prot · FW09127 · 1973-12-31 00:00:00 — Allt det här som jag räknat upp är uttryck för denuppfattning som regeringen framförde 1966, där man som utgångspunkt hade attbostadskostnaderna skulle komma att stiga mer än levnadskostnaderna iallmänhet, alltså att plånboken skulle bli mätaren pä folks bostadsstandard. Resultatet av den politiken känner vi . Hyrorna inyproduktionen har mer än fördubblats. Tiotusentalslägenheter står tomma därför att folk inte har råd att hyra dem, somuppskattningsvis 500 000 famUjer bor i trånga eUer omoderna lägenheter. Det härhar i sin tur inneburit att kommunerna skurit ner sina bostadsbyggnadsprogram.Och för sysselsättningen har det inneburit att byggnadsarbetarkären har enstörre arbetslöshet än tidigare, som tusentals byggnadsarbetare hargått över tUl annan verksamhet, vilket har medfört och kommer att medföra enonaturlig och oacceptabel utveckhng . När sedan utvecklingen har glidit regeringen ur händernaoch opinionen mot utvecklingen blivit för stark, har regeringen vidtagit tvååtgärder. Dels har man tUlsatt en rad utredningar, dels har man försökt mUdraverkningarna av rekordhyroma genom olika former av bidragssystem. Men eftersomsocialbidrag i olika former aldrig kan lösa problemen eller förändra orsakematill de höga hyroma, behövs det en ny bostadspohtik en bostadspolitik sominnebär att samhäUet tar ledningen och ansvaret för bostadsbyggandet. Det måstebli slut pä den nuvarande brandkårspolitiken med en utryckning då och enutryckning då i form av att man inför ett bidragssystem det ena året och ettnytt bidragssystem . kommunisterna kräver en långsiktigplanering från regeringens sida i form av ett bostadssocialt program, där manbetraktar boendet som en social rättighet och inte som en rättighet förbygg-mästar-, fastighets- och bankkapital att göra så stora vinster sommöjligt. Vi mäste bort från den gamla uppfattningen att ägande och förvaltandeav bostäder alltid skall bära sig och gå med vinst. Ett sådant bostadssocialt program måste ha somhuvudinnehåll totalfinansiering av bostadsbyggandet och dess följdinvesteringargenom inrättandet av en statlig bostadsbank, som tUlhandahåUer kapital till lågoch fast ränta. Programmet bör vidare innehålla åtgärder mot monopoliseringeninom byggnadsmaterialindustrin och ytterhgare åtgärder för att stoppamarkspekulation samt överförande av de privata flerfamUjshusen i samhälletsägo. Vi måste också få rättvisa i boendet genom att inte ensidigt gynna en vissboendeform genom skattesubventioner. Jag tror det är bråttom med ett sådant bostadspohtiskthandlingsprogram eftersom den kris vi upplever på bostads- och hyresmarknadenkommer att bli en av huvudfrågorna i nästa val, oavsett när det nu bhr och varesig regeringen vill detta eller inte. Det är i en sådan situation orimligt attde borgerliga partierna, som av ideologiska skäl är bundna tiU storfinansen,ännu en gäng skall kunna bedriva en kritik sä att säga från vänster mot denmisslyckade bostadspolitik som har förts. I a-waktan pä att ett sådant program utarbetas kräver vpkinförandet av ett allmänt hyresstopp, vilket tillsammans med förslaget omsärskUda bostadsrabatter skaU ses som en första åtgärd i strävan att stoppahöghyrorna. Den optimism som präglar regeringens höstproposition när det gällerden ekonomiska utveckUngen för gäller uppenbarligen intebyggandet. Där saknas precis som i statsverkspropositionen konkretaförslag för att komma till rätta med situationen. Det går inte att i längdenbara hänvisa tUl pågående utredningar och arbetsgrupper som i sinom tid skalllägga fram förslag. Vad som behövs är konkreta förslag och åtgärder. Men debehövs snabbt! En annan fråga där regeringen länge har svävat på målet ärden om svenska företags investeringar i utlandet. Vi har ju skrämmande exempelpå vad svenska storföretag tillåter sig utomlands. De utnyttjar fascistisklagstiftning för att pressa ner lönerna för sina arbetare, såsom SKF i ,de drar sig inte för att stödja den bratala portugisiska kolonialregimen iMozambique genom att förklara sig beredda att investera där. Kapitalflykten ur har antagit mycket storaproportioner. Bara togs ur landet för attinvesteras utomlands. Mycket av de pengarna gick till fascistiska länder. som detheter från storfinansens sida, ett "investeringsvänligt klimat". Ivalrörelsen lät det som om var inne på tanken att skärpakontrollen över företagens utlandsinvesteringar. Då skulle det bli lagändringsom gav regeringen möjlighet att kontrollera utlandsinvesteringarna bättre.Sedan dess vet vi att har backat. När , och Svenskatändsticksaktiebolagets engagemang i blev aktuella, sä kröp detfram att det aviserade lagförslaget skulle nog inte kunna stoppa investeringar,eftersom utländskt kapital där var inblandat tillsammans med det svenska. Sålänge det finns minsta hlla utländskt kapital i svenska dotterbolag utomlandsskulle det vara fritt fram. Och i stort sett alla svenska storföretag harutländska dotterbolag med utländska minoritetsintressen. har herrWickman gått och blivit riksbankschef, och det skaU därför bh intressant att sehur han nu ser på de här frågorna. För det är faktiskt så att det inte behövsnågra utredningar och lagändringar för att stoppa svenska kapitalister från attstödja fascistregimerna. ger tillstånd tUl alla investeringar iutlandet och har möjligheter att stoppa dem. Värt parti har därförlänge krävt att skall vara mycket mer restriktiv i sintUlståndsgivning. Investeringar i fasciststater och i kolonier börhelt stoppas. kan riksbankschefen verkUgen göra en insats för atttillmötesgå sådana krav som stöds av en bred opinion, inte minst inomfackföreningsrörelsen. Vid MetaUs senaste kongress krävde man i dethandlingsprogram som antogs - skrivningen var ganska skarp - ett avgörandesamhälleligt inflytande över svenska utlandsinvesteringar. Där harriksbankschefen nägot att stödja sig på, om han nu vUl göra något i dennafråga. Kapitalets stöd åt fascismen framträder även pä andrasätt. Före mUitärkuppen i ChUe såg vi hur ett svenskt företag - varinblandat i ett tidigare kuppförsök som misslyckades. Blodbadet i Chileapplåderas av den svenska storfinansen. Vi kunde exempelvis se i och , och följdriktigt nog harstorfinansens representanter pä det partipolitiska planet här hemma tagit sammaställning. skrev inte under partiuppropet om stöd ät ChUes foUc. Destöder inte de demokratiska krafterna i ChUe, tvärtom. Högerns historiskabakgrund är färgad av kamp mot demokratin, och det är bara att konstatera attde antidemokratiska ränderna inte har gått ur moderata samhngspartiet. När jag nämnde att det fanns oroväckande tendenser idiskussionen om den framtida socialdemokratiska politiken, hade jag i tankarnaockså de uttryck som framkommit från ledande socialdemokratiskt håll om entotal samordning av lönerörelserna med en koppling till skattepolitiken. Ettsådant system låser löntagamas och de fackliga organisationernas lönepoUtiskahandlande. Därför är vi motståndare till en inkomstpolitik i stathg regi undernuvarande förhållanden, eftersom en sådan pohtik skulle vara tiU obestridligfördel för storfinansen. SjälvfaUet existerar ett direkt samband mellan löner,skatter och socialpohtik. Men de problem som har uppstått genom marginalskatteeffekteroch urholkningen av olika bidrag kan man inte lösa genom att löntagarna avstårfrån kampen för högre löner genom att betrakta vissa skattesänkningarsom ett slags lönehöjning och en sorts garanti mot annan lönestegring. Den stora skattefrågan gäUer naturligtvis hur man skaUomfördela skattetrycket. Det gäller att omfördela skattetrycket för dem som ärhårdast trängda, således för dem som har de lägsta inkomstema, och öka för demsom har mer än nog. En sådan omfördelning är led i en demokratiskskattepolitik. Omfördelningen mäste bestå främst i att minska de mest orättvisaskatterna, nämhgen de indirekta, och öka det direkta skatteuttaget. Eller iklartext; den viktigaste skattefrågan av alla är att slopamomsen på mat. När det sedan gäller diskussionen inför avtalsrörelsen om det s.k. utrymmet för löneökningar är det positivt att ta del av vad LO;sutredningsavdelning säger i sin höstrapport. Det finns där en offensiv ton ianalysen, som stämmer bättre överens med vad löntagarna anser än denåterhåUsamhet, som präglade inte minst regeringens talesmän i samband med presenterade förslaget om borttagandet av folkpensionsavgiften, en åtgärdsom man utgick från skuUe "lugna ner avtalsrörelsen". är detherr som talar om att lugna ned avtalsrörelsen. Att man frånArbetsgivareföreningen och dess direktör än kraftigare förklarat att det intefinns plats för några egentliga lönehöjningar är ingenting nytt det hör såatt säga till det vanliga spelet. I däremot drar man slutsatsen att det"är helt känt, att det finns utrymme för betydande löneökningar nästa år.Detta gäller även sedan man beaktat de kostnadsökningar, som är en följd avtidigare slutna avtal." LO fortsätter i sin höstrapport; "De tvä senasteårens kraftiga vinstökningar gör att det finns större skäl än vanligt att i dekommande förhandlingama argumentera för en förändring av vinst/lönerelationematUl löntagarnas fördel. I så faU kan detta ge ett ytterligare utrymme förlöneökningar utöver vad som skapas av stigande intemationella priser ochproduktivitet." Över huvud taget andas rapporten en tUlfredsstäUelse somstår i skarp kontrast till den svartmålning av industrins läge som levererasfrån industrins sida tillsammans med och dess språkrörhär i de borgerliga partiema. I sammanfattningen av rapporten menar man att denhandhngsfrihet som det ökade ekonomiska utrymmet ger måste användas på ettsådant sätt att "åtgärdema får effekt och att de blir av tillräckligomfattning". Man säger att det är "väsentligt att utformningen av dekortsiktiga åtgärderna stämmer med de långsiktiga målsättningarna". Frän vårt partis sida delar vi den uppfattningen, menmåste ändå ställa frågan eftersom den är helt avgörande; Vad är regeringenslångsiktiga målsättning? Var finns den långsiktiga målsättningen för att kommatiU rätta med arbetslöshetens orsaker? Fru andre vice talmannen, som under detta anförandeövertog ledningen av kammarens förhandhngar, tiUkännagav att anslag utfärdatsom sammanträdets fortsättande . HerrSVANBERG (s); Jag skall inte gä in pä nägon detaljanalys avvalrörelsen och valutgången utan bara kort konstatera att den fackliga ochpohtiska arbetarrörelsen tiUsammans lyckades förhindra ett regeringsskifte, ochdet trots att den gamla PHM-rörelsen bland företagarna i landet dammades av föratt ge i varie fall ett moraliskt stöd tUl en borgerlighetsom för första gängen på länge kände sig ha reaktionens vindar med sig. De näringspolitiska frägoma och sysselsättningen speladeutan tvekan en mycket stor roll i valrörelsen. Men kan man av det draslutsatsen att den svenska väljarkåren genom sitt sätt att rösta i höstasefterlyste en mer borgerligt inriktad politik? Man kan stäUa den frågan. Det är möjligt att i och för siglättbegripliga slagord om 100 000 nya jobb har ingett många vissa förhoppningarom en ljusare framtid. Men går man tUl källorna och letar efter konkreta beskedom hur detta löfte skall förverkligas, finner man närmast ett lättsinne införuppgiften som är häpnadsväckande. Ger vi bara företagen htet lättnader här,Utet subventioner och htet mera vinster där, ordnar sig det mesta både vad detgäUer den konjunkturbetingade arbetslösheten, den regionala obalansen, denytillträdandes och de äldres samt alla andra gruppers problem påarbetsmarknaden. Det tycks vara den borgerliga modellen. Jag skulle i stället vilja påstå att det människorna i dagkräver är en målmedveten, långsiktig och av samhället planerad samhäUspohtik,som de borgerliga partierna av ideologiska och andra skäl liksom inte vågar gesig i kast med. När strukturrationaliseringen sätter in på allvar, närhela samhällen hotas till sin existens, när merparten av ungdomarna saknarutkomstmöjligheter i den egna regionen och när kvinnorna inte ens vägar börjadrömma om ett eget förvärvsarbete, när arbetskraften rubriceras som"äldre" och därmed handikappad i de helrationella företagen redan vid4550 års ålder, då vet människorna av egen bitter erfarenhet och det gällerinte minst i mitt eget hemlän att det privata näringslivet och av dettainspirerade och uppmuntrade borgerliga politiker inte har förmågan, jag skullenästan vilja säga knappast ens viljan att hjälpa. De vet att det är samhäUetoch dess ansvar som är helt avgörande för deras framtid. Detta vet kanske speciellt människoma i . Där ärsvårigheterna större än på de flesta andra håll i landet. Där ärsysselsättningsgraden lägre än genomsnittet och arbetslösheten är högre. Därhar man för länge sedan upphört att vänta sig att få sina problem lösta genomprivata initiativ och borgerlig pohtik. Där vet man att den enda trygghet somkan skapas är genom samhälleliga åtgärder och att den enda garanten för sådanaär socialdemokratin, som ofta i hård strid med borgerliga politiker ochindustriägare visat både vilja och förmåga tiU en näringspolitik utan vilkenhela vid det här laget väl hade varit ett enda stort friluftsområde. Det kanske är en av förklaringarna till att valresultateti bröt mot huvudtrenden i årets val och att socialdemokratin därfick en större andel av rösterna än 1970. kan man kanske säga att den näringsstruktur som präglat Norrbottenoch den brist pä vilja att satsa där som utmärkt det privata näringshvet på etthelt annat sätt än i landet i övrigt har tvingat fram en stathg näringspolitik. Men jag skulle vilja påstå att sysselsättningsfrågorna ilandet i dess helhet och möjligen också under 1980-taletkommer att vara våra mest betydelsefulla politiska frågor, detta alldelesoavsett om vi då har borgerlig eller socialdemokratisk regering.Strukturrationaliseringen inom industrin har vi hittUls nästan bara fått enförsmak av. Den ökade produktion vi har att vänta inom nu existerande företagtorde komma att utan något väsentiigt ökat behov av arbetskraft. Härmåste alla goda krafter samlas för att människornas rättmätiga krav på fuUsysselsättning skaU kunna tillgodoses. Och om de fria marknadskrafterna, somdet heter, hotar den grundläggande mänskliga rättigheten att ha ett meningsfuUtarbete, nöjer sig inte människoma med dogmen om dem utan kräver åtgärder motdem. Skall vi ha balans i sysselsätt-rungen meUan olUca landsdelar och menar viallvar med talet om ökad jämlikhet, förutsätter det inte bara att vi ersättergamla nedlagda arbetsplatser med nya. Vi mäste också ha ett tillskott avarbetsplatser, vi måste skapa nya jobb. Menar man något med vad som sägsfrån alla partier om rätten till arbete för aUa, är det inte fråga om 100 000nya jobb, det är snarare fråga om 300 000-400 000 nya jobb bara under1970-talet. Vi mäste ha en grundlig analys av det svenskaindustrisamhäUet bransch för bransch. Sådana branschutredningar, som i vissutsträckning redan igångsatts, måste byggas ut till att omfatta helanäringslivet. Detta utredningsarbete fär ge oss besked om vUka branscher som ärutvecklingsbara, vilka branscher som kan betraktas som framtidsbranscher därvi kan skapa de nya sysselsättningstillfällen som behövs. Vi kan skönja vilka en del av dessa branscherkan vara. På vissa områden, där vi inte minst från samhällets sida har satsathårt, ligger vi före andra länder. Vi kan som exempel nämna miljöområdet. Kanvi utnyttja våra kunskaper i inom vattenrening och luftvård, inomarbetsmiljöns område och inom den industriella mUjön, kan det ge upphov till nyproduktion som kan säljas utomlands och som skapar nyasysselsättningstiUfäUen här hemma. Även när det gäUer återvinningen har vikommit långt i . Vi borde också här mycket snabbt kunna åstadkomma enindustrieU produktion, som är begärlig ute pä världsmarknaden. Ett annatexempel är vårdområdet. Vi har en högt utvecklad teknologi och ettadministrativt kunnande inom sjukvärden, som borde kunna erbjuda exportartiklarför att skapa människor arbete. Jag kunde ge flera sådana exempel, men dessafår räcka i det här sammanhanget. Vi måste mera kraftfuUt satsa på forskning för att få framoch vidareutveckla nya produkter. Men vi skall heller inte glömma att det finnsen möjhghet att köpa teknologi, patent och produktidéer utomlands, som visedan kan utnyttja för produktion här hemma. Vi måste åstadkomma en samordningav industrins forskningsinsatser, bl. a. i s. k. utvecklingsblock. Ochindustrins och näringslivets tekniska, industrieUa och ekonomiska kunnandemåste samordnas med motsvarande kunnande inom samhäUeligaorgan och med successivt ökande offentliga resurser. Vi måste med andra ord ha en näringspolitisk planering,som gör det möjligt att snabbt föra ut nya idéer och nya forskningsresultat iproduktionen. Denna planering mäste ske av samhälle och näringsliv tUlsammans.Med våra begränsade resiirser mäste det finnas en övergripande planering, säatt vi kan styra kapital och andra produktionsfaktorer mot bestämda branscheroch regioner. Kalla det för planhushållning om ni gäma viU göra det. Det ärfräga om en vettig planering av hela landets resurser. Jag är alltid lika förvånad över det privata näringslivetsmotstånd mot och de borgerliga partiernas rädsla för en bättre planerad ekonomioch ett bättre planerat näringsliv. I det avseendet ligger borgerligt styrdaländer före oss. Tag , eller som exempel! I dessa länderplanerar samhälle och industri tillsammans hur resurserna skaU styras. Kanoviljan mot en bättre planering och styrning av resurserna i vårt land fränborgerliga företagares och politikers sida möjligen vara betingad av att sådanaåtgärder måste genomföras i samverkan med en socialdemokratisk regering och medstarka fackliga organisationer? Man kan tänka sig att det är pä det sättet. Menjag är övertygad om att oavsett samhällssystem och om det är socialistiskaeller borgerliga regeringar så tvingar den tekniska och ekonomiska utvecklingen och kanske framför aUt våra ändUga tiUgångar på råvaror alla länder in päen väg mot mera planhushållning. Jag tror ja, jag är helt övertygad om det att de borgerliga pohtikema också i vårt land tvingas inse att den här vägen ärden enda möjliga, vilka krumbukter de än tar tUl just . Men för att denna övergripande näringspolitiska planeringskall kunna ge resultat i praktiska insatser mäste samhäUet skaffa sigstymingsinstru-ment. För detta krävs en odogmatisk syn på samhällets och deprivata företagens roU i näringspolitiken. En satsning på genereUa åtgärder,som till största delen bara ökar företagsvinsterna och som av dogmatiska skälförordas av de borgerliga partierna, är inte bara otillräcklig utan iblandockså klart felaktig i detta sammanhang. Det krävs också andra medel för att åstadkomma enindustriell utveckling. Vissa instrument häller samhäUet på att skaffa sig, t.ex. en näringspoUtisk organisation, styrning av kapital bl. a. genom AP-fondemaoch stödåtgärder av olika slag, exempelvis inom regionalpolitiken och för atthjälpa mindre och medelstora företag. Men dessa medel kommer att vara otillräckliga, och en radandra åtgärder kommer att visa sig nödvändiga. Ett samarbete mellan näringslivoch samhäUe måste finnas, om vi vUl nä målet: rätt till arbete för alla. Endastett totalt utnyttjande av värt lands samlade resurser gör detta möjhgt. I begreppen näringsliv och företagsamhet ingår inte barade enskUda företagen, företagsledarna och aktieägarna antingen de är privataeUer statliga. Till näringslivet hör också de anställda. Till näringspolitikensom vi talar om hör inte bara vinster, självfinansieringsgrad och utvecklingsbarhet,utan dit hör i minst samma utsträckning kanske i ännu större sådana problemsom arbetsmUjö, medmflytande och ekonomisk demokrati. Vill vi utveckla vårindustri måste vi fortsätta att satsa på att ViU vi fä ungdomen attraherad av att söka jobb inomindustrin mäste vi ge det praktiska industrijobbet ett annat värde och en annanvärdighet. Vi måste göra arbetsmUjön bättre, vi måste ge de anställda tryggheti jobbet och ett medansvar i företagen. Den tid är förbi då näringslivet var enangelägenhet exklusivt för företagsledare och företagsägare. Vi måste ocksåfortsätta att söka anpassa industrin till människan för att förhindrautslagningen av främst äldre arbetskraft men också för att skapa sysselsättningåt grupper som varit utestängda från arbetsmarknaden. Med en ordentlig industriplanering, som jag mycket kortförsökt att skissera här, skulle vi kunna öka sysselsättningen inom industrinnägot eller för att vara försiktig i vaqe faU behålla denungefär pä den nivå där vi har den . Men vi kan inte räkna med att vi skaUkunna lösa våra sysselsättningsproblem som helhet inom vår industripolitik. Vaden industrieU utbyggnad främst skall ge oss är ökade resurser så att vi kanbygga ut den offentliga sektom och tjänstesektorn utöver att vi också inomindustrin skapar nya jobb. En väsentlig del av vär sysselsättningsökning måste alltsåkomma på den offentliga sektorn. Och där finns det stora och eftersatta behovsom motiverar ökade satsningar. Inom sjukvården fmns många brister. Omsorgen ombarnen och de gamla mäste bli bättre. En utökning av den offentliga sektom kanskapa sysselsättning åt många människor som saknar arbete och ät nyagrupper av människor som under resten av 1970-talet kommer att ställaberättigade anspråk pä att få känna att de har sin plats i samhälletsarbetsliv. En sädan utveckling står i samklang med människornas behov. Som jag tidigare påpekat är förutsättningen för en ökningav den offentliga sektom en ökad industriproduktion. Företrädare för näringsUvetframstäUer ofta en ökning av den offentUga sektorn som någonting ont som tUlvarje pris måste undvikas. Det är hög tid att de får klart för sig att demotsättningar som de här vill skapa mellan näringsliv och offentlig sektorbidrar tUl att väcka misstro bland vanliga löntagare mot dem som pä det härsättet representerar näringslivet. Det har i valrörelsen talats väldigt mycketom en förtroendekris meUan näringslivet och den socialdemokratiska regeringen.Jag är helt övertygad om att den verkhga förtroendekrisen nu böriar skönjasmellan de anställda och kapitalägama just på grund av de insatser som vissaföreträdare för det s. k. näringslivet gjorde under årets valrörelse. Och denförtroendekrisen blir kanske betydligt allvarligare än den som de själva taladeom i denna valrörelse. Herrförste vice talmannen (); Aldrig har väl en regering suttit mera löst änden som skall försöka styra vårt land efter den . Det bör kanske herrSvanberg i synnerhet notera, som är så glad över att "vi lyckadesförhindra ett regeringsskifte". Svenska folket är bevisligen mycketintresserat av lotterier, men att det skuUe vara så intresserat av en ovissUtgång att det skulle acceptera att för värt land betydelsefulla frågor skuUeavgöras genom betvivlar jag. I den situationen är vi dock efter den1 , om socialdemokraterna helt associerar sig med kommunistema och det förutsatte tydligen , eftersom han räknade med att manhade ett regeringsunderlag. Det har ju inte socialdemokratema ensamma. Om herrSvanberg inte vUl associera sig med kommunisterna blir ställningen den att vihar en kombination som kan uppvisa 175 mandat mot socialdemokraternas 156, ochdä får inte någon sorts underlag för att fortsätta att regera.Det är inte sä värst mycket att glädja sig åt att man lyckats förhindra ettregeringsskifte med de premisser som föreligger. I de kommentarer som har gjorts om valet var detintressant att höra , som mycket gladde sig ät att mittenpartiernasammanlagt hade förlorat fem mandat, men han tassade i fUttofflor förbi atthans eget parti hade förlorat sju mandat. Vinsten av tvä mandat kan nog tacka socialdemokraterna för. Med de hartassar som i hela valdebatten gentemot kommunisterna, som han tidigare ärligen harbekämpat, kan nog tillgodoräkna sig den här vinsten endastdärför att han icke mötte något egentligt motstånd. Socialdemokraterna bjödinte på något sätt tUl för att bekämpa det parti som de i varje faU tidigarebetraktat som en splittringsrörelse inom arbetarklassen. Det är förvånande.