prot · FW0993 · 1973-12-31 00:00:00 — § 1 Justerades protokoUet för den 11 innevarande månad. § 2 Ang. skattelagstiftningen Herr finansministern erhöllordet för att i ett sammanhang besvara dels () den 29 marsframstäUda interpellation, nr 68, dels fru andre vice talmannen () framställda interpellation, nr 72, och anförde: har frågat mig vUka ändringar inuvarande skattelagar regeringen är beredd att föreslå för att förhindra att delöneökningar som eventuellt kan bli resultatet av förestående löneförhandlingarför flertalet inkomsttagare kommer att gä bort tUl följd av det nuvarandeskattesystemets utformning och den snabba prisstegringen. FmNettelbrandt har frågat mig 1) om jag anserdet rimligt att vissa inkomsttagare skall kunna drabbas av faktiskaavbränningar på vid en inkomstökning; 2) om jag ärberedd att häva förbudet för den arbetande skatteutredningen att pröva någonform av inflationsskydd i skattesystemet och att ge löfte inför den stundandeavtalsrörelsen att sådant skydd skall införas; 3) om jag är vUligatt ge en belysning av famUjernas situation med hänsyn tagen både tiU derasdirekta och indirekta beskattning och till de famUjepolitiska stödformerna; 4) vUka andraåtgärder jag är beredd att vidta för att underlätta den ekonomiska situationenför de vanliga hushållen. Jagbesvarar de båda inteipellationerna i ett sammanhang. konstaterar,med visst siffermaterial från den preliminära nationalbudgeten som bakgrund,att hushållens inkomster steg med , och att hushållensskatteinbetalningar ökade med 5,1 mUjarder kronor, och att skatten sålunda togomkring av hushållens inkomstökning. Detta är riktigt, men herrBohman har glömt att i sammanhanget nämna att inkomstöverföringarna tiUbaka tillhushållen steg eller med 3,5 mUjarder kronor. Det är emellertidriktigt att marginalskatten för inkomsttagare med en årsinkomst frän 25 000upp tUl varierar frän 48 tUl . Den totala skattensprocentuella del av inkomsten är i 25 000-kronors-läget för gift medhemmavarande make och för en ensamstående . Motsvarandeskattebelastning vid inkomst av är för gift med hemmavarande makeca och för en ensamstående , allt räknat efter en Om ändringar i skattelagarna inför föreståendelöneförhandlingar Om skattelättnader för hushållen Om ändringar i skattelagarna inför förestående lön efö rhandlin gar Om skattelättnader för hushållen utdebiteringav per skattekrona. Ingen bestrider att detta är en hög skattebelastning, menproblemet bör vid en hederlig redovisning också ses frän utgångspunkten vad vianvänder skatterna tUl och graden och omfattningen av det offentligas tjänsteroch service gentemot skattebetalarna. Våra skatter skall finansiera bl. a.statens utgifter för ökade och värdebeständiga folkpensioner, en aktiv arbetsmarknadspolitikoch allt vad som inrymmes i detta begrepp, en social bostadspolitik som innebären reduktion av boendekostnaderna, också en subvention avmatpriserna, ett stadigt utbyggt stöd tUl kommuner med låg skattekraft, ettstarkt försvar, lönehöjningar tUl de offentligt anställda, en av allmänna medelbekostad sjukvård - för att nu nämna endast några av de mera betydandeutgiftsområdena för den offentliga sektorn. Man kan således inte, även om dettyvärr är vanligt i den offentliga debatten, betrakta skatterna som någotfristående begrepp som man konfronteras med enbart som en pålaga ochbelastning. Rimligtvis bör också skattebetalningen för den enskilde betraktassom en ofrånkomlig motprestation för de tjänster han åtnjuter från samhäUet ialla de olika former och aktiviteter som samhällsverksamheten innebär. Det hela är en fräga om avvägning mellan hurmycket kollektivet-samhället skaU ta hand om av den enskildes inkomst för atttUlfredsställa den enskUdes behov i form av tjänster från samhället och hurmycket den enskilde skall disponera för egna individuella behov. Att den del avden enskUdes inkomst som reserveras för kollektiva ändamål via stat ochkommun är hög är inget unikt för vårt land. Så är förhållandet i allaavancerade och högtstående kulturländer, även om vårt land i det här avseendetintar en förgrandsställning. Var gränsen går för de kostnader, som betingas avsamhällets omvårdnad av människorna och den enskUdes anspråk att få disponerainkomsterna för egen räkning, är i sista hand en fråga om sociala och politiskavärderingar. Via kollektivets insatser ombesörjes icke enbart de aktivitetersom naturligen skall ombesörjas av den offentliga sektorn, utan viaskattepolitiken sker också en transferering av medel till de områden därbehoven är störst. Den offentiiga sektorn fungerar i det här avseendet som enutjämningsfaktor i avseende på människornas sociala standard eller enkeltuttryckt, den möjliggör ett solidariskt betonat politiskt handlande. Här är detfrågan om en politisk avvägning med klara ideologiska skillnader iutgångsläget. Frågan hur politiken både skattepolitiken och reformpolitiken,som är två sidor av samma mynt skall utformas avgörs i sista hand av depolitiska församlingar som vart tredje är utgår ur medborgarnas fria politiskaval. har stora majoriteter ställt sig bakom deutgiftsbeslut som pä riksplanet såväl som på kommun- och landstingsplanetkonstituerat det offentligas utgiftsstater och dänned också skattebördansstorlek. De aktuella politiska meningsskUjaktigheterna har sett frånregeringens synpunkt närmast inneburit att den politiska oppositionen velatbjuda över pä utgiftssidan som kraven på skattesänkningar framförtsmed stor energi. Det förhållandet att det offentligas utgiftsbeslut måste finansieras skattevägenaccentueras ytterligare i ett konjunkturläge som präglas av klar uppgång medrisk för inflationistiska överslag ett perspektiv som det finns anledning attkalkylera med . Problemet löses inte med påståenden omatt något slags nytt skattesystem skall uppträda som räddare i en fränskattebetalarnas synpunkt besvärande situation. Det förändras inte heller avett ensidigt argumenterande om marginalskattens höjd, eftersom en i och försig önskvärd sänkning av marginalskatten med åtföljande inkomstbortfall måstekompenseras med inkomsttUlskott via skattepolitiken i övrigt. Det kravet ärofrånkomligt för fullgörandet av fattade utgiftsbeslut och sett mot bakgmndenav önskvärdheten av att bibehålla ekonomisk stabUitet och så långt det ärpraktiskt möjligt prisstabUitet. Den beska sanningen är således att om man anser attsärskilt marginalskatten skapar speciella problem bl. a. i samband med planläggningoch uppläggning av årets lönerörelse, vUket jag fattar vara bådainterpellanternas mening, blir mitt svar att en lindring i skattepolitiken pädenna punkt kräver motsvarande skärpning av skattepolitiken i andra avseenden.Vill man angripa problemet utifrån denna realistiska utgångspunkt tvingas manfundera över alternativa förslag, t. ex. en skärpning av beskattningen i andrainkomstlägen än de av interpellanterna ifrågasatta, en skärpning av arvs- ochförmögenhetsskatten, en höjd mervärdeskatt, eUer i likhet med föregående är enhöjd arbetsgivaravgift som kompensation för sänkt marginalskatt. Av häralternativt angivna framgångslinjer har ett visst intresseuttalats från löntagarhåll för en sådan omläggning. Detta intresse har dåinriktats på att balansera en reducerad marginalbeskattning med en höjdarbetsgivaravgift. Jag har med detta velat ställa problemet pä det enda sättsom det i dagens läge kan stäUas. Men jag är inte beredd att för närvaranderedovisa någon regeringens ståndpunkt när det gäller de kompenserande inkomstförstärkningarsom är erforderliga för att tillmötesgå interpellanternas önskan om en sänktmarginalskatt. Frågan är emellertid så viktig att jag gärna vill medverka tillatt de här angivna alternativen blir föremål för en ingående debatt med siktepä problemets lösning. Fm Nettelbrandt har i sin interpellation utöver vad jaghär anfört även ställt frågan om det s. k. inflationsskyddet i skattesystemetsamt om jag kan belysa familjesituationen med hänsyn tiU beskattning och famUjepolitiskastödformer och slutligen om det planeras några åtgärder för att lättasituationen för de vanliga hushållen. Jag vill härpå svara följande. I frågan om indexreglering av skatteskalorna vidhåller jagden uppfattning som jag redovisade i direktiven tUl skatteutredning,där är ledamot. I fråga om familjesituationen mot bakgrund avskattepolitiken och de familjepolitiska stödformerna, så har också den fråganuppmärksammats i direktiven till skatteutredningen. Där anges den komplikationsom ligger i marginalskattens och de inkomstprövade bidragens konstruktion, iförsta hand bostadstillägget som reduceras vid stigande inkomst. Jag citerar urdirektiven: "Vid sina överväganden om beskattningens marginaleffekter börutredningen beakta det förhållandet jag nu pekat på. Utredningen bör därviduppmärksamma såväl konstruktionen av statliga bidragssystem Om ändringar i skattelagarna inför föreståendelöneförhandlingar Om skattelättnader för hushållen Om ändringar i skattelagarna inför föreståendelöneförhandlingar Om skattelättnader för hushällen som fråganom beskattning i stället för inkomstprövning av bidragen." Jag utgår ifrånatt skatteutredningen ägnar denna fråga vederbörlig uppmärksamhet. Vad slutligen gäller vidtagandet av åtgärder för attunderlätta situationen för hushällen sä kan jag bara hänvisa tUl de avregeringen framlagda förslagen. De får betraktas såsom ett uttryckför regeringens intentioner och åtgärder på området i fråga. Jag ber att få tacka finansministern för svaret. Det varovanligt innehållsrikt för att komma från finansminister . Det varintressant ur flera synvinklar, både positiva och negativa. Däremot var detinte klarläggande i fråga om det problem som min interpeUation egentligenavsåg, dvs. om regeringen före avtalsrörelsens början var beredd att framläggaförslag till sådan omläggning av skattesystemet, att avtalsrörelsen verkligenkan leda till ett meningsfyllt resultat för det stora antalet löntagare utanallvarliga konsekvenser för samhällsekonomin och sysselsättningen. I det hänseendet har varken jag eUer kammaren fått klartbesked. Däremot har vi fått antydningar, som kan tolkas på olika sätt och somdärför ger anledning till ytterligare frågor som medborgarna, inte minst nuföre valet, har rätt att få svar på. Men innan jag går in på dem kan jag inte underlåta att mednågra ord beröra den del av interpellationssvaret som gäller skattesystemet iallmänhet, dvs. betydligt vidare frågor än dem som jag tog upp iinterpellationen. Ett sådant bemötande frän min sida är desto mer påkallat somfinansministern i sitt svar låter antyda att jag och andra kritiker avregeringens skattepolitik skulle vara främmande för eller vilja förtiga attstatens skatteinkomster används tUl för oss alla nyttiga ändamål. Så naiva -eller för att knyta an tUl finansministerns egen vokabulär så ohederliga ärvi verkligen inte. Skattebelastningen är självfallet ytterst beroende pä enpolitisk och ideologisk avvägning meUan jag citerar finansministern själv "hur mycket kollektivet-samhället skall ta hand om av den enskildesinkomst för att tillfredsställa den enskildes behov i form av tjänster frånsamhället och hur mycket den enskilde skall disponera för egna individuellabehov". Jag bortser ifrån att formuleringen inte är särskUt precis. Manförstår i alla fall vad finansministern syftar tUl. Men jag tycker det finnsanledning komma ihåg att i vårt svenska samhälle har överföringen av uppgifterfrån enskilda till kollektivet gått sä långt, att även sådant somfinansministern kaUar för "egna individuella behov" i stor utsträckningförts över till kollektivets servicesektor just därför att skattebelastningenblivit så hög att den enskUde helt enkelt inte har fått råd att själv svara försina individueUa behov. Överföringen har alltså varit en följd av skatterna ochinte tvärtom. Att det finns klart ideologiska skillnader i uppfattningom denna gränsdragning är obestridligt. Dessa olikheter bottnar bl. a. i skildameningar om hur starkt individens - dvs. den enskUda människans - valfrihet kanoch bör begränsas med hänsyn till bl. a. den demokratiska rörelsefrihetenoch den ekonomiska välståndsutvecklingen . 1 det hänseendet har självfallet vi moderater en annangrundsyn än vad socialdemokraterna har. Vi nalkas problemet med olikautgångspunkter. Därmed kommer jag också in på awägningsproblemetspraktiskt ekonomiska avgränsning. För det finns en sådan gräns också. Även densom har finansministerns grundinställning, nämligen att kollektivet bör svaraför sä mycket som möjligt ta hand om en så stor del av den enskildelöntagarens inkomster som möjligt - borde ju vara medveten om, och är det välsäkert också, att det finns en övre gräns, över vUken man inte kan sträcka sigutan risk för hela samhällsekonomin, välståndsutvecklingen ochsysselsättningen. Om man som socialdemokraterna konsekvent låter kollektivetlägga beslag på en växande del av den enskildes inkomster och därigenom minskarhans möjligheter att stå på egna ben alltså att med lönen från sitt arbetesvara för sina egna och famUjens behov - då ökar självfallet i motsvarande månsamhällets ansvar och dess behov av ytterligare medel. Man kommer då till sistin i ett ekorrhjul, som det är mycket svårt att komma ut ur. Det visar bl. a.interpellationssvaret och dagens debatt. Och när man har kommit dithän dådrabbas själva livsnerven i samhällsutvecklingen, dvs. de enskildamänniskornas lust att skrapa ihop de pengar som behövs för att hälla det hela igäng. Man drar sig för att göra nya insatser i varje fall om man måste skattaför dem. Det lönar sig inte att arbeta, brukar det heta. Det lönar sig inte attta nya initiativ. Aktiviteten i samhäUet saktar av. Kompensationsbehov föranledda av prisstegringar och skatter kan intetUlgodoses utan allvariiga risker för landets konkurrenskraft och möjligheteratt ge människorna nya meningsfulla jobb. Och det är ju ungefär där som vi befinner oss . HerrSträng erkänner själv och har gjort det förut - att Sverigetoppar skatteligan. Vårt näringsliv har högre löne- och socialkostnader än inägot annat land i varje fall i den västerländska världen. Och vet sombekant stora löntagarorganisationer att inte ens lO-procentiga lönepåslagkommer att ge löntagarna högre standard, utan ofta tvärtom lägre. Detta är en helt orimlig situation. Är verkligen intefinansministern beredd att erkänna detta utan en massa reservationer ochanknytningar till andra problem? Skulle inte äntligen kunna kostapä sig att nu medge det berättigade i de varningar för denna utveckling som vimoderater är fört fram? Det finns inte något rimligt förnuft i att årefter år höja lönekostnaderna och priserna i samhället, som denverkliga lönenivån för den genomsnittiige löntagaren ligger pä oförändrad ellerlägre nivå. Visst behöver samhället resurser att lösa åtskilliga problem dethar jag inte bestritt och för att bidragsvägen ge en del skattebetalarepengar tillbaka. Men alla får inte bidrag. Alla vill inte vara beroende avbidrag. Konsekvenserna av en sådan utveckling, innebärande att de högaskatterna i sig föranleder behov av nya bidrag, blir orimliga, ochekonomin stagnerar. Jag skall be att få belysa detta förhållande med hänvisningtUl den löneutveckling som statistiskt räknats fram. För den genomsnittligeindustriarbetaren kan enligt dessa uppgifter utvecklingen och Om ändringar i skattelagarna inför föreståendelöneförhandlingar Om skattelättnader för hushållen Om ändringar i skattelagarna inför föreståendelöneförhandlingar Om skattelättnader för hushållen framåttyckas tillfredsställande, om man tar hänsyn till lönens och skatternas storlekoch vad som därefter blir kvar. Men tar man också hänsyn tUl prisstegringarnablir bUden en annan. Den verkliga lönenivån för en industriarbetare blir då lägre än den var 1965. Hur stämmer detta, undrar finansministern. Detstämmer egentligen inte alls. Att människorna har det så relativt hyggligt somde har, det beror på att detta förhållande har tvingat ut kvinnorna iförvärvsarbete, även om de inte skulle ha önskat detta, i betydligt störreutsträckning . Detta har varit bra ur många synvinklar men mycketdåligt ur andra. Slutresultatet är alltså att den enskilde löntagaren underdenna tid har fått det sämre. Visst har han därutöver fått bidrag. Det finnsingen anledning att bestrida det. Men alla får som sagt inte bidrag och allaviU heller inte ha sådana. Läget är att man på en lO-procentig lönehöjning viden lön av 35 000 - om vi bara räknar med 6 procents prishöjning, och det blirmera, som finansministern vet - bara fär kvar på en hundralapp. Tarman hänsyn tUl bostadsbidrag osv. blir det ingenting kvar. Man får det klartsämre. Och därmed är vi alltså inne pä det som är föremål för mininterpellation: marginalskatterna och de förestående avtalsförhandlingarna.Det är det problemet som vi diskuterar , och det är i det ämnet som vi - allahär i kammaren och alla medborgare har anledning att begära ett besked frånfinansministern. Jag tror inte att finansminister är obekantmed att det just nu ryktas om att regeringen förbereder ett nyttskattepolitiskt utspel. Regeringen har - säger det här ryktet - påverkats avden allt intensivare kritik som riktats mot den nuvarande skattesituationen,inte minst frän gmpper inom den s. k. rörelsen. Jag tänker bl. a. på detförslag som lagts fram av Metalls utredningschef , ett förslag somtydligen har vunnit bifall frän Arbetarekommunen här i . Det finnsockså de som gör gäUande, att partistrategema i det socialdemokratiska partiethar sett ett samband mellan regeringspartiets svårigheter enligtopinionsundersökningarna om vi nu skaU tro på dem - och skatteläget för denvanlige löntagaren. Jag skall gäma erkänna, herr talman, att jag hade trottatt finansministern i sitt svar skulle ha dementerat de här envisaryktena och som vanligt påmint om de skattejusteringar som genomfördes förraåret här i . Att han precis som vanligt han gjorde ju det förra åretnågon månad innan skatteförslaget lades fram - skulle säga att regeringenföljer utvecklingen på skattepolitikens område och att några justeringar avmarginalskatterna inte är aktueUa. Sä brukar det ju låta. 1 stället fär vi nu höra, att finansministern "förnärvarande" alltså just , just - "inte är beredd att redovisanågon regeringens ståndpunkt när det gäUer de kompenserandeinkomstförstärkningar som erfordras för att tUlmötesgä interpellanternas önskanom sänkt marginalskatt". Men så tillägger finansministern:"Frågan" dvs. om marginalskattesänkningar "är emellertid såviktig att jag gärna vUl medverka till att de här angivna alternativen blirföremål för en ingående debatt med sikte på problemets lösning." De häruttalandena sammanstäUda tyder aUtså päatt ryktena inte skulle vara grundlösa, utan att regeringen faktiskt umgås medtanken att före valet göra ett, skall vi säga sedvanligt, skattepolitisktutspel. Och i och för sig är det bara bra när - som det visst brukar heta frånfinansministerns sida "en syndare sig omvänder". Men perspektivetger inte desto mindre anledning tiU ytterligare några frågor. När, finansminister , skall den debatt ägarum som finansministern talar om? När kommer det här utspelet? Är det dagensinterpellationsdebatt finansministern avser, som skall bli ingående "medsikte på problemets lösning"? Jag har svårt att föreställa mig att viskiUle ta en så stor debatt just , inlagd i den arbetsordning som vi har framtill . Eller blir det kanske något nytt och dramatiskt som skallprägla debatten om den reviderade finansplanen ? Det är ju ett i ochför sig lämpligt tUlfälle. Eller kommer den debatt som finansministern tänkerpå att följas av ett skatteutspel i eller före själva valrörelsen?Tänker sig finansministern rent av att vi skall lösa de här problemen införTV-kamerorna ? tillsattes den skatteutredning som vi moderaterär hade begärt och som hela den icke-socialistiska oppositionenbegärde . Den utredningen skulle naturligtvis kunna vara ett braforum för den här ingående debatten, som skall lösa problemet. Har alltsåfinansministern möjligen tänkt sig att nu ge skatteutredningen nya direktiv, såatt den med förtur behandlar frågan om marginalskatterna? Vi begärde ju det,som finansministern helt säkert minns, och upprepadekravet . Hade inte dä sagt nej, kanske det här problemet om man nu hade velat hade varit genomlyst och löst. Eller förhåller det sig så, att regeringen inte allssyftar pä någon ingående debatt med andra politiska partier för att finna enlösning, utan kanske bara är inriktad på att själv skaffa sig ett lämpligtunderlag för att gå ut i valrörelsen och inför väljarna visa sitt intresse attangripa ett problem som väljarna-löntagarna i varje fall är i hög gradintresserade av och kräver besked om? Det har ju redan gjorts försök fränsocialdemokratiskt håll att hänskjuta den här frågan tUl en intern utredninginom partiet. Jag vill gärna i detta sammanhang begagna fUIfället attpåminna finansministern om de krav på stabiliseringspolitiska överläggningarmellan de politiska partierna och arbetsmarknadens parter som vi och de andraoppositionspartierna vid olika tillfällen framfört. Sådana överläggningar ärföre en valrörelse långt viktigare än vid andra tUlfällen. Det fitms ocksåanledning att påminna om att företrädare för arbetstagarorganisationerna fleragånger har strukit under "politikernas" och därmedåsyftas väl bl. a. överpolitikern själv, finansministern - ansvar för ettskattesystem som ger mening och innehåll ät löntagarnas inkomstkrav. Vad som är märkligt - och som jag finner ännu märkligaremot bakgrund av de uttalanden som finansminister har gjort nu - är att skattefrågorna inte alls behandlats i årets reviderade Om ändringar i skattelagarna inför förestående löneförhandlingar Om skattelättnader för hushållen Om ändringar i skattelagarna inför föreståendelöneförhandlingar Om skattelättnader för hushållen finansplan.Den innehåller mycket intressant och mycket nytt om "de goda tider"vi skall få, men där finns inte en enda antydan om att skatten skulle vara detstora problem som finansministern här har medgivit. På alla dessa punkter, herr talman, tycker jag att vi harrätt att få besked. Vad - konkret tänker regeringen göra? Jag tackar för det svar jag har fått. Men jag väntar ännumycket mera, och jag skall tacka för det också när det i sinom tid kommer. Fm andre vice talmannen (): Jag ber att få tacka statsrådet och chefenför för svaret. Jag delar uppfattning att detvar ett ovanligt innehållsrikt svar. Det var också ett annorlunda svar änfinansministern brukar ge, just därför att det talar genom det som inte sägs. Förutom arbetslösheten är förmodligen skattefrågan detproblem som allra mest berör människan i dagens samhälle. Det har sin naturligaförklaring. Skatten är ju i många hushåll den största avdragsposten på lönen.Det är vad som är kvar efter skatt som avgör vilken bostad man har råd med,vilka matpengar, resor, kläder, fritidsaktiviteter osv. Ju mer som går bort iskatt, desto mindre blir det kvar för egen del. Detta är ju självklara saker. Men jag tror att de enskildamänniskorna undrar om de som beslutar kommer ihåg dessa självklarating. Marginalskatter och marginaleffekter det är ju inte alls någonmeningslös sifferteknik, som för det mesta har velat göra det tUl.Mellan 30 000 och 52 000 kronors inkomst är marginalskatten . Menbland dem som har barn och bostadstillägg blir det en marginaleffekt för nästanalla i de här inkomstlägena pä mellan . Det kan verkligen intevara sä uppmuntrande att bara få kvar av en nyförvärvadhundralapp. Jag hoppas att i LO och andra som utanfördet här huset har pekat pä det hopplösa i denna situation har lyckats fåfinansministern att riktigt i sitt innersta förstå att detta inte är någotskenproblem utan att det handlar om verkliga bekymmer för levande människor. Den som studerar utvecklingen skallockså finna att de nominella inkomstförbättringarna leder till en mycketblygsam reeU standardökning. En genomsnittlig industriarbetare har t. ex, undertiden förbättrat sin disponibla inkomst, räknad priser,med , om han är gift och inte har några barn. Har hantvå barn så har förbättringen varit .