prot · FW0913 · 1973-12-31 00:00:00 — Därtill måste man räkna med risken för vulkanutbrott . Myckettalar således för, enligt min subjektiva bedömning, att de isländskamyndigheterna bestämmer sig för att bygga upp en ny fiskestad pä fastlandet förbefolkningen på . Under alla omständigheter kommer ettåteruppbyggnadsarbete att fordra en mycket stor ekonomisk insats. Den isländskaregeringen har förklarat sig beredd att ta emot utländskäteruppbyggnadshjälp. Det ankommer inte pä mig att anvisa vägar för dennordiska hjälpinsats som jag hoppas kommer till stånd. Jag har i Nordiska räds-sammanhang för min del framhållitatt svenska trähus för bostadsändamål bör vara ett område med hög prioritet,och jag är glad åt att statsministern och nu är inne pä sammalinje. Den är ganska naturlig. Skall därtih en ny stad byggas upp med bostäder,hamn och fryserier är det väl ocksä naturligt med direkta bidrag och kanskeframför allt län pä fördelaktiga vilUcor. Jag vih också föra fram ett annat uppslag som jag ville beatt regeringen ahvarligt överväger i samråd med de isländska myndigheterna. Vihar i vårt land som alla vet en mycket stor arbetslöshet inom byggnadsarbelarkåren. har, såvitt jag vet, inget överskott på byggnads-och anläggningsarbetare. Om det ny bhr nödvändigt, vilket det troligen blh,att uppföra nya bostadshus för över 5 000 människor och kanske därtih en nyhamnanläggning och nya fryserier vore det, tycker jag, naturhgt att svenskabyggnads- och anläggningsarbetare frivilligt och med inkomstgaranti fränsvenska staten bereddes en möjlighet att delta i detta återuppbyggnadsarbete. Låt mig få konstatera att denna äteruppbyggnadshjälp somvi nu talar om av folk inte får uppfattas som någon form av ahmosa.Äteruppbyggnadshjälpen måste ses som ett utslag av naturUg solidaritet med ettbroderfolk i den nordiska länderkretsen. Jag vhl gärna formulera mig så att geografiskt ärett Utet land men att islänningarna aUtid, historien igenom, har varit ettstort folk när det gäht nordisk kuUurell utveckling. Får jagsä, herr talman, gä över till ett helt annat område. Jag är säkert inte ensam om att vara förvånad över att mani en budget har lyckats skapa denna förunderligadramatUc kring de som prisstoppet på vissa Uvsmedel kostarstatskassan. I den allmänna debatten, framför aht i pressdebatten, ärman tydligen offer för en jag vet inte om den är medveten eller omedveten felaktig uppfattning om fakta i det här sammanhanget. Man har pä många häll talat om att det här gällersubventioner till lantbrukarna, subventioner tiU bönderna. Jag är angelägen om,herr talman, att mycket bestämt stryka under - och det borde faktiskt talas omför hela svenska folket - att det i reahteten rör sig om en ersättning tilllantbruket för den produktionsfördyring som inflationen förosakat. Det innebäringen reahnkomstförbättring för jordbrukarna. Hade vi haft prisstabilitet utaninflation, hade denna åtgärd inte blivit aktuell. Vad man har gjort är ahtsåatt man har valt att inte låta inflationskostnaderna slå igenom i form av höjdakonsumentpriser. Det är därför mera riktigt att säga att det här rör sig om ensubvention till konsumenterna för den fördyring av vissa livsmedel sominflationen har förorsakat. Strukturutvecklingen i vårt land har, som aha vet, längekännetecknats av befolkningsströmmen frän landsbygden till städerna. Det ärdärför intressant att iaktta att vi nu kan avläsa en reaktion mot dennautveckUng hos människorna själva, inte minst hos ungdomen. Befolkningen iStockholms kommun minskade med 23 000. stagneradebefolkningsökningen i i stället för att starkt öka, som man haderäknat med. Det har varit något av en pohtisk filosofi att ungdomenföredrar storstäderna. Det är därför närmast sensationellt att enSIFO-under-sökning är 1971 visade att inte av ungdomar uppthl bestämt avvisade storstadsboendet. av landsbygdsungdomamaoch av dem som bor i mindre städer vägrade att flytta till enstorstad. Två tredjedelar av storstadsungdomarna ville bort frän sin miljö. Deville flytta antingen tUl landsbygden eller till någon mindre stad. Jag tycker,herr talman, att dessa siffror bevisar att en decentralisering avarbetstillfällen och bomiljöer ligger i hnje med ungdomens egna önskemål. Beträffande våra bomiljöer kan man slå fast att vi i vårtland har en aUtför låg produktion av småhus. Med den stora geografiska yta vårtland har behöver vi inte tränga ihop människorna i höghus i storstäder. Vi om utrymme för villor och andra marknära lägenheter. Men småhusbyggandethar hållit sig vid av den totala bostadsproduktionen. I våragrannländer och har man byggt ungefär dubbelt sä mycket småhus,och i det tätbefolkade kommer man vissa år . Också i detta avseende bhr det aht tydhgare att politikeni vårt land varit felaktig. Jag gör alla reservationer för enstakaundersökningar, men en mycket intressant SIFO-undersökning har visatatt av svenska folket vill bo i småhus; i storstäderna ,och var det som föredrog villa framför höghus! De förhållanden som jag nu har pekat på visar även omman inte skall dra för långtgående slutsatser att de ansvariga myndigheternahar planerat och genomfört vär samhälls- och bebyggelsestruktur i rakt motsattriktning mot de önskemål som medborgarna och inte minst ungdomen har. De mångatomma lägenheterna i våra större städer talar nu ocksä sitt tydhga språk. Här är tydUgen något av en spontan folkrörelse pä väg attväxa fram mot den hittiUs tillämpade koncentrationsfilosofin. Det är, såvittjag förstår, nu pä tiden att poUtikerna och de ansvariga myndigheterna läggerom samhällsplaneringen efter människornas, inte minst ungdomens, egna önskemål. Vi är överens om att det är en angelägen målsättning attöka vårt välstånd och framför aht öka det som vi nu borde lägga in i begreppetvälfärd. Men ser vi till det rent ekonomiska, måste vi också vara överens omatt förutsättningen för att vi skall kunna göra det är att vi har ett effektivtnäringshv. Det är detta som skah ge oss resurserna. Jag tror att det i stort settråder enighet om detta fast vi kan ha olika meningar om hur näringshvet börvara utformat. Finansministern säger exempelvis i finansplanen att fortsattekonomisk tillväxt är en förutsättning för att vi skallkunna uppnå de aUmänna välfärdsmälen. har vi ett par är haft en stagnation i näringshv ochsamhällsekonomi. Jämfört med för oss mycket viktiga konkurrentländer släpar viefter. Vi har sämre rihväxt. Frän regeringen sägs det att det mesta av dettaberor pä den mternationella lågkonjunkturen. Jag viU försöka att vara rättvisoch säga att naturligtvis spelar denna lågkonjunktur sin roll i sammanhanget. Men vi måste göra klart för oss att shuationen ärväsenthgt ahvarhgare än sä. Stagnafionen i svenskt näringshv och svensksamhähsekonomi är tih mycket stor del hemmagjord. Då hjälper det inte medden internationella konjunkturuppgång som vi väntar på. Orsaken är svagheter iden ekonomiska politiken och framför aht i näringspohtiken. Dessa fel måstekorrigeras, om vi skah kunna övervinna stagnationen. Det behöver inte sägas att vi har en betydandearbetslöshet, som i reahteten är väsenthgt högre än den man statistiskt mäterupp. Ett konjunkturuppsving kommer naturUgtvis att förbättra sysselsättningsläget- men det löser mte problemet. Vi måste räkna med att ha kvar en betydandearbetslöshet även i högkonjunkturen. Så var det under den förrahögkonjunkturen, och vi måste förutsätta att arbetslösheten bhr än större underden nästa. Det beror helt enkelt på att arbetslösheten är enbart enkonjunkturföreteelse. I stähet är den i mycket hög grad en strukturföreteelse -man har fått en strukturarbetslöshet. Det är detta som är allvarhgt. Strukturarbetslösheten innebär, oavsett om vi får enhögkonjunktur, att släs tusentals människor ut och bhr långvarigtarbetslösa. De kan inte fä något nytt arbete på marknaden, de måste ges s. k.skyddad sysselsättning eller förtidspensioneras. De blh utslagna, och detbetyder stora personhga svårigheter för allt fler. Från välfärds- ochjämlikhetspolitiska synpunkter är denna utveckhng helt oacceptabel. Jag är inte emot en sund strukturomvandling i näringshvet.Den är naturligtvis någonting positivt. Den skah innebära att vi med teknikenshjälp kan åstadkomma ett bättre produktionsresultat - men inte att vi får ettB-lag pä arbetsmarknaden som stöts ut från arbetslivet. Främst är det de mindre och medelstora företagen som hardrabbats av det ökade antalet företagsnedläggningar på senare är.Nyetableringar och produktionsutvidgningar har inte kunnat ske i tillräckligutsträckning. Våra senaste långtidsutredningar har visat attindustriinvesteringarna måste öka med 6 å , om vi skall kunnaupprätthålla konkurrenskraften i vårt näringsliv. har uppgången emeUertid intevarh mer än ett par procent , och det är ahtså väsentligt mindre än vadsom bedöms vara önskvärt och nödvändigt. I årets finansplan räknar finansministernmed en uppgång på , delvis som en följd av de stimulansåtgärder somänthgen satts in genom investeringsfonder och mvesteringsavdrag. Vi får hoppasatt finansministern den här gången får rätt, men han har ju oftast räknatdubbeh upp när det gäller investerings-och produktionsökningen i sinafinansplaner. Situationens allvar understryks också av vad bl. a. herrFäUdin anförde tidigare i diskussionen, nämligen att de investeringar som nugörs tih mycketstor del varken är offensiva eller expansiva. TiU följd av kostnadstrycketförsöker man ersätta mänskhg arbetskraft med maskiner, och industrins kapacitetoch produktionsförmåga har inte ökat i tilhäcklig utsträckning. Nya företag och nya produkter har inte kunnat komma framså som borde ha skett. En bakgrund till detta tror jag ocksä är att vi har en förlåg grad av teknisk forskning och industrieht utveckhngsarbete. Den svenskasatsningen pä dessa områden kan beräknas tih avbruttonationalprodukten, medan man i konkurrentländer som , Frankrikeoch har mer än dubbelt sä stor satsning på samma områden. Vi har alltsåinte satsat tilhäckligt, och det leder tih en eftersläpning i fråga om nyaprodukter och nya produktionsprocesser. Jag tycker att den svaga produktionsutvecklingen under desenare åren redan är ett besked om att vårt näringshv riskerar att komma påefterkälken och förlora terräng pä världsmarknaden. Men framför allt måste viräkna med att bristande konkurrenskraft och produktionsförmåga kommer attframträda åren framöver, om vi inte snabbt lyckas bemästra situationen. Vi kan inte slå oss till ro och säga att det här klarar vimed arbetsmarknadspolitiken. Jag är positiv och vill säga att det är bra ochnödvändigt med arbetsmarknadsutbildning och beredskapsarbeten. Men det är intebra om dessa åtgärder får bli en ersättning för insatser i det direktaproduktionsUvet. Då fär vi ocksä produktionsförluster och stora förluster irealkapital. Vi använder med andra ord inte våra resurser på rätt sätt. Man kaninte komma ifrån att situationen delvis redan nu är ett bevis för detta. Detbetyder i sin tur minskade inkomster för många människor och därmed ocksäminskade inkomster för staten och kommunerna. betyder det ökadeutgifter för staten i form av kostnader för arbetslösheten. Jag har den meningen att statens och särskilt kommunernassvåra ekonomiska situation till mycket stor del har sin förklaring i att detnödvändiga underlaget i näringslivets produktion inte har kunnat ökas itillräcklig utsträckning. Det är inte en normal företeelse att flerarbetstilhähen slås bort snabbare än nya arbetstiUfällen kan skapas fram. När nya företag och nya produkter inte kommer fram itihräcklig utsträckning beror det pä att de nödvändiga produktionsförutsättningarnainte finns. Detta, herr talman, är någonting som inte beror på människorna,utan det har en pohtisk orsak. Vi har sä ofta diskuterat hur avvägningen mellangenerella och selektiva åtgärder skall ske. Jag tycker fortfarande attregeringen har satsat aUtför ensidigt på de selektiva åtgärderna och aUtförhtet på de generella. När man har fått gå med på generella åtgärder iform av investeringsfonder och investerings-avdrag, sä uppfattar jag det somett outtalat och senkommet medgivande att man har haft för litet av generellaåtgärder. Men den bilden förstörs, som jag antydde inledningsvis, avlöneskatten, som betyder en stark påfrestning för de arbetskraftsintensivaföretagen. Som understrukits är det ett fel - ochspeciellt tror jag att det är ett fel att man har haft sä lågambitionsnivå när det gäller att ta tiU vara utveckhngsmöjligheterna i demindre och medelstora företagen.Det är framför allt sädana företag som har tvingats tih nedläggning. Denekonomiska pohtiken och skattepohtiken har varit ogynnsamma för dem. Dessaföretag sysselsätter en stor procentandel av våra löneanställda här i landet.De förmåner man har skapat i form av investeringsfonder och investeringsavdraghar i stort sett inte kunnat utnyttjas av de mindre företagen. Dessa åtgärdertiUsammantagna, denna politiska attityd mot de mindre företagen, betyder ettsämre produktionsresultat. Jag tror att sysselsättningsökningen inom den offentligasektorn blir relativt obetydhg. Finansministern har bedömt det optimistiskt,men jag tror som sagt att ökningen bhr ganska låg, därför att statens ochsärskilt kommunernas ekonomiska situation är sä trängd i detta läge. Inombostadsbyggandet måste vi räkna med väsentligt minskad sysselsättning. Det är inomindustri- och servicenäringar och särskilt inom mindre och medelstora företagpå dessa områden som man har chans att öka sysselsättningen och produktionen,vilket ju är nödvändigt för att klara vår samhällsekonomi. Det är angelägnare än någonsin att öka exporten föratt vi skall kunna klara bytesbalansen mot utlandet. a. är utlandsturismenen minuspost som ökar den är uppe i nära 3 miljarder. Den måste vägas upp,och det måste såvitt jag förstår i huvudsak ske genom ökad varuproduktion, såvälinom exportindustrin som inom den import-konkurrerande hemmamarknadsindustrin. En ökad produktion av varor och tjänster pä den öppnamarknaden är också en förutsättning för fortsatt reformarbete och utbyggnad avstatens och kommunernas verksamheter och uppgifter. Det måste vara balans, herrtalman, mellan resursernas tUlväxt i näringslivet och utbyggnaden av denoffenthga sektorn och reformarbetet. Statens och kommunernas svåra ekonomiskasituation har sin förklaring i brister i denna balans. Från dessa utgångspunkterär ökad snabbhet i tihväxten dubbelt nödvändig. Full sysselsättning betyder ökade inkomster för staten ochkommunerna jag har redan antytt detta och minskade kostnader förarbetslösheten. Det är särskilt angeläget att öka industriproduktionen - förbytesbalansen, samhällsekonomin, reformarbetet och över huvud taget statens ochkommunernas verksamhet. Jag tror att om vi skall lyckas med detta krävs det nyaföretag och nya produkter. har här konkretiserat ett program, så långtdet går att konkretisera, som skulle ge oss möjligheter att skapa nyasysselsättningstillfällen. Jag fogar gärna tih detta att man från vär sida ärmycket positivt mställd till förbättrade arbetsmiljöer och till en utveckladföretagsdemokrati. Handlingsprogrammet för 100 000 nyasysselsättningstillfällen tar naturligtvis att genomföra, men jagtror att det är ett nödvändigt program. En sådan aktion skulle innefatta, somdet är sagt, etablerings- och utvidgnmgsstöd i form av bidrag och lån pågynnsamma vUlkor, befrielse frän löneskatten för den nettoökning - märk väldetta av sysselsättningen som man lyckas åstadkomma samt en kampanj för nyaprodukter och nya marknader. läge fårinte vara något hinder för denna angelägna aktion. Det är samhällsekonomisktoch näringspohtiskt riktigt att man försöker klara upp sysselsättningsökningengenom en underbalansering och därmed fä utökad aktivitet i näringshvet som justger - som jag har sagt - staten och kommunerna ökade inkomster och minskarderas utgifter på andra områden. Vi är medvetna om, herr talman, att 100 000 nyaarbetstUlfällen är en hög målsättning. Men vi behöver dem för en tryggadsysselsättning och en ökad produktion. Då måste vi skapa dem. Vi måste medandra ord bryta stagnationen i näringshvet och i samhällsekonomin. Vi måsteskapa en ny och en god tro . Det är tiU fördel för både företagareoch anställda. Fru andrevice talmannen (): Det finns i den socialdemokratiska pohtikenså mycket av motsättning mellan ord och handhng. Man önskar högresysselsättning och större investeringar inom industrin men khpper tiU med enlöneskatt. Man kräver återhållsamhet i förhandlingarna, men man vih inte ordnamed en stabilise"ringskonferens. Man tycker det är bra atthushällssparan-det ökar men gör knappast något för att det skall öka. Mantycker det är bra med tillväxt och talar gärna om det, men man accepterarpraktiskt taget stillastående. Man har talat om anställningstrygghet men ärefter är röstat emot våra krav på att göra något ät den. Her sadealldeles frän denna talarstol att vi nämner anställningstryggheten bara iförbigående. Men om det är någon fråga som socialdemokraterna borde tala tystom, så är det frågan om anstäUningstrygghet för löntagarna! skahinte glömma att alla år mehan och 1969 röstade han och samthga hanspartivänner utom en mot folkpartikravet på en utredning omanställningstrygghet. Om socialdemokraterna inte hade varit sä negativa i denfrågan, sä hade vi hunnit längre med tryggheten än bara till ettutredningsförslag. Ofta räcker inte ens en 10-procentig löneökning till föratt hålla familjens standard oförändrad. Av en nyförtjänad hundralappförsvinner i praktiken hela genom ökad skatt och genom minskadebostadstihägg. Det är ett vanligt exempel. Även om vi räknar med en så lågårlig prisstegring som 4 1 /kommer den reala inkomsten i en familjmed tvä barn och en inkomsttagare med en årsinkomst på attminska. Människor upplever sig som fångade i en fälla. De kan inte av egenkraft och genom egna åtgärder ta sig ur detta besvärliga ekonomiska läge. Menär verkhgen detta problem sä svårt att lösa? Det finns inga s. k. tekniska svårigheter,tvärtom. En stor statlig utredning, famUjepohtiska kommittén, har nyhgenredovisat hur man kan göra för att komma ett stycke på väg. Det gälleravtrappningen av bostadstillägget och icke inkomstgraderade avgifter förbarntillsyn. För båda de åtgärderna finns detaljerna utformade i ett enhälligtkommittéförslag. Inte heller är det en riktigt bra lösning, men dettar bort de värsta skönhetsfläckarna . Många barnfamiljer skuUe genom de förslagen fä behållaytterhgare 15 ä av en nyförtjänad hundralapp. Min fråga blir därför:Varför läggerinte regeringen nu fram ett sådant förslag? Ni har ju en enhällig utredningbakom er. Ni kan ahtså räkna med pohtiskt stöd för förslagen. Och, inte mmst,det är en verkhgt god åtgärd för hundratusentals barnfamiljer. Vem i regeringenär det som spjärnar emot? Inte är det väl ? Och inte statsministern. Skah vi låta gissningsleken stanna vid finansministern?Har han verkligen blivit så valkig och okänshg i nyporna att han inte känneratt här håller han i en verkligt het potatis? En annan viktig åtgärd för att det skah löna sig attarbeta är att införa ett inflationsskydd i skattesystemet. Jag behöver här mteupprepa argumenten för det, men nog är det anmärkningsvärt att landetsfinansminister i utredningsdirektiven tUl en långt syftande skatteutredningsäger att utredningen över huvud taget inte har att befatta sig med frågan. Hur ser egentligen bakgrunden tih hans ovilja ut? Vi kanju gissa. För det första tycker han väl att det är bekvämt att fä kamma in800-1 000 miljoner utan att komma till . För det andra vethan att inflationsskyddet är genomfört i och , och därför skulledet i en utredning bh utklarat att det inte är tekniskt svårt. För det tredjevet han att inflationens skadeverkningar relativt sett är störst för dem somhar låga eller medelstora inkomster, och ett erkännande av detta bhrnaturligtvis besvärligt när han nu så länge försökt bevisa att det endast är demed höga inkomster som skuUe tjäna på inflationsskyddet. För det fjärde vet hanatt ekonomisk expertis uppmärksammat frågan om inflationsskyddet iskattesystemet och även påvisat att Inflationen skärper ojämhkheten. Finansministernvill inte släppa in expertisen på sin gård och inte några andra heller, förden delen. Hur bhr det nu med skatten 1973? De socialdemokratiskaannonserna om skatten florerar nu för fuht, och av dem att döma skulleproblemen i huvudsak vara lösta för det här året. Men de annonserna skulle inteha en chans vid en granskning av konsumentombudsmannen. Den skattejusteringsom regeringen gör innebär endast att man återför skattetrycket tihdet läge som skulle gälla för den stora skatteomläggningen 1970. Då höjderegeringen marginalskatten i de helt vanliga inkomstlägena med 10procentenheter. Den verkliga höjningen hade blivit hela 13procentenheter. Vad som sker är bara en justering nedåt med 3 enheter. Detär ingen lösning. Det har talats mycket om socialdemokraternasannonser, och jag skall inte upprepa vad som då har sagts. Jag skall ta upp enannan aspekt på socialdemokraternas sätt att informera om vad som sker. Iannonserna finns en försåtlig blandning av uppgifter och påståenden. Man hargenom att presentera prehminärskattetabellerna försökt slå mynt av folksokunnighet. Man har gjort en jämförelse mellan preliminärskatte-tabeUeroch sagt: Se vilka stora skattelättnader du får 1973 jämfört med ! Underförstått:detta har (s) drivit igenom i . Men man talar inte om attprelimmärskattetabellerna var felaktigt uträknade, att folk har fåttbetala m mycket för mycket; miljardbelopp har undanhållits de svenskahushållen. har annonserna fått en annan inriktning. berättar man om hurstora skattelättnader det blir 1973, men utanatt tala om att nettoeffekten av en inkomstökning redan nästa är, efter avdragför ökade skatter och stigande priser, för stora grupper bhr negativ. Borde inte regeringens företrädare ta avstånd frånsocialdemokraternas hämningslösa propagandamakare? Det socialdemokratiskalöftet 1970 att skatten skuUe sänkas för två tredjedelar av svenska folket komskändligen pä skam. Det blev en höjning i stället. Men annonserna 1970 slutade:"Vi kräver att bh trodda på vårt ord". Kräver ni det nu också? Detverkar så, att döma av uttalanden . Redan i småskolanfick vi lära oss att det inte gick för sig att "plussa ihop" äpplenoch päron. Man kan faktiskt inte heller "plussa ihop" prehminärskattoch sluthg skatt. Att göra det är inte att ge information, som det står iannonserna. Det är att lägga dimridåer över fakta. Det känns faktiskt någotoroande att landets statsminister, i stället för att ta avstånd från denhanteringen, själv lämnar sitt bidrag till den. Ett annat område, där det också är brist på samordningmellan ord och handhng, är problemen kring skatteflykt och skattefusk. Finansministernuppgav i en interpellationsdebatt att det varje årförsvinner genom skattefusk och skatteflykt ett belopp i storleksordningen1-2 miljarder. Det är alltså mycket stora belopp som varje är går stat ochkommun förbi. Det är självklart att man frågar sig hur länge alla som lojaltbetalar sina skatter skall kunna finna sig i att grupper av enskildasystematiskt kan utnyttja luckor i skattelagstiftningen för att undgåbeskattning. En hel del har gjorts det skah inte bestridas. Och en hel delåtgärder planeras. Men ahdeles uppenbart räcker det inte. Hur avser t. ex.finansministern att komma tiU rätta med det utbredda oskicket att man använderfåmansbolag, som t. o. m. ofta är rena papperskonstruktioner, för att shppaifrån sina skyldigheter? Kan det accepteras att många människor lever på en högstandard men betalar en skatt som t. o. m. Ugger långt under en låginkomsttagares?Vilka okonventioneha grepp tänker finansministern överväga för att snabbt kommaåt detta? Varför har inte finansministern av den stora skatteutredningen krävtradikala åtgärder? Vilka av alla nu sittande skatteutredningar har fått ettbestämt uppdrag att göra något åt det samhällsproblem som skatteflykten utgör?Nya åtgärder måste uppenbarhgen sättas in i kampen. Det har på det här områdetvarit för mycket av att sila mygg och svälja kameler. Intetdera har vi råd med!