prot · FW09108 · 1973-12-31 00:00:00 — Och har den ekonomiskapolitiken och den allmänna företagspolitiken lett till lägre lönsamhet,försämrade .självfinansieringsmöjligheter och därav föranlett minskatinvesteringsintresse. Möjligheterna har alltså minskat drastiskt förprogressiva företag - för att använda egna ord - att expandera ochatt bygga ut nya arbetsplatser för att ta hand om alla de människor somfriställts. De balansproblem som man inriktat sig på har alltså inte kunnatlösas. Detta, som i den vanliga debatten förskönande brukar kallas för"strukturrationaliseringar", är den avgörande orsaken till densysselsättningskris sorn drabbat vårt land , en kris som -de goda tiderna till trots fortfarande består. Tycker inte finansministern att det är besynnerligt - föratt använda ett mjukt ord - att vi har en högre total arbetslöshet än vadvi hade och väsentligt högre arbetslöshet än vad vihade 1971, det år då konjunkturerna nådde sitt bottenläge? Bakom arbetslöshetssiffrorna döljer sig tragedier intebara för äldre arbetstagare. Arbetslöshetssiffrorna är högre för den yngrearbetskraften. Tjänstemän och akademiker drabbas nu av den alltför lågaaktiviteten i den svenska ekonomin på ett helt annat sätt . Ochdessa grupper har det svårare än andra att finna nya arbetsuppgifter - i varjefall arbetsuppgifter som motsvarar vederbörandes kunskaper och studier. Det är bl.a. sådant som ligger bakom den "nya otrygghet" i välfärdssamhälletsom jag har talat om. Vill rnan kalla detta för något annat än ny otrygghet, mådet vara vederbörandes ensak. Men att de som drabbas upplever det som otrygghetgår aldrig alt fördölja. har regeringen gjort försök att bagatelliseraarbetslösheten, att tala om något annat. Man har gjort gällande alt värt landhar den högsta sysselsättningen i - alt vi är viirldsbäst här somi många Man talar om någonting annat än det stora antal människor som i daginte kan ges meningsfyllda uppgifter i arbetslivet. Men det här påståendet omökningen av antalet sysselsatta är inte riktigt; påvisade det för enstund sedan. Om man i det här sysselsättningstalet räknar in alla dem som ärunder beredskapsarbete eller i omskolning, som fått deltidsarbete för att drygaut inkomsten eller därför att heltidsarbete inte stått att få, då - men bara dä- har vi , kanske, flera människor i arbete än vad vi hade är 1970. Om mandäremot vilket måste vara det enda riktiga, om man skall göra jämförelser avdet här slaget drar av beredskapsarbeten och omskolningsverksamhet ochräknar om deltidsarbetet i helårsarbete, då har vi färre människor iarbete än vad vi hade 1970. Trots att antalet i offentlig tjänst anställdasedan dess ökat ined betydligt mer än hundra tusen personer, trots förkortadarbetstid, trots utflyttning av folk. Den sammanlagda verkliga arbetslösheten uppgick underförsta kvartalet , till 5,8 procentoch till , allt i procent av arbetskraften.Det är det som är sanningen bakom de försök atl förminska sysselsättningskrisensom man ständigt möter från regeringens sida. Vi står , herr talman, inför nya avtalsförhandlingar.Utgångspunkten från löntagarorganisationernas sida mäste naturligtvis vara attdet nya avtalet skall ge kompensation för den inflation, den minskning iköpkraft, som inträffat och därutöver en viss verklig lönehöjning. Men säfinner löntagarna innan förhandlingarna ens börjat - att inte ens entioprocentig lönehöjning ger ett enda öre kvar i verklig köpkraft. 10 procentav genomsnittslönen är som bekant . Marginalskatternatar , dvs. Om priserna ökar - det är ju det finansministern optimistiskt räknar med för i är motsvarar det att levnadskostnaderna stiger med I . Av enlönestegring på blir det alltså icke ett enda öre kvar. Daghemsavgiften kan stiga. Slutresultatet blir enförsämring. Men en 10-procentig löneökning leder till ytterligare prisstegringar.Och därmed är cirkeln sluten. Högre löner - högre skatter högre priser. Ochsä rullar det vidare på det här sättet. Det är därför inte alls besynnerligt attlöntagarorganisationerna är djupt bekymrade. Hur skall en lönerörelseegentligen drivas för att ge organisationernas medlemmar något utbyte? Hurskall de krav egentligen se ut som ger resultat utan förödande verkningar förkostnader och konkurrenskraft för de företag som ytterst skall garanterasysselsättningen? Ekvationen går inte ihop. Det är naturligtvis mot denbakgrunden som vi skall bedöma de spekulationer som har gjorts och deskatteresonemang som har förts . I debatten med mig framhöll herrSträng, att avvägningen mellan vad det offentliga tar i anspråk av enskildamänniskors arbetsersättning och vad vederbörande själva fritt får förfoga övervar av politisk-ideologisk natur. Det är naturligtvis riktigt. Vi moderater ochni socialdemokrater har här helt olika utgångspunkter. Starkt förenklat - jagstryker under det - menar socialdemokratin, att Den ekonomiska poUtiken m. m. Nr 108 det offentliga skall ta hand om ochfördela så mycket som möjligt av den Mindaeen den enskildes inkomster, medan vi menar atl det offentliga inte skall tahand 4 iuni 1973 °"'" " '' '' ''so'"' nödvändigt. -------------------- Vianser nämligen atl det - för den enskildes egen ekonomi, för hans Denekonomiska möjligheter att ta ansvar försig och sin familj och att planera för framtiden, göra nya arbetsinsatser,ta nya initiativ är betydelsefullt att samhällsutvecklingenlåter medborgarna själva förfoga över en växande del av resultatet av sittarbete. Och det här är inle bara en ekonomisk fråga, en fråga som gällerexpansionen i samhället och ytterst tryggheten och välståndet för oss alla. Detär också en ideologisk fräga, nämligen problemet om frihet och om ansvar förden enskilde gentemot samhället. I sista hand kan det komma alt gälla dendemokratiska friheten och demokratins livskraft. Driver det s. k. samhälletsina krav alltför hårt, kan långtgående motreaktioner utlösas, reaktioner somskulle kunna sammanfattas i begreppet "Glistrup". För oss moderater är den här saken klar. Den enskildemåste ges större möjligheter än han har alt själv förfoga över sinapengar, att göra av med dem eller spara för sin framtid. Genom en sänkning avskatterna en marginalskattesänkning i första hand måste en del av det ökadekonsumtionsutrymme, som långtidsutredningen nu räknar med, ställas tillfamiljernas förfogande. De senaste årens utveckling måste alltså på något sättbrytas. Det går inte att hälla på längre på det här sättet. Vi harjust därför som bekant begärt att skatteutredningen skall utarbeta en fyraårigskattesänkningsplan. Genom alt göra en sådan långsiktig plan öppnar manmöjligheter att samordna skattesänkningar med besparings- ochrationaliseringsåtgärder inom den offentliga sektorn. Av vissa uttalanden attdöma har regeringen äntligen själv blivit medveten om skattetrötthetens storaproblem. För avtalsrörelsen måste man nu ha fått klart för sig hur orimligsituationen är. Och detta har tydligen utlöst en febril verksamhet om manskall tro pä skvaller -innanför slutna dörrar för atthitta några slags finurligheter som i varje fall över valet skall kunna döljaför löntagarna de ekonomiska realiteter som det här ytterst är fråga om. Men det går inte att nä en verklig lösning genom att manmanipulerar med skattetekniken. Skatterna mäste, hur man än lägger upp det,ytterst betalas av enskilda företagares och enskilda löntagares arbetsinsatser.Visst är det tekniskt möjligt att låta arbetsgivaren svara för självainbetalningen. Men de pengar som han betalar in fär löntagarna själva betala påett eller annat sätt. borde väl ha klarlagt att inte ens enregering kan trolla med knäna. Dagens helt oacceptabla marginalskattesituation - skatten på lönökningar har åstadkommits genom den "skattereform" som regeringen lade fram lagom till val. Då åberopade regeringen jämlikheten. Två tredjedelar av landets inkomsttagare skulle få sänkta skatter. Skattesänkningen skulle betalas av en tredjedel av löntagarna. Ensamma av alla partier gick vi emot det förslaget. Vi gjorde det därför att det var lätt att räkna ut att förslaget bara skulle göra skatteproblemen svårare, att det var en Döbelnsmedicin, som jag sade i debatten. 30 Prisstegringar, höjdakommunalskattesatser och höjda löner skulle leda till attskatterna steg för nästan alla inkomsttagare. Och delvis samma Nr 108resonemang låg bakom vårt motstånd mot förra årets s. k. skaltereform. Måndagenden Det kallas ju alltid för "reformer", även om det blir sämre efternågot år. . . . q.,, har de tre borgerliga partierna i sin reservation till------------- komplelteringspropositionen gemensamt kritiserat den socialdernokra- " ekonomiska Alla tre är ense i sin bedömning, liksom de - vilket politikenrn. m. framgår av en lämnad redovisning - också är helt eniga ommetoderna att angripa arbetslösheten och om riktlinjerna för näringspolitiken.Trots socialdemokraternas prat om borgerlig splittring föreligger alltså enklar icke-socialistisk enighet i denna för vårt lands ekonomi, för vårvälståndsutveckling och vår sysselsättning utomordentligt viktiga fråga. Det ärvärt att understryka detta. Mot den enigheten framstår socialdemokraternas pratom oenighet som bara betydelselösa, politiskt taktiska nålsting. Jag skall be att fä anföra ett citat: "Jag har fåttlära mig av erfarenhet att människornas medfödda benägenhet att se sig och som det centrala i tillvaron tvingar oss som politiker att acceptera atten toleransgräns i fråga om beskattningens tyngd är en fysisk realitet.Respekten för skattelagarna spelar också en roll vid denna avvägning." Det var som finansministern gjorde detta uttalande.Ett förnuftigt uttalande min komplimang! har den härtoleransgränsen förskjutits uppåt. Skattetrycket har skärpts, och i dagframstår det som ännu klarare än det gjorde att löneökningarinte lönar sig. Finansminister kommer antagligen att nu somtidigare opponera mot det påståendet. Visst lönar det sig alltid att arbeta,brukar säga. Statens skatteinkomster ger oss bättre sjukvård,bättre vägar, bättre skolor, mera bidrag av olika slag - visst lönar det sigatt arbeta in mera skatter. Och att vi fär något för skattepengarna har jag ingalundabestritt. Men jag kan med precis lika stor rätt som finansministern åberopa"människornas medfödda benägenhet att se sig och de sina som det centralai tillvaron". Och jag vet att de människor inte är många som kan förmåstill nya arbetsinsatser, till att omsätta initiativ i produktiv verksamhet, omde därmed bara kan skrapa ihop mera pengar åt staten, pengar för ytterligarestatsbidrag de må vara hur angelägna som helst eller till löner för flerabyrådirektörer eller departementssekreterare, de må vara hur flitiga ochduktiga och inteUigenta som helst. Världens högsta beskattning har, påstår jag, bidragit tillatt dämpa den ekonomiska utvecklingen i vårt land. De höga skatterna har sombekant lett till kompensationskrav från löntagarnas sida. Kostnaderna i näringslivethar stigit, priserna i motsvarande män. Konkurrenskraften har begränsats.Lönsamheten har nedgått. Intresset att investera i ny expansion och nysysselsättning har gått ned. Allt detta utgör en förklaring till att tillväxteni vår ekonomi har varit långsammare än i i övrigt. "Deförlorade åren" är en realitet. Och de blir inte mindre reella därför attfinansminister tycker illa om dem. Vi har under dessa år gåttmiste om i runt tal därför att regeringens politik inte harbyggt på dessa realiteter. Ochindirekt har finansminister själv erkänt detta - jag 31 Den ekonomiska poUtiken rn. citerar änen gång: "Vi mäsle ha något att fördela, omfördelningspolitiken skall ge önskat resultat. Ser vi realistiskt på problemetär det endast i en lugn och säker tillväxt av samhällets resurser som enomfördelningspolilik kan bedrivas med framgång." Innebär inte det uttalandet ett sådant erkännande? Har vihaft en lugn och säker tillväxt? O procent ena året, något andraåret vittnar måhända om "lugn" men inte om en "säker"tillväxt. Jagfortsätter att citera: "Jag nämnde tidigare att med det nuvarande uttaget påskattesidan i form av direkt stats- och kommunalskatt, tvekar jag inte allpersonligen deklarera, att vi lever i en atmosfär med hårda påfrestningarpå skattemoralen. Jag gör här inte någon skattemoralisk värdering mellanlöntagare och egna företagare och inte heller mellan lågavlönade ochhögavlönade. Våra skattesamveten är i denna del tämligen uniformerade." När finansministern gjorde detta uttalande var vårlskattetryck betydligt lägre än det är . Vi har förstärkt samhälletsresurser till förekommande av skattefiffel, och det är riktigt. Men ingetkontrollsystem - hur effektivt det än byggs upp - kan komma till rätta medmänniskors uppfinningsrikedom när det gäller att komma undan skatter, om deanser att skatterna är helt orimliga och orättvisa. Dä fungerar inte längrederas rättsmedvetande på rätt sätt. Att konstatera detta innebär inte för attanvända finansministerns egna ord - någon skattemoralisk värdering. Och 1969 framhöll finansministern också att han "meddetta velat säga att någon effekt i inkomstöverflyttning genom skärptprogressivitet inte är praktisk politik". "Ett program av innebördenatt de bättre betalda skall ta en direkt standardsänkning av märkbar betydelseför ett relativt snabbare avancemang för de lågavlönade torde inte varapraktisk politik." Men redan året därefter skärpte finansministern icke destomindre progressiviteten. Och genom inflationen och genom den skattehöjningsautomatiksom vi är angripit har marginalskatteskärpningarna fortsatt att ta enallt större del av lönerna. är det inte bara de välavlönade som får sehur skattesystemet undan för undan urholkar deras inkomster och omöjliggörinkomstförbättringar. Verkligheten är ju den och det har framgått av detdiagram som jag visat att det är normalinkomsttagarna som drabbashårdast. Det finns bara en enda slutsats som man med någon rimliglogik kan dra av dessa finansminister uttalanden,nämligen att finansministern borde ha lagt ner sin väl dokumenterade energi,arbetsförmåga och fantasi på en genomgripande reform av skattesystemet för attkomma ät de olägenheter och missförhållanden som han själv påtalade för fyra årsedan, i stället för att ständigt lappa på det gamla täcket om vi skall gåtillbaka i terminologin. Men den slutsatsen har finansministern alltså inte dragit.Tanken var riktig. Men den fullföljdes inte. Eller fick kanske inte fullföljasför andra i regeringen, vad vet jag om vad som händer innanför kanslihusetsdörrar? Detoffentligas utgifter har i stället fortsatt att öka snabbare än andra Nr108 utgifter. Skattetrycket har blivit härdare. Vi tar in betydligtmera Måndaeen den pengar från den enskilde än vad vi gjorde 1969. Däbetalade induslriarbe- a 1973 tåren i skatt. Dä gick av hans--------------- Och har ändå ingen hänsyn tagits till '"ekonomiska vare sig den 50-procentiga höjningen av mervärdeskatten ellertredubb- politiken rn. m. lingen av löneskatten. Vad har vi moderater själva gjort? Han och regeringens andra talesmän brukar göra gällande del kommervi säkert att fä höra också - att oppositionen visserligen talar omsänkta skatter men kommer med överbud av olika slag i form av nyastatliga utgifter, vilket gör ekvationen helt olöslig. Det kommer nog att sägasockså här om . Och jag ger samma svar nu som tidigare och påminner omföljande. För det första har vi konsekvent och ihärdigt pekat påriskerna för en alltför snabbt växande offentlig sektor. Om inte detoffentligas utgifter och det offentligas krav på skatteinkomster successivtanpassas efter det allmänna i samhället, så blir andra sektorer lidande, t. ex.industrins kapacitetsutnyttjande och investeringar samt den enskildes egna ochfria konsumtion. Därför har vi del vet ju finansministern - för det andrakrävt att vi i värt land liksom man gör i andra länder borde fatta ettprincipbeslut i med den innebörden att den offentliga sektorn ickeborde tillåtas öka snabbare än bruttonationalprodukten, att vi skall rättamunnen efter matsäcken, för att tala vanlig hederiig svenska. Självfalletskulle det ha begränsat vår handlingsfrihet, och det hade framtvingatåterhållsamhet med nya åtaganden, men ett sådant principbeslut hade varit braför regeringen att stödja sig pä och bra för oppositionen att ha vetskap om,när man där kommer med sina krav. a. av det skälet, bristen på handlingsfrihet, har viför det tredje yrkat att en särskild besparings- och rationaliseringsutredningskulle tillsättas för att överse statsförvaltningen och framlägga förslag tillornprioritering och besparingar. Vi har yrkat att , med densakkunskap verket har, skulle kopplas in i detta utredningsarbete. Och kravethar naturligtvis byggt pä vetskapen om att det är svårt för ett enda parti attensamt framlägga konkreta förslag till förändringar i ett beståendeutgiftsmönster, hur angeläget och nödvändigt det än kan vara att skapa utrymmeför andra ännu mera angelägna utgifter och ett rimligt skattetryck. För det fjärde har vi därutöver faktiskt föreslagitkonkreta besparingar och liknande åtgärder för att dämpa utgiftsexpansionen. För det femte har vi pekat pä den dyrbara planlöshet somfrämst har kännetecknat den socialdemokratiska politiken.Improviserade, illa genomtänkta och kostbara experiment har genomförts utantillräckligt underlag och utan ens försök att bedöma den totalakostnadsbelastningen - för staten, för kommunerna och för de enskilda. Vad har exempelvis allt hattande på skolpolitikens områdekostat i form av för stora och för dyra skolbyggen, icke utnyttjade klassrum och 33 3 protokoll 1973. Den ekonomiska politiken m. m. Vad har den stora kommunsammanläggningen dragit med sigi form av slöseri? Vad blev det ekonomiska utfallet av den statligaföretagspolitikens skördeår ? Var de mellan en halv och enmiljard kronor som lärpengarna för utgjorde värda sitt pris? Och alladen nya datateknikens improvisationer! Vi minns ju här i debatten omden nya fastighetsregistreringen och de nästan tiodubblade kostnader som denskulle föra med sig. Och vad kostar inte utflyttningen av nya ämbetsverk i formav dyra byggen, omställningskostnader och höga driftsutgifter? Nej, finansminister , kom inte och påstå att maninte kan spara inom den offentliga sektorn, om man vill angripa detta problem! Kammarens ledamöter minns hur sädana här förslag ochdeklarationer har bemötts av regeringen. Vi har blivit avhånade. Man har sagtnej. Man har talat om "det starka samhället". Man harmenat att i stället för att ge samhället mindre, borde samhället få mera i formav högre skatter, i form av flera anställda allt för att lösa kvarvarandebristproblem. Och samhället har fått mera och den enskilde mindre, och det ärdärför vi stär där vi står . Vi har hamnat i en omöjlig situation. Skall någonklandras, är det verkligen inte vi. Om regeringen hade accepterat våra förslag,skulle utgångsläget inför löneförhandlingarna varit avsevärt bättre.Inflationen skulle ha varit lägre. Den enskilde skulle ha haft mera pengar attröra sig med. "Den nya otryggheten" skulle inte ha varit likaomfattande. Vi skulle ha haft flera människor i arbete. Jag vet inte om kammarens ledamöter haft tillfälle attstudera hur de norska socialdemokraterna betraktar skattefrågan. 1 Norgehar en normalinkomsttagare marginalskatter eller - för att använda den norskabenämningen, som är rätt träffande - "övertidsskatter" i . Det tycker de norska socialdemokraterna är för mycket. Vi har sombekant i samma skikt. De norska socialdemokraterna har presenteratett förslag att sänka skatterna för inkomster . De harockså begärt att barntillsynskostnaderna skall få dras av. Jag vet inte om desett våra förslag eller vad det beror på kanske sunt förnuft. De harföreslagit en differentiering av mervärdeskatten på livsmedel. Det statligainkomstbortfallet skall främst täckas hör och häpna, genom dekommande årens tillväxt i ekonomin och genom en begränsning av den offentligautgiftsstegringen. I betraktas sådana synpunkter, i varje fall när deförs fram från vårt häll, som nära nog reaktionära. Även om det norskaförslaget innehåller också andra, för mig inte lika aptitliga beståndsdelar,skiljer sig tankegångarna generellt sett helt och hållet frän den svenska regeringensskattefilosofi. Den kan inte tänka sig någonskattesänkning. Skall det göras något - och någonting kommer tydligen att skeföre valet - så måste arbetsgivaravgiften, "löneskatten" alltså,eller mervärdeskatten höjas. Hur ekvationen skall gå ihop när man fått allasiffrorna inkopplade i den är svårt att tänka sig, inte minst i ett land medredan förut höga prisstegringar och stor arbetslöshet. lösa ettlands skatteproblem. Genom koppling med löneskatten kan man Nr 108möjligen dämpa lönestegringen pä vissa områden men bara vissa \å'a opn Hen områden, ochlöneglidningen kommer man inte åt men med risk i så a 1073 fall förprisstegringar och ökade sysselsättningssvårigheter. Och ---- ;----- vinner denenskUde löntagai-en inte ett dugg pä det. Samhällsekonomin "ekonomiska förlorar pä det. Vad sorn krävs är i stället en sänkning avskattetrycket poiitiKen m. m. och ett stopp för den automatiskaskattehöjningen. En skattesänkning måste - jag upprepar det sättas in somett led i en långsiktig skattereform. Den fyraåriga skattesänkningsplan som vihar begärt skall även ta hänsyn till statsverksamhetens utgiftssida - deoffentliga utgifterna. Om inan gör del, går det att sänka skatten, om viljanfinns. Den har saknats, även orn det ibland talats väldigt mycket ompolitisk vilja. Ett av de ord som mest brukats och missbrukats i denvaldebatt som redan börjat är begreppet "svartmålning". När jagförsökte skildra "den nya otrygghetens" verklighet att det är enverklighet vet alla kammarens ledamöter - som människorna lever med i vårtvälfärdssamhälle, påstås jag "svartmåla" , De som framförsådana beskyllningar mot mig underkänner i sina anförandenoppositionspartierna och deras ledare, de underkänner partiernas vilja ochförmåga att bedriva en konstruktiv politik till människornas bästa. Men sådantkallas som bekant inte för "svartmålning". Ett annat slags svartmålning, som av uppgifter att dömabörjat bedrivas i en växande omfattning, är försåtliga antydningar och öppnauttalanden frän socialdemokratiskt häll gentemot den moderata politiken. Medanvi av regeringen kräver en aktiv reformpolitik och en ekonomisk politik som gerdet här landet resurser att skänka människorna verklig trygghet, medan vivisar att det här hos oss mitt i all välfärd råder ett nytt slags otrygghet,som vi solidariskt mäsle komma till rätta med på olika sätt, då fär vi hörasocialdemokratiska valarbetare och sympatisörer på sjukhus och ålderdomshemförsöka övertyga gamla människor om att om kommer till makten, dakommer sjukförsäkringen och pensionerna att tas bort. En sådan svartmålning är helt ovärdig vår svenskademokrati, finansminister . Beskyllningarna är sä orimligtbefängda, att man egentligen borde skratta åt dem. Men de framförs till gamlamänniskor, som ofta står utanför det politiska livet. Det är människor som trorpä vad folk säger och har svårt att tänka sig att någon avsiktligt skulle kunnaså beljuga verkligheten. Anklagelserna är helt otroliga, först och främst därföratt inget politiskt parti - det vågar jag påstå som har någon självaktningeller någon lust att leva kvar, skulle kunna tänka sig att beröva dengeneration människor som lagt grunden till vårt välstånd möjligheterna till entryggad ålderdom. Något så kvalificerat omoraliskt som det skulle vara är heltotänkbart. Men beskyllningarna blir ännu mer anstötliga, om manerinrar sig att det var det moderata partiets föregångare det gamla - som en gäng tog initiativet till folkpensionens införande. Det var den Lindmanska regeringen som tillsatte den s. k. ålderdoms- 35 Den ekonomiska poUtiken m. tn. försäkringsutredningen,vars förslag sedan lades till grund lagförslag. När pensionernasedan skulle ses över tillsattes 1927 en kommitté. 1 den satt en högerman,landshövdingen , som ordförande. Det var samma högerparti som på1940-talet fick socialdemokraterna och de andra partierna att acceptera attfolkpensionen inte skulle vara behovsprövad, utan att den skulle utgå med likabelopp för aUa.