prot · FW0914 · 1973-12-31 00:00:00 — Resultatet av hela denna tokiga politik tokig därför attvi ännu inte lämnat marknadsekonomin och därför måste godta dessförutsättningar har blivit att inte ens årets finansplan, denna regeringensgottpåse thl folket, kan lova någon "härd" nyårsklapp tUl samma folki form av en klarförbättring av sysselsättningsläget. Av årets preliminära nationalbudget,presenterad i anslutning tUl finansplanen, framgår i stäUet att man har räknatmed att industrisysselsättningen mätt i timmar även kommer attminska, nämligen . Den totala sysselsättningen beräknas enhgtsamma källa komma att gå ned . Dessa siffror vederlägger på ettdystert sätt alla glada förväntningar i finansplanen om att de goda tiderna nuverkligen stundar, senast under det kommande budgetåret. En oanfäktad iakttagare av de senaste årenssamhällsekonomiska utveckling här i landet som även noterar nyssnämnda siffrormåste sannohkt fråga sig om det icke blivit dags att övergå till en ny sorts,en helt annan ekonomisk politik. Han måste också fråga sig om någon sådanannorlunda politik föreslagits och närmare utvecklats. Svaret pä den senarefrågan är ja. Från vårt håh i , ja, från hela den icke-socialistiskaoppositionens sida, har tUlbaka hävdats att de ensidigaselektiva stimulanserna i ekonomin måste få bli ett komplement till kraftfuUagenereUa ekonomiska åtgärder. Det är desto väsentligare att trycka på vikten avett snart användande av generella medel som regeringen nu av vissa yttringaratt döma av nödvändighet eUer annat synes vara på väg ur sin sterilanejsägarattityd tih lönsamhetsförbättringar i näringslivet. Det får helt enkelt icke bli så att man ånyo sätter sinlit till selektiva stimulanser, men för att försöka förbättra den alltfördåliga lönsamheten hos våra företag. Om så sker kan redan nu förutspås att dethela kommer att sluta i ett fiasko. Selektiva stimulanser i detta sammanhangmåste uppenbarligen utgå i form av subventioner till vissa utvalda företag ochbranscher. Valet av lämpliga företag måste göras av myndighetspersoner på byråkratiskväg, vhka varken nu eller någonsin haft erfarenheter av eller möjligheter tillyrkesmässig, praktisk bedömning av olika företags produktionsmöjligheter. Somvanligt kommer de i sysselsättningssammanhang mest betydelsefulla företagen,nämligen de små, att lämnas utanför, eftersom det rimligtvis icke ens med enkraftig ökning av antalet byråkrater går att förhandla med ca 60 000 mindreföretag om individuella subventioner. Detta i sin tur leder ofelbart till enaccelererad koncentration inom näringslivet, vUket på betyderstagnation. Generella insatser naturligtvis kompletterade med vissapunktåtgärder - är därför nödvändiga därest man önskar förbättrad produktionoch ökad sysselsättning, det senare möjligt förutsattatt lämpliga åtgärder sättes in omgående. Generella åtgärder leder ocksä stimulans av alla företag oberoende av bransch och geografisk belägenhet,vhket betyder ett decentraliserat näringsliv, något som i sin tur är enförutsättning för en regionalpohtisk balans. Ensidiga selektiva åtgärder ledertill motsatsen, nämligen ett centraliserat och av toppbyräkrater styrtnäringsliv, något som är främmande för vår marknadsekonomi och har sin förebUdi statskapitalistiska system. Icke minst av ideologiska skäl awisar vi frånvårt håh sådana metoder för att komma tih rätta med förlamningen inomnäringslivet och den därav följande oacceptabla arbetslösheten. En nackdel med genereUa stimulanser och förbättringar avnäringshvets lönsamhet är att en ojämnare förmögenhets- och sannolikt äveninkomstfördelning kan bh följden. Men som jag sökt visa i ett pardebattartiklar i dagspressen och i en motion, kan sådana negativa och ovälkomnakonsekvenser motverkas och elimineras genom ett lönsparande som konkretiserasi konvertibla obligationer enligt ett visst system som jag skall återkommatill. Det går aUtså inte, herr talman, att försöka sittasamtidigt pä två stolar vid valet av de samhähsekonomiska insatser och åtgärdersom erfordras för att garantera och utveckla vårt folks välfärd. Det måste tihslut bh ett val. Antingen bekänner man sig tUl ett statskapitalistiskt systemsprinciper, av vilka en bärande sådan är ett ehminerande av lönsamhetsbegreppettill förmån för ett genombyråkratiserat tvångssystem, där statstjänstemänbestämmer och fastställer kvoter av taUöst slag, kvoter för produktionensstorlek, kvoter för rävaruinköp respektive lagerstorlek, kvoter förförsäljningsvolym, för lönevolymens utveckUng etc. etc. Eller också bestämmerman sig för en marknadsekonomi i den moderna biandekonomiska tappning somsäkerligen majoriteten av värt folk funnit bäst förenlig med kraven på personhgfrihet och utveckling mot ökad jämhkhet. I det senare fahet måste man medge näringslivet bådeskälig rörelsefrihet och tillräcklig lönsamhet för att företagen skall fä medelöver tih en kontinuerlig förnyelse och effektivisering av maskiner och annanutrustning, medel för risksatsning på utveckling och marknadsföring av nyaprodukter samt medel för bäde nyanställning av personal i nya verksamhetsgrenaroch kontinuerlig förbättring av redan anstäUdas löne- och arbetsstandard. Den ihögsta grad skäliga lönsamhet som erfordras för att garantera dessa minimikravbygges sannerligen icke upp med abnormt höga räntor, löneskatter som gång pågång höjs och ibland fördubblas samt återkommande prisstopp, för att nu nämnade hårdaste vapnen som regeringen använt mot lönsamheten inom näringslivet ochsom kraftigast drabbat den grupp som svarar för inemot avindustrisysselsättningen här i landet, nämligen de mindre och medelstoraföretagen. Från sida har vi gång pä gång påpekat det tokigai den förda pohtiken och förordat andra åtgärder, främst av generellt slag. framstår våra varningar som helt realistiska, även om det knappast kan varadystrare än att bli sannspådd i fråga om en stor och deprimerande arbetslöshet.I vårt näringspolitiska program, presenterat i en partimotion, försöker de medel som erfordras för att häva den nuvarande stagnationen på längresikt och fä tiU stånd en harmonisk utveckling för såväl näringshv och samhällesom de enskilda människorna. Jag fär närmare återkomma tUl detta program, närmotionen längre fram skall behandlas här i . På kort sikt, men även med blicken höjd tih ett längreperspektiv, är dagens viktigaste uppgift för politiken att lyfta bort den dödahand som arbetslösheten lagt över vårt samhälle. Och härvid måsteansträngningarna koncentreras på den s. k. strukturarbetslösheten, som delvisuppkommit genom en felaktig regeringspohtik och varom jag tidigare talat. inte att idet oändliga bara helt trankilt anvisa fler och fler miljarder tiUarbetsmarknadsverket och sedan förhta sig pä att verkets alla satsningar på bl.a. beredskapsarbeten skall klara den permanenta krisen. Vad vårt samhällebehöver är icke i första hand beredskapsarbeten utan nya sysselsättningar,föranledda av nyetablerad näringsverksamhet inom handel, industri ochservicenäringar, och utökade aktiviteter inom samma näringar. Inom dessa näringsgrenarfinns inemot 100 000 företag, och om dessa skulle kunna stimuleras tih och gesmöjligheter att nyanstäha en enda människa per företag, skulle parollom 100 000 nya jobb snabbt kunna konkretiseras. Jag sade, herr talman, "stimuleras till" och"ges möjligheter tih". Dessa ord är centrala begrepp i den nyapolitik som inbjuder till och som syftar tUl att lyfta landet urstrukturarbetslöshetens gastkram-ning. En satsning av den storleksordning somvi föreslär och som ocksä innebär en djärv ytterligare underbalansering avbudgeten kommer att bh en injektion i näringslivet av materiellt slag men ocksåav utomordentligt viktigt psykologiskt slag. Företagare och företag kommernämligen åter att känna att statsmakterna tror på dem av missmodoch främlingskap. Detta skapar "hoppfuh håg och fantasi", krafter avomätbart värde för såväl näringsliv och samhälle som alla anställda. Låt ossalla hjälpa tih att förverkliga paroUen om 100 000 nya jobb! En stimulansåtgärd som kan sättas in omgående och somdessutom kan betraktas som en jämlikhetssatsning på de svaga företagen oftastde små är införandet av investeringsbidrag, som krävts från vårt håh.Flertalet av företagen, som ännu icke hämtat sig frän regeringenskreditstrypgrepp 19691971, kan icke uppvisa några vinster att göra nu tillåtnainvesteringsavdrag på. Dessa måste få samma chans att öka sin styrka som devinstgivande företagen och genom investeringar i nysyssel-sättning bidra tiUatt avskaffa strukturarbetslösheten. Till slut, herr talman, bara några ord om möjligheternaatt neutralisera några icke önskade följder av marknadsekonomins sätt attverka. lönsamhetsgraden i ett blandekonomiskt näringsliv blir följdenutöver större verkningsförmåga hos företagen bl. a. den att en handfull mycketförmögna människor blir ännu förmögnare. Men som jag sagt i ett annatsammanhang: det skall tiU en ovanligt perverterad rättviselidelse för attförmena hundratusentals arbetslösa människor arbete därför att ett fåtal rikafamiljer får sin rikedom ökad. Den här beskrivna oönskade effekten kan begränsas ochelimineras med två metoder, som bör sättas in paralleht. Den ena heter skärptförmögenhetsbeskattning och den andra lönesparande genom utbytbaraobligationer. Den senare metoden kan konkretisera ett grundläggande rättvise-och jämlikhetskrav: att löntagarna bhr delaktiga av den förmögenhetsökning somgradvis sker inom näringslivet, speciellt om dettas allmänna lönsamhet höjsgenom ohka åtgärder. Systemet med utbytbara obligationer som kompensation försparad lön, som jag närmare beskrivit i en motion, har stora fördelar. Detförutsätter som stimulans rejäla skatteförmåner, framför aht på marginalskatten,och skaU gälla generellt. Systemet betyder att alla löntagare, oavsett anställning i offentlig eller enskUd tjänst, kan utnyttja detta lönsparande,och det har framför allt den förtjänsten att ingen blir bunden till det företagdär han för tillfället arbetar för att kunna tUlgodogöra sig de sparade medlen.Obligationerna skaU vara utbytbara, dvs. kunna utbytas mot aktier vid lämpligttiUfälle, antingen i det företag där man för tiUfället arbetar eller i annat.Detta system som tiUför näringslivet stora och alltmera välbehövligakapitalresurser har den aht övervägande fördelen att det ger löntagarna frihetatt själva individuellt och famUjevis bestämma över sina sparade slantar istäUet för att detta sker genom anonyma toppbyräkrater, som mer eller mindresuveränt dirigerar en jättelik branschfond eller liknande, vhken påstås betydaatt löntagarna genom sina pengar får ökat inflytande. Syftet med det av mig skisserade systemet ärfrämst att göra löntagarna delaktiga av näringslivets kontinuerligaförmögenhetsökning och som bieffekt härav ge dem ökat inflytande inäringslivet. Det ökade inflytande på beslutsfattandet inom företagen, som visammanfattningsvis kallar företagsdemokrati, får mer handgripligt lösas medandra metoder, och goda uppslag saknas inte. De närmare detaljerna i systemetlönsparande via utbytbara obligationer ber jag, herr talman, att få återkommatill när min motion behandlas här i . HerrSÖDERSTRÖM (m): Det har gått detandra världskriget slutade, och är situationen för vårt land avsevärt sämreän den var vid krigsslutet. Då stod starkt och oskadat, medan de andraländerna i delvis låg i miner. Vårt land intog en avundad ställning ochvår framtid syntes ljus och förhoppningsfull. Vi skulle enligt densocialistiska terminologin få en "skördetid". Så skedde väl även, mentyvärr glömde våra styrande bort en viktig faktor kanske den allra viktigaste nämligen den ekonomiska. Man kan bolla med ord och meningar, ibland kan manlyckas göra svart tUl vitt, men man kan aldrig trolla bort effekterna avvidtagna åtgärder. De ekonomiska lagarna är obevekliga - vad man möjligen kangöra är att dölja eller förskjuta effekterna. Men eftersom värt land haft en stor "doldreserv" i fråga om arbetskapacitet och tillika kvalificerat teknisktkunnande har våra makthavande kunnat se våra produktionstillgångar ständigtöka. I den ökningen har även högkonjunkturen spelat en stor roll. Så länge som vår tillväxttakt var god och industrinsrationaliseringsprocess medgav ökad prestationsförmåga fick kritikerna av denförda politiken föga framgång. Man ville inte lyssna på varningar, särskUt intedärför att man vant sig vid att ha det bra. Men under1960-talets senare del kom en konjunkturomsvängning, och dä böriadeverkningarna i den svenska ekonomin att bli kännbara. Vi hade successivttvingats tära på våra tidigare så goda reserver, och därför stod vi nu utaneffektiva motvapen, vilka så väl hade behövts. Följden blev att tUlväxttaktensjönk ned mot noh och arbetslöshetssiffrorna steg. Vi kan konstateraatt utvecklingstakten i var avsevärt sämre än i andra länder i ,vhka på ett bättre sätt tUlvaratagit sina möjligheter tih uppbyggnad ochstabilisering. Den ekonomiska stagnationen har förutom arbetslöshetmedfört minskade inkomster för de enskilda hushållen och en ökad oro införframtiden. Detta har i sin tur tagit sig uttryck i bl. a. en minskadkonsumtionsvilja. För stat och kommun innebär varje procents minskning i denekonomiska utvecklingen miljardförluster. Som ett belysande exempel kan nämnasatt om hade haft samma ekonomiska utveckling som genomsnittet inom EEC,hade stat och kommun haft ytterligare tih förfogande föratt satsa exempelvis pä olika sektorer av det svenska samhället och dettautan att behöva tihgripa några skattehöjningar. Det är därför inte någon överdrift att påstå attsocialdemokraterna har misskött vår ekonomiska politik. Fömtom att staten fåttminskade inkomster har regeringen tvingats satsa ca påsysselsättningsfrämjande åtgärder, vilka dock endast tillfälligt kan förbättraarbetslöshetssituationen för de enskilda som drabbats, medan oron ochotryggheten består. Moderata samlingspartiets recept mot detta är bl. a. enaktiv skattepolitik. Vi anser att det måste vara slut på de ständigaskattehöjningarna. Stat och kommun måste visa samma sparsamhet med medel somexempelvis barnfamiljerna tvingas göra. Vi måste ge resursskapandeskattesänkningar tiU löntagare och näringshv. Sådana skattesänkningar ser viinte endast som ett verkningsfullt medel att få i gång den ekonomiskavälståndsutvecklingen i landet utan också som ett socialt anständighetskrav. Inom näringslivet är företagsbeskattningen utformad som envinstbeskattning. Därför kan lönsamheten anses utgöra ett mått på företagensförmåga att betala skatt. Men en god lönsamhet betyder förutom ökadeinkomster för stat och kommun ökade möjligheter att bereda de anställdatrygghet. Denna form av trygghet kan inte ersättas av någon annan åtgärd, varesig den vidtas genom lagstiftning eller avtalsvägen. Under den konjunktursvacka som vi nu upplever harstatsmakterna försökt stimulera företagen till ytterligare sysselsättningsskapandeinvesteringar genom skattelättnader i form av investeringsbidrag. Men paradoxaltnog försvårar och fördyrar man möjligheterna till nyanställning genomatt införa löneskatten, som av de flesta arbetsgivare anses som en ren straffbeskattningpå arbetskraften. Därmed fär den ocksä den effekten att den bidrar tUl ökadarbetslöshet. Därför yrkar moderata samlingspartiet attarbetsgivaravgiften skah tas bort - om inte på en gång så dock successivt underde närmaste åren. Vi har den uppfattningen att ett starkt differentierat ochlönsamt näringsliv måste finnas för att resurserna skah kunna ökas. Därigenomskapas möjligheter att bedriva en sådan aktiv reformpolitik som alla partier istort sett är eniga om. Men vi uppnår den effekten att när tillväxtenblir bättre och skatteunderlaget växer minskas behovet av hjälpätgärder. Dettafaktum är tyvärr ganska förbisett av många. Stimulansen att arbeta och själv förtjäna sitt uppehäheutan att behöva ligga samhället till last har länge varit förhärskande i vårtland och är en av orsakerna till att har uppnått en sä stark ställningi världen. Men på grund av politiska beslut och den ahmänna fördyringen sommedfört ett högt kostnadsläge exempelvis för skatter och hyror och på grund avatt svårigheterna att få arbete har ökat har allt fler kommit i den situationenatt de inte kan försöria sig själva. Olägenheterna med vårt nuvarandeskattesystem har ahtmer kommit . Moderata samlingspartiet - ochtidigare - har ofta varnat för att det skulle gå som det gjort,men vi har tyvärr inte fått gehör för våra synpunkter. När socialdemokratin vann val berodde det i höggrad på löftet att två tredjedelar av svenska folket skulle få enskattelindring genom en reform som skulle träda i kraft den 1 januari 1971.Moderata samlingspartiet påstod att löftet var felaktigt. Vi har fått rätt,men då avslogs våra krav på en revidering av skattereformen och på att enförutsättningslös skatteutredning skulle tillsättas. I det läget tillsatte viinom partiet en egen skatteutredning som blev klar . Därkonstaterades att de största olägenheterna med det nuvarande systemet var delsde höga skatterna på inkomstökningar, dels den ringa hänsynen tihinkomsttagares förmåga att betala skatt. Därför föreslog vär utredning bl. Ingen vanlig inkomsttagare skulle behöva betala mer än 45procents marginalskatt på en inkomsthöjning. Barnfamiljernasskattesituation borde särskilt beaktas. Riksdagenborde omgående tUlsätta en offentlig besparingsutredning. fann tydligen regeringen attfolkopinionen mot skattesystemet var stor med påföljd att värt krav på enparlamentarisk utredning bifölls. Tyvärr blev den inte helt förutsättningslös,varför såväl kravet på indexreglering som önskemålet om en verklig lindring förlöntagarna inte kom att återfinnas i direktiven. som skatteutredningen tUlsattes kom regeringenäven tiU klarhet om att dess senaste skattereform var misslyckad, och därförlade den fram ett nytt förslag, som skuhe finansieras genom enhöjning av momsen. En enad borgerlighet gick emot det förslaget, och närsamtidigt vpk inte vUle vara med blev det oro inom regeringspartiet, som genomatt det ensamt hade en minoritetsställning inte kunde genomdriva sitt förslag.Så småningom tog regeringen tillbaka sitt förslag och anslöt sig i stället tUlen vpk-motion om en höjning av arbetsgivaravgiften frän 2 tiU . Att de borgerliga partierna skulle gå emot det förslagetvar självklart, men regeringen lyckades rädda ansiktet. Förslaget gick igenom iriksdagen och har vi fått en ny "reform" och en fördubbling avlöneskatten frän nyåret. I förra årets sista månad lagom gicksocialdemokraterna ut med en stor kampanj, där man i annonser talade om, att"så här mycket högre skatt ville moderata samlingspartiet, centerpartietoch att du skulle betala från ", och så fanns entabell med olika inkomstlägen och belopp i kronor. Med tanke på de mängaskattesänkningsförslag som moderata samlingspartiet lagt fram under de gångnaåren är annonsen minst sagt vUseledande. Men - fömtom att socialdemokraternavelat freda sitt dåliga samvete - har väl just detta varit anledningen tillannonskampanjen. Iregeringsförslaget till viss justering av statsskatteskalan uppgavs, att deeffekter som åsyftats med skattereform för årsinkomster upp tUl ca skuUe kunna anses återvunna genom förslaget. Men i årets partimotion avsnittet En ny skattepohtik har moderata samlingspartiet visat att sä inteblir fallet. Inte en enda inkomsttagare har fått full kompensation förskattehöjningarna . Och har ändå inte hänsyn tagits tihatt vi hade ca 12 procents inflation . Hade vi gjort det, såhade resultatet blivit än mera negativt för skattebetalarna, vare sig de råkarvara gifta eller ogifta. Men den senaste "skattereformen" följermönstret från tidigare och kan sägas vara en typisk skattereform, modellsocialdemokratisk. Man ger en liten hndring med ena handen och ser samtidigttill, att man fär tUlbaka så mycket mera i den andra. Vi får säkerligen anledning att återkomma härtill vidbehandlingen av vår motion såväl i utskottet som här i plenisal. i (s); 1972 tUlkännagavsbeslut om nedläggningar av fem sulfitfabriker: , Mackmyra, ,och . Fabrikerna svarar sammanlagt för avproduktionen av sulfitmassa för avsalu och har ungefär 1 000 anställda.Med tanke på fabrikernas läge och ålderssammansättningen hos de anställda vetvi av erfarenhet att merparten av dessa inte får något nytt arbete. Det här är ingen ny företeelse. AUtsedan världsmarknadenför massa och papper kom ur balans vid mitten av 1960-taIet har fabriksnedläggningarnaduggat tätt i de redan tidigare av arbetslöshet drabbade skogslänen. Tusentalsmänniskor har genom nedläggningarna ställts utan arbete. Och ännu fler harrationaliserats bort i skogsbruket. Men nedläggningarna drabbar inte bara de anställda hårt.Även kommunerna, ja, ibland hela regioner i skogslänen, får stora svårigheteratt leva vidare därför att näringslivet är ensidigt och den nedlagda fabrikenoftast har varit den största och ibland den enda arbetsplatsen pä respektiveort. Ett slående exempel på hur kommuner drabbas av dessaokontrohe-rade och krasst företagsekonomiska nedläggningar inom massa- ochpappersindustrin är . Efter SCA.s nedläggning av Sulfitfabrik ijuni har SCA lagt ned sex arbetsplatseroch ställt över 900 människor utan arbete i . SCA har därigenom heltutblottat bygden pä sysselsättningstUlfällen, och detta har kunnat ske utankostnad för företaget, som ytterligare försämrat läget för genom attåren 1965-1967 tvinga kommun och stat att satsa ca somförberedelse tUl ett pappersbmk, vilket skuUe uppföras i . Dessutomfördröjdes och förhindrades en annan cellulosaindustris planering med bl. a.motiveringen att det fanns otUIräckligt med råvara. Den industrin ligger ocksäinom Ädalsomrädet och har fullföljt en del av sin planering. Utan hänsyntiU dessa investeringar och planer ändrade SCA sin planering och uppförde i ställeten wellpappfabrik i . saknas det möjligheter för samhähet att tvinga de privata företagenatt lämna ersättning för samhähsekonomiska förluster vid nedläggningar eher atttvinga företagen att skaffa ersättningsindustri tUl den drabbade orten. Menmenar vi allvar med parollen "arbete ät aUa" kan detta ifortsättningen inte accepteras och framför aht inte i skogslänen. Det räckerinte med näringspohtiska mål. Det måste också finnas styrmedel. Den situationenföreligger tyvärr inte . Men regering och samhähe måste ändå med aUa thlbuds stående medel skapa nya och bestående arbetstillfällen för att tryggasysselsättningen på de orter som drabbas av nedläggningarna. Jag menar därmed inte att driften vid nämnda enheter skallupprätthållas med statliga bidrag. Tvärtom inser jag nödvändigheten av enfortgående strukturomvandling inom skogsindustrin, bl. a. mot bakgrund av denofördelaktiga struktur svensk massa- och pappersindustri har i förhållande tillindustrierna i konkurrentländerna. Men jag ställer mig starkt kritisk till densnabba och okontrollerade stmkturomvandling som sker genom den mycketkraftiga expansionen av massa- och pappersindustrin i . Där planerarföretagen att fram tih 1980 öka massaproduktionen med ca detär av landets totala kapacitet - och pappersproduktionen med 1miljon ton. Hur påverkas då övriga massafabriker av denna planeradeutbyggnad i ? Jo, tillåts denna snabba utbyggnad kommer inte barade norrländska massafabrikerna, utan också fabriker i ,Väner-området och , som är beroende av virkestillförsel frånsödra - landets enda överskottsområde - att i snabb takt slås ut pägrund av virkesbrist. Redan nu förbrukas nämligen så stor del av tUlgängligawerkningsvolym att varje ytterligare utbyggnad av virkesför-bmkande industri isödra inverkar negativt på redan befintliga massafabrikers möjligheteratt fortleva. Detta är en orimlig privatkapitalistisk näringspolitik somsamhället helt enkelt inte kan acceptera. Enligt min mening måste därför, genomstatligt ingripande, den planerade skogsindustriella utbyggnaden i södraSverige bromsas tills en total samordning av strukturomvandlingen inomskogsindustrin kan ske. Det är viktigare att trygga sysselsättningen ibefintliga skogsindustrier än att bygga nya, stora och dyra enheter om vilkaslönsamhet det dessutom råder starkt tvivel.