiska åtgärderna. Nr 109 det följaktligen finns betydandeoutnyttjade resurser och eftersom vi har Måndagenden " friare ställning gentemotomvärlden, finns dol ännu inga skäl för en 4 iuni1973 restriktivare ekonomisk politik. ------------- .----- ------ Men naturligtvis har vi att levamed inflationshotet. under denlågkonjunktur som vi lämnat bakom oss var sä pass hög ' ' som järnfört rned 2procent förra lågkonjunkturen. också enpåtagligt myckel kraftigare prisuppgång internationellt sett än tidigare, ochnär utvecklingen leder till ökat kapacitetsutnyttjande på område efter områdekan inflationspressen bli allvarlig mot senare delen av detta år och under1974. Ur den synpunkten finns det anledning till skärpt vaksamhet. Det äranmärkningsvärt, tycker jag, att den reviderade finansplanen ger ganska litetav diskussion och analys beträffande beredskapen i den ekonomiska politiken.Även i detta avseende är finansplanens perspektiv kortsiktigt. och har stannatvid olika bedömningar när det gäller industrins investeringsvolym. I denreviderade finansplanen har investeringarna förutsatts öka under1973, medan är så optimistiskt att ökningen anges till I 1procent. Allmänt sett är det naturligtvis angeläget att näringslivetsinvesteringar fär expandera och att rnan kan tillåta detta rned sä små hindersom möjligt. Den just passerade lågkonjunkturen var ur många synpunktersvårartad och dyster, och till de mörka inslagen hörde onekligen främst altinvesteringarna eftersattes i vissa sektorer i så hög grad. Del återstår nu altse vilken stimulans till investeringar högkonjunkturen ger. Mycket tyder påatt det labila läget i den internationella ekonomin gör att tveksamheten dröjerkvar när det gäller många investeringsbeslut inom näringslivet. Dennatveksamhet återfaller dessutom pä erfarenheterna av den misslyckadekonjunkturpolitiken under senare är. Den erfarenhet vi har.gjort äremellertid att investeringsverksamheten i näringslivet - med det kostnadslägevi har här i landet ytterligare aktualiserar och förstärker de strukturellaförändringarna i samhället. I den gemensamma reservationen 1 från ,och moderata samlingspartiet vid finansutskottets betänkanderedovisas överskådligt hur strukturförändringar i näringsliv och samhällepåverkat arbetssituationen för en mycket stor del av våra medborgare. Mot denbakgrunden och med hänsyn till sysselsättningen i allmänhet måste utvecklingeninom den offentliga sektorn uppmärksammas i ökad utsträckning. Det åren debattsom blossar upp gång efter annan, men det finns nu anledning att aktualiserafrågan om den offentliga sektorns utveckling ur delvis nya perspektiv. Utifrånsynpunkterna i den gemensamma motionen från centern-folkpartiet har frågannärmare behandlats i trepartireservationen vid finansutskottets betänkande. Detbör noteras delvis i anslutning till debatten tidigai'e här - attmoderaterna även i denna fråga övergett sin ursprungliga linje i parlimotionenoch anslutit sig till rnittenpartiernas ståndpunkt. Jag vill betona detta särskiltmed anledning av vad sagt i denna fråga. Detta medden offentliga sektorns tillväxt är inte i första hand en '54 fräga om byråkratins tillväxt ochdispositionen av resurser för produktion Det är en fräga om hur man pä lämpligaste och Nr 109 bästa möjliga sätt disponerar de lediga resurser som finns att tillgå den samhället.Därvid är det ofrånkomligt alt den offentliga sektorn spelar en 4 jpj 1973 nyckelroll.Det är inte utan anledning sorn den svära arbetslösheten under -- ; dengångna lågkonjunkturen - en arbetslöshet sorn dröjer kvar alltjämt - '' onoinis a tUl en del äterfaUer på den uppbromsade kommunala expansionen. Det finns emellertid mer än ett konjunkturpolitiskt momenti detta. I den konjunkturuppgång som vi nu befinner oss i, som i så hög grad ärlokaliserad till exportindustrierna, är det ganska klart att överhettnings-symtomenkommer atl lokaliseras till de områden av vårt land där exportindustrindominerar sysselsättningen. Övriga delar av landet kommer inte på samma sättatt känna överhettningen. Utvecklingen pekar alltsä hän mot attöverhettningssymtomen, som en följd av fullt kapacitetsutnyttjande, mer och merblir regionalt avgränsade och inte utan vidare rycker med sig andra regioner iutvecklingen. Detta fenomen mäste bemästras, och det kan i första handske pä två vägar. Först och främst får inte våra hernrnamarknadsindustrier, ochdå framför allt don mindre och medelstora företagsamheten, komma på undantag,t. ex. när del gäller kapital för utveckling. Det behövs med andra ord enrnälrnedveten näringspolitisk satsning också pä hemmamarknadsindustrin för attbalansera expansionen i exportindustrin. Men det räckor självfallet inte. Manmåste också ta den offentliga sektorns resurser i anspråk i ökad omfattning föratt skapa sysselsättning och utnyttja samhällets resurser. Men även här måsteman, som jag ser det, ta ökade regionalpolitiska hänsyn. Den offentligasektorns expansion har nämligen också skapat problem, bl. a. därför att denvarit dåligt disponerad men även och kanske främst därför att tillväxten isamhällsekonomin, som är grundvalen även för den offentliga sektornsutveckling, har försummats under är som gått. offentliga sektorns tillväxt fortsätter, vilket ärofrånkomligt i ett högindustriellt samhälle som det svenska. accepterardetta, men den accepterar inle alt denna expansion blir ett självändamål. Denmåste styras och inordnas under den allmänna och övergripande målsättningenoch, del vill jag särskilt betona, den allmänna regionalpolitiska målsättningen.Kommunerna spelar i detta speciella avseende en nyckelroll. Det är rnotbakgrund av detta som vi reservanter i finansutskottet hävdaratt kommunernamåste fä en ny och mera betydelsefull roll i konjunktur-ochsysselsättningspolitiken och alt det är kommunerna i regioner av värt land däröveriietfningssyrntom inte kommer att uppträda som måste tillåtas expanderai ökad omfattning. Jag skulle sammanfattningsvis viljakarakterisera den reviderade finansplanen så, atl den präglas av passivitet ien rad avseenden. Det gäller styrningen av den offentliga sektorns expansion,det gäller sysselsättningsfrågorna och näringspolitiken och det gällertillämpningen av de regionalpolitiska målen samt sist men inte minst synen påde tillväxtbefrämjande faktorerna i vår ekonomi. Även om regeringen äntligen förefaller ha kommit i taktmed verkligheten när det gäller konjunkturbedömningen är eftersläpningen alltjämt iögonfallande när det gäller att låta utvecklingen påverka '55 Den ekonomiska politiken m. m. Fru andrevice talmannen (): Det är verkligen förvånande att hörastatsministern tala. När han analyserar vårt handlande är det som om han aldrigkan tro att vi sakligt granskar olika frågor; det är bara taktiska avvägningarsom görs. Det finns ett gammalt uttryck som lyder: På sig själv känner manandra. Jag undrar om statsministern - som inte är inne i kammaren just nu-alltid lägger taktiska värderingar pä om han skall handla så eller sä, i ställetför att gå in pä en saklig detaljgranskning av ett förslag. Man kan ju t. ex.undra varför regeringen först funderade både länge och väl ochdärefter lade fram ett förslag om momshöjning - för att sedan helt plötsligtdra tillbaka förslaget och göra orn det till ett förslag om arbetsgivaravgift.Behöver man göra så, orn man inte lägger några taktiska värderingar på en frågautan är strikt saklig och orn rnan inte heller är beroende av kommunisterna? Sedan vill jag upprepa vad som sagts vid flera tidigaretillfällen, nämligen att vi blev uppriktigt glada över den kommuniké sommeddelade att man skulle göra något åt marginalskatten. Det betraktade vi somen stor framgång. Men när vi äntligen fick ett material från departementet ochhade möjlighet att studera förslaget, så fann vi att det inte var värt någonglädje. Därför kunde vi inte heller acceptera det. Och i dagens läge behöver viväl knappast tvista pä den punkten, ty såvitt jag förstår är alla överens omatt det sorn hände 1972 var sä dåligt atl vi alla på något sätt vill göra omdet sä snart sorn möjligt. När vi pä middagen debatterade detta återkom intefinansministern i bemötande av mig förrän replikskiftet redan var över, ochdärför tvingas jag , som finansministern tydligen också förutsatte, kommatillbaka till de frågor som diskuterades dä. Finansministern sade orn s. k. skattereform- som blivit sä mycket kritiserad att både och folkpartietsnällt kröp under det där lapptäcket. Den enda, sade faktiskt, somanmälde reservation vid den stora skatteomläggningen var . Men deandra oppositionspartierna slok den helt och fullt, sade finansministern. Jagär ledsen att jag rnäste säga att finansministern gör sig skyldig till en grovosanning när han säger att vi slok skattereform utan reservation. Detblir faktiskt inte mera sant för att det upprepats , både tidigarehär i kammaren och i många tidningar. Vi hade elva reservationer ett särskiltyttrande dessutom och de gällde viktiga frågor. En av dem varindexregleringen, en annan gällde just marginalskatterna, sorn är dagens storaproblem. Men vi accepterade självfallet den individuella beskattningen närregeringen äntligen hade givit rned sig och började ta bort sambeskattningensorättvisor. Att vi inte förnekade den viktiga principen bara för att regeringentill slut givit vika, kan väl ändå inte tolkas som ett bifall till alla dedelar av paketet som vi med fog redan då så starkt kritiserade. Regeringen har inget förtroendekapital att leva på från1970 och 1972. För det första handlades båda gångerna den vikliga skattefråganpå ett sätt som vittnar om fullständig nonchalans mot grundlagen, rnot d fintutvecklade spelreglerna i svensk demokrati, rnot organisationerna och mot helasvenska folket. För det andra blev det båda gångerna mycket Det är faktiskt inte överord att kalla det för 1970-talets storaskattefiaskon. har vi kommit en bit in tredje år. Skall vi dåfä ett tredje skattefiasko? Det är klart att man inte skulle ställa den frågan om interegeringen haft detta sitt förflutna. Vi har lärt oss hur det går till. Och jagbörjar nu förstå varför man inte gärna vill släppa ut något material i förväg.Om t. ex. 1970 och skatteförslag hade hunnit bli ordenligt diskuteradeoch belysta i den allmänna debatten och i en seriös utredning, sä skulle, vågarjag påstå, besluten inte ha blivit vad de blev. Vi behöver inte flera sådana skenlösningar. När de därglada ballongerna spricker står människorna faktiskt ännu mera tomhänta änförut, och det är detta som LO:s och mänga andra med förankringi verkligheten så avslöjande nu har påtalat. Det blev för stortavstånd mellan den verklighet som beskrivit och de annonser därsocialdemokraterna fortfarande försökte sälja skattebeslut sorn någotpositivt. Och så kom den Larsson-Edinska tankegängen, och om jag rätt förståttfinansministerns interpellationssvar och övriga inlägg iinterpellationsdebatten är det just detta som är icentrum för regeringens tankar och beräkningar. Det är ju ingalunda någonokomplicerad metod som de har lanserat. Finansministern inbjöd då till debattkring de här frågorna. Statsministern har enligt tidningsreferat, som jag redannämnt här , uttalat att man i arbetat fram beräkningarsom visar vad utfallet skulle bli i skattesänkningar med olika procentuellahöjningar av arbetsgivaravgiften. Varför vågar inte finansministern lämna utdessa beräkningar? Skulle inte debatten bli mer meningsfylld om man gjorde det?Vad är det t. ex. som löntagarorganisationerna skall reagera på? Statsministernhar förklarat att man nu väntar på reaktioner, men vad skall reaktionerna röra?Man har inte lämnat något skatteförslag. Finansministern förnekar t. o. m. attdet finns några skisser, medan statsministern alltså säger att det finnsberäkningar vad det nu är för skillnad. Inte behöver väl regeringen vänta på reaktioner som visart. ex. om löntagarorganisationerna vill ha skattesänkningar - för det vill de.Inte behöver regeringen heller vänta pä reaktioner som visar om de vill hamarginalskattsänkningar. Det vill de också ha verkliga sänkningar, som inteäts upp av höjningar på andra områden. Men om det blir nya pålagorkan faktiskt inte svaret vara lika enkelt. Blir det t. ex. en ny pålaga somökar arbetslösheten eller blir det en pålaga som höjer priserna? Blir det eninskränkning i löntagarnas förhandlingsrätt eller blir det en inskränkning iriksdagens beskattningsrätt enligt grundlagen? Skall skatt och inkomst t. ex.göras upp i slutna rum mellan ett par toppar från varje sida? Vad fär dä deenskilda människorna för reellt inflytande, fackligt och politiskt, på en sådanhär viktig fråga? Skulle inte t. ex. den stora skatteutredningen ha kunnathöra till de berörda, som man kunde vänta reaktioner från, och varför kan i såfall inte skatteutredningen fä beräkningarna att utgå frän? Om löntagarorganisationerna vill ha ett byte mellanarbetsgivaravgift och en del av löneutrymmet skall vi inte motsätta oss det, har Den ekonomiska politiken in. Den ekorwrrUska politiken m. m. Ungefär pä samma sätt uttalade sig skatteutskottets ordförande i dagSkall alltså arbetsmarknadens parter i fortsättningen fä avgöra skattefrågan?Hur kan egentligen landets statsminister pä ett sä flagrant sätt nonchaleragrundlagen? Beskattningsrätten ligger faktiskt hos . Förut har ni iregeringen struntat i löntagarna, struntat i sådana skatteberedningar där manhar nått enighet ined löntagarna. skall de helt och hållet få hand ombeskattningsrätten. Det är faktiskt inte mycket sans och måtta orn man kastarpä det sättet fram och tillbaka. Hur skall man kunna klara t. ex. retroaktiva skatteavtalsom passar ihop med retroaktiva löneavtal? Hur skall rnan klara problemen i denordiska gränstrakterna, där man kanske får lägre lön i det ena landet och fårbetala full skatt i det andra eller fär full lön i ett land och ändå får lägreskatt i ett annat? 1 vilket skede av en avtalsrörelse, eller före eller efteravtalsrörelsen, har man tänkt sig att detta magiska ögonblick skall vara inne,då man får köpa sig skattesänkningar till priset av lägre lön? Hur skall man setill att utvecklingen sedan inte tar igen det som görs upp? Skall löntagarnamed sitt löneutrymme betala skattesänkningarna för andra grupper, eller skallman ha olika skattesystem? Det finns mängder av sädana konkreta problem som behöverdiskuteras, och nog hade det varit av värde att finansministern, t. ex. här , själv hade bidragit till denna debatt och även ställt tiU riksdagensförfogande ett underlag för en sådan konstruktiv debatt. Vi har vid tidigare tillfällen här i beslutat omnya pålagor utan att regeringen har tillhandahållit tillfredsställandematerial. Jag har dä försökt att så långt det har varit möjligt få fram sådantmaterial. Jag tycker inte att vi i bara skall trycka på knappar för attfå igenom de förslag som regeringen framlägger; vi skall också veta vad det ärvi beslutar. Jag löper risken att nu bli kallad föroförskämd när jag efterlyser underlag för en konstruktiv debatt, liksom jag harblivit kallad det tidigare när jag har velat ha belysning av effekterna av debeslut som vi fattar. Men jag tar den risken. Jag tycker, herr talman, att detär min skyldighet att göra det. Folket som har valt har rätt att försig få belysta verkningarna av beslut. i (s): Mitt inlägg kommer att knyta an tillfinansutskottets betänkande nr 29. Den allmänna konjunkturen är ju nu på väg uppåt, och medstor kraft, kan man väl säga. Det är en bedömning som såväl utskottetsmajoritet som den borgerliga minoriteten gör. Men säger de borgerligaatt de instämmer i finansplanens bedömning orn produktionsutvecklingen men ickei dess bedömning beträffande sysselsättningsutvecklingen. Den gemensammaborgerliga reservationen inleds också med följande: "Förhoppningarna omförbättringar i sysselsättningsläget, genom den nu begynnandekonjunkturförbättringen, har ännu inte infriats. Arbetslösheten ochsysselsättningsproblemen dominerar bilden av svensk ekonomi. Detta gäller såväli nuläget som pä ." Detta är enligt min uppfattning en feltolkning av nuläget,och det är ju också en ganska mörk och dyster bild . Det finns emellertid andra bedömare, som anför andrasynpunkter och värderingar på sysselsättningsläget, vilket framgår av följandecitat: "Del finns nu hopp om atl det totala antaletarbetslösa är på god väg ner mot siffror som vi vill betrakta som mer normala idet fullsysselsättningssamhälle, som med fog prioriteras så högt. Antaletlediga platser ökar förhållandevis snabbt och även för vissa hårt drabbadegrupper som byggnadsarbetare och ungdomar märks förbättringar. Detta kan sägasäven om SCB:s senaste räkning inte visade någon påtaglig skillnad mellan marsoch april . AMS-siffrorna gav däremot en klar indikation på att enförbättring är pä väg." Detta citat är inte hämtat ur utskottsrnajoritetensskrivning, inte ur propositionen 125 och inte heller ur lidskriftenByggnadsarbetaren som förefaller ha blivit liv- ochhusorgan. Nej, citatet är inledningen till en ledare i nr 19, som behandlar sysselsättningsproblemet. Det kommer alltsåfrån den intressegrupp som de borgerliga partierna helhjärtat företräder ochförsvarar Reservanterna understryker nödvändigheten av attsysselsättningspolitiken alltjämt är inriktad på att gesysselsättningsstimulans. Man hade mot bakgrund av den uppfattningen väntat sigatt i de borgerligas reservation finna kraftfulla förslag som kunde leda framtill ökad sysselsättning. Men sädana förslag lyser med sin frånvaro. Det finnssålunda ingen samstämmighet mellan de borgerligas beskrivning av behoven och demedel som de anvisar. Jag bortser dä från reservanternas betoning avmöjligheterna att öka byggandet. Reservanterna betonar i detta sammanhang särskilt detangelägna i att finansieringsproblem och oklara stadsplanefrågor inte fårtillåtas hindra en ökad igångsättning av byggnationen. Och man måste fråga: Vadmenas med detta? Eller har man inte menat någonting alls? Taget efterordalydelsen vill förmodligen reservanterna sätta i gång byggnation därstadsplan inte är fastställd och där kapital saknas. VUken sysselsättningseffektnäs med sådana medel? Jag tror att svaret är givet. 1 ett avseende är reservanterna mera konkreta i sinaförsök till åtgärder. Reservanterna varnar för att den kommande konjunkturuppgångenpä nytt skall tillåtas förstärka existerande geografiska skillnader isysselsättningsläget i detta land. De avvisar därför bestämt ett starkt inslagi arbetsmarknadspolitiken av rörlighetsstimulans. Det är ett hårt men klartlöntagarfientligt besked. Nuvarande ersättningar har i hög grad bidragit till att exempelvisbyggarbetskraften snabbt kunnat flytta dit byggandet har lokaliserats. Reservanternas förslag innebär om en flyttning även ifortsättningen skall äga rum, vilket helt enkelt är nödvändigt attbyggarbetskraften liksom tidigare själv får svara för denna kostnad. Det partisom dirigerat reservanternas skrivning på denna punkt är uppenbarligen ,och var ju här tidigare i sitt inlägg inne på just den frågan.Centern har den besynnerliga inställningen att arbetsgivaren skall få bestämmaom flyttningsbidrag och starthjälp skall utgå eller inte. Det är detta som ärden innersta betydelsen i frasen om att flyttningskostnaden skall betalas Den ekonomiska politiken m. m. Den ekonomiska poUtiken rn. avarbetsgivaren och inte av arbetsmarknadsverket. Del skulle nämligen i praktikenmedföra att den som flyttal frän en annan ort aldrig fär något flyttningsstödså länge det över huvud taget finns arbetskraft att tillgå på den nya orten.Arbetsgivaren kommer alltid alt avvisa den som kräver att få hjälp till sinflyttning med hänvisning till att andra som inle har detta krav gärna tarjobbet. Att de andra båda partierna i sä hög grad anslutit sigtill på den här punkten bevisar bara hur lätt löntagarnas intressenväger inom den samlade borgerligheten. Med de borgerligas bedömning avsysselsättningsutvecklingen tycker man atl det också borde vara naturligt fördem att ställa sig positiva till tanken på ökad anställningstrygghet, och vifår väl se om man är mera konsekvent på den punktenän i fräga om rörligheten pä arbetsmarknaden. De arbetsmarknads- och sysselsättningspolitiska frågorna ärdels kortsiktiga, begränsade till 1973/74, dels mera långsiktiga gällande hela1970-lalels arbetsmarknads- och sysselsättningsproblem. Beträffande dekortsiktiga anser utskottsmajoriteten att den förda politiken bör forisätta.De senaste årens utveckling och de lärdomar de gett oss talar emellertid förbehovet av en översyn av vår arbetsmarknadspolitik. Vad utskottet i detavseendet ger Kungl. Maj:t till känna är högaktuellt och bör bliföremål för behandling och beslut. Utskottet har vidare ställt sig positivttill yrkanden i motionen 242, där bl. a. en särskild investeringsberedning harföreslagits.