prot · FW09107 · 1973-12-31 00:00:00 — Åtgärder mot brottsligheten rn. Förhandlingarna leddes av herr tredje vice talmannen. § 1 Åtgärder mot brottsligheten m. m. Fortsattes överläggningen angående justitieutskottets betänkandenr 26 och socialutskottets betänkande nr 18. Rättssäkerhet är ju en sak som väl ingen iden här kammaren och jag hoppas ingen i landet skulle ha någonting emot. Menden skall ju gälla för aUa medborgare, inte enbart för dem som råkar i kontaktmed rättvisan. Av den anledningen kan man uttrycka en viss tillfredsställelseöver att det förslag som ligger på bord kommit tUl och fåttdenna behandling. Jag skall inte gå in pä detaljer här. Det kunde annarsvara lockande att referera tUl enskilda fall av övervåld, som varit nog sägrava och som kunde väcka känslor som åstadkom flera sådana här"batongkommissioner". Men vad som är sagt tidigare här torde varanog i det sammanhanget. Jag ber att inledningsvis fä instämma i vad somtidigare sagts av företrädare för vårt parti, fru andre vice talmannenNettelbrandt, i och . När det gällerjustitieutskottets betänkande inskränker jag mig tiU att instämma med herrErnulf och skaU själv redogöra för vårt stäUningstagande i socialutskottet. Justitieministern citerade här och frågade;"Varför super ?" Men han gav knappast något svar pä denna fråga.Om vi visste det kanske vi hade haft botemedlen också. Här har man håUit på attplåstra med alla möjliga saker omkring problemet, men några radikala grepp harväl knappast kommit från regeringshåll. Man har väl snarare haft en känsla avatt de åtgärder som har föreslagits från det hållet har varit av litetundanglidande karaktär vi skaU vänta och se, vi skall inte ta i för hårt osv. I diskussionen har förekommit uttryck som"kovändning", "nytänkande", "bråttom just nu".Jag tror inte det är många som kunnat undgå att tänka på att det var väldigtbråttom att komma med det här förslaget just i början av detta år så att vihann fä fram kommissionens förslag innan höstens val. Det ligger så väldigtnära tUl hands att koppla Uiop detta att jag tror inte det hela varit någontillfällighet. Vissa talare i debatten här har velat göra gällande att det ären logisk följd av insatserna från regeringspartiets sida. Skälen mot dettatänkande har anförts här tidigare så jag skall inte gå in på det. Jag tänktebara säga ett par ord om normer och normlöshet. Åtgärder mot brottsligheten m. m. iLjusdal har tidigare utvecklat den delen av resonemanget. Jag drar mig tillminnes en frågestund vi hade här i kammaren. svarade på en fråga,och det han sade hade ungefär den innebörden att de kristna normerna håller päatt mista sin aktualitet. Han kunde inte heller ge några andra normer att sättai stäUet - om han nu uttryckte detta med beklagande vågar jag faktiskt intesäga bestämt, men jag tror att jag kunde spåra något sådant. Det är sannerligeninte så lätt att komma med nya normer. sade ungefär så här, att kristna normerär nog bra för de kristna. Dä skulle det ju betyda att alla andra skall haandra normer. I anledning av vad sade om normupplösning ochnormförändring vUl jag bara fråga om man över huvud taget kan finna någrabättre normer för att leva samman i ett samhälle vUket samhälle det än är än de kristna. Oavsett konfession är det ju regeln om att älska din nästasåsom dig 'själv som ligger tiU grund för samlevnad människor emellan, föransvarstagande och för vårt handlande mot andra. Det är ändå så vi bör levatiUsammans i ett samhälle. Oavsett vad vi tUlhör för samfund och religion skallvi ju se till att vi inte trampar på varandra speciellt om vi inte haranledning tiU det, när någon kommer in på våra egna områden. Det sammanfaller, tycker jag, utomordentligt med den gamlafrisinnade folkpartideklarationen om rätt åt alla och orätt åt ingen. Jagskall alltså se tUl att jag lever sä att jag inte stör någon annans liv. Jagskulle vilja höra från regeringshäll, om man kan sätta upp några normer som viallmänt kan sluta upp omkring och som kan vara bättre än denna, den kristnahuvudnormen. Annars tycker jag nog att dagens debatt har varit ettutspel för att markera skillnader som inte är så stora i praktiken som man villgöra dem i diskussionen. Jag konstaterar samsyn i det väsentliga. Särskilt vUljag betona vad som sagts om samarbete mellan polis och socialarbetare. Härbehövs sannerligen förståelse sinsemellan. Det behövs samarbete på det plan därde uppgifter utförs som de här två grupperna har, och det behövs informationgrupperna emellan . Där tror jag att det här finns en heldel att göra. Låt mig, herr talman, innan jag lämnar den delen anknytalitet grand till vad sade i sitt anförande, där han också gick tillangrepp mot normerna. talade om en frälsningssoldat som sagt atthan inte hade kunnat frälsa någon människa som var kaU om fötterna. Jag förstårandemeningen, men jag vUl också säga att det hör tUl sann medmänskhghetatt man inte låter någon ha kaUa fötter när det gäller att omhänderta ochhjälpa en människa. Men det var en liten formuleringssak som jag vände mig moti det sammanhanget. Kanske felciterade frälsningssoldaten ellerockså yttrade denne sig obetänksamt. Ingen frälsningssoldat, hur varma han änhäller fötterna pä den han pratar med, kan frälsa någon, utan det tillkommervår Herre allenast. Det kanske vi skall ha med i tankarna, när vi talar omkristna normer och liknande. Vi rör oss med dimensioner och med kvaliteter somligger litet grand utanför de vanliga, som vi kan lagstifta om och besluta om idet här huset och över huvud taget verkställa med mänskliga medel. sagt attvi inte behöver de kvaliteterna i det sociala arbetet, kanske sär- Nr 107 skilt närdet gäller den fråga som väl dominerar mycket av den här de- Fredaeen den batten,nämligen frågan om ungdomar som råkat komma på glid och få j jj 1973 kontaktmed knark och andra bruksgifter som de sedan inte kan be- -r-------- Jag vill understryka att det gäller inte bara att hjälpadem som har brottsligheten blivit offer för den här hanteringen. Jag vet- inteom jag är inhuman i det sammanhanget, men det ligger förfärligt nära till handsatt när det gäller Pauksch och liknande marodörer sä vUl man ta tUl de aUrasträngaste möjligheter vi har pä vår lagstiftnings område kanske ännusträngare ibland, om man skall följa sina impulser - för allt vad dessamarodörer har åstadkommit i nedbrytande syfte. I det faUet kan inte samhälletstå overksamt utan måste vara med och ingripa. Jag tycker inte att det råder såstora skillnader i uppfattningarna som man har velat göra gällande här vi ärväl överens om att man mäste ingripa snabbt för att kunna hjälpa. Den verkligaomtanken och medmänskligheten i sådana sammanhang är kanske inte bara att frågahur han eller hon som det gäller vill ha det utan i stället att med medmänskligkärlek gripa in i den människans liv, dock utan att trampa på hennessjälvkänsla och egenart. I socialutskottet har vi diskuterat frågan om tvång ellericke tvång. Det har resulterat i att några av utskottets ledamöter har skilt utsig i en reservation. Jag uppfattar det stäUningstagandet närmast som en följdav att man inte ville diskutera sig samman. Jag tror annars att det hadefunnits möjligheter att göra det. Men dagens diskussion, där det inte tycksråda några delade meningar om att vi skall försöka hjälpa offren för denosnygga hantering knarklangningen är, ger vid handen att den kunde vara ett incitamenttill att just använda de lagliga medel som redan finns i StäUet för att stiftaytterligare lagar på detta område. Samhället kan inte här komma ifrån sittansvar, den saken är klar. Det finns mycket som behöver göras från samhälletssida. Här blott ett exempel. Jag tUlät mig i debatten omutlokalisering påpeka att man borde överväga de negativa effekter somkoncentration av mänga människor pä ett ställe har jämfört med ett mera fritthv utan sådan storstadsstress som onekligen följer med att folk samlas ochsliter pä varandra onödigt mycket. Den planeringen tycks man helt ha bortsettifrån. För vad har man gjort vid utlokaliseringen? Man har flyttat statligaverk från storstadsområde till andra storstadsområden medhundratusentals invånare, där det i stort sett finns samma problem eller där dei varje fall har lätt att uppträda. Det skulle vara intressant att fåvetenskaphgt bevisat de exakta relationerna i detta faU. Att det finns ettsamband mellan befolkningskoncentration, ökad oro, stress och brottslighettorde det finnas belägg för. Att vi i socialutskottet inte reserverat oss för snabbareingripanden av tvångskaraktär beror dels på att sädana möjhgheter - som jagtidigare nämnde - redan finns, dels på att den sittande socialutredningen behandlardessa frågor och enligt vad man räknar med kommer med sitt betänkande redan iår. De äskade anslag som finns med i propositionens förslaginnebär en förstärkning av möjligheterna att öka insatserna på detta hjälpområde. Nr 107 Speciellt är jag glad över densista halvmiljonen som man har anslagit tUl Fredaeenden försök med nya behandlingsformeroch liknande. 1 iuni1973 insatserna har hitttills inte haftsärdeles mycket stöd från statsmakternas ------------------ sida.Det är fråga om verkligt uppoffrande insatser som man gjort för att ° hjälpa människor och ta hand omsådana som kommit på sned i livet. ro s Ig een j-jj hundratals, ja tusentalssådana exempel. Att jag säger detta betyder inte attjag förringar de insatser som görs av samhällets organ. Men på sina håll hardet funnits och finns alltjämt ehuru detta resonemang lyckligtvis tenderaratt försvinna - en övertro pä att bara samhällets tjänstemän, verksamma fränkl. 08.00 tUl 17.00, ingriper skall allting . Vad jag i detta sammanhang vill hävda är att man härvidlagbehöver ett samarbete hksom även ett personligt engagemang. Den gemenskap ochdet medmänskliga ansvarstagande för andra som åtskilliga av de organisationervisat, vUka frivilligt arbetar på att såväl förebygga alkohol-och knarkmissbruksom att hjälpa offren för dessa missbruk är en tiUgång som mäste tas tUl vara.Den halvmiljon, som kommer att anslås, utgör bara ett steg på vägen ihjälparbetet. Det behövs ytterligare stora insatser. Endast tack vare dem,vilka har en drift att ingripa frivilligt och på ett personhgt sätt, kansamhället hjälpa människor frän att komma i den här situationen och rädda demsom drabbats av knarket upp ur det träsk, där de håller på att förgås. () kort genmäle: Jag har inget behov av att polemisera motherr Hyltander i hans hovsamma, sakliga anförande utom på en punkt. Det är näruppenbarligen även tror att och min reservationrörande samhällets vårdskyldighet mot narkomaner huvudsak-hgen skuUe bottna ien vilja att tUl nästan vilket pris som helst skilja sig ut och markera en egenmening. Det är inte så, . Ingenting skulle ha varit vare sig herrÅkerlind eUer mig kärare än att få hela utskottet med i ett enhälligtbetänkande, som otvetydigt hade fastslagit samhällets värdskyldighet i det härfallet. Det är verkligen inte någon senkommen uppfattning som vi härpresenterar, utan det är en tes som vi har drivit år och efter vårtsätt att se mäste fortsätta att driva tills någonting händer. Det låter säga sig att vi är överens om vårt ansvar ochsamhäUets ansvar, men jag kan inte se det på annat sätt än att harsamhället dragit sig undan sitt ansvar. Om och när vi nu följersocialutskottets majoritet, så fortsätter vi att dra oss undan vårt ansvar närdet gäUer att bereda vård åt de människor, som rent medicinskt sett icke är istånd att själva begära vård för sitt onda. och jag och helamoderata samhngspartiet menar att samhäUet har ett ansvar även i dessa frågor,och det är icke en vilja att notera och markera en särmening som får oss att påden punkten avge en reservation. () kort genmäle: Jag har heller ingen åstundan och ingenanledning att 128 söka sak med i dethär fallet, därför att i sakfrågan är vi Det gäller bara i fråga om valet av den väg, på vilken det här Nr 107 skall ske,som vi kanske skiljer oss åt. Jag har den uppfattningen att det den hadefunnits en möjlighet för oss att enas om en skrivning, som kunnat | jpj 1973 tillgodosedenna möjlighet på ett sätt som även kunnat-------------- - Men beträffande möjligheterna att åstadkomma detta står våra * Som jag sade i mitt första anförande tror "'"'' 'S' ' jag dockatt dagens debatt torde vara ett incitament till ökad förståelse '" '" för att det är mera kärleksfullt och människovänligt att hjälpa även som detta sker med tvång än att vänta och låta hjälpen komma . (rn); Flera av de föregående talarna, främstjustitieutskottets ordförande fm , har i sina anföranden klartbelyst regeringspartiets nytänkande på det utomordentligt viktigasamhällsområde som vi nu behandlar. Det vore ingen svårighet att ytterligare exemplifierasocialdemokraternas tidigare mångåriga kallsinnighet på detta område. Jagskall emellertid avstå härifrån och inskränka mig till att dels beklaga attbrottsutveck-Ungen skulle behöva gä sä långt innan regeringen ändrade sininstäUning i frågan, dels uttala en uppriktig glädje över denna om ock senkomnaändring. Alla vet att det är de borgerliga partierna, främstmoderata samlingspartiet, som gentemot regeringen fått driva trygghetsfrägan.Åtskilliga gånger har talesmän för vårt parti ställt justitieministern tillsvars för hans bristande förmåga att vidta några rejäla åtgärder för att kommatUl rätta med missförhållandena. Kritik kan givetvis vara obehaglig, men statsrådet här , hans obalanserade utfall mot moderata samlingspartiet ochfru måste dock betraktas som en grov förlöpning som jag ärövertygad om att många oavsett partitillhörighet tar bestämt avstånd ifrån. Även om vi fått vänja oss vid att tolerera mycket fränregeringsbänken detta valår, hör utmålning här avmoderaterna och särskilt fm som krafter drivna av hänsynslöshet ochhämndlystnad till de värsta övertrampen. Utfallet föranleder mig att urprotokollet frän debatten här i kammaren vid behandlingen avfrågan om anslag till polisväsendet citera följande: "Allra först vill jag ansluta mig till de talare somreagerar mot tendensen att sätta etiketten 'reaktionär' pä den som kritiserarmissförhållandena inom rättsväsendet och den enorma brottslighet vi har. Jagpåstår att man kan vara mycket lojal mot demokratins djupaste idé ochhumanismens anda men ändå reagera så som flera talare här har gjort, bl. a. fmKristensson. Jag är glad över att vi såsom ordförande ijustitieutskottet har en personlighet med denna öppna, ärliga och realistiska inställning. Jag bestrider att hon har gjort sig skyldig tUl överdrifter, när hon har skildrat sakförhållandena. Tvärtom märkte ju den som lyssnade att hon liksom fick vara ytterst försiktig för att inte få den etiketten på sig att överdriva 129 9 protokoll 1973. Åtgärder mot brottsligheten m. m. Sanningen är att hon inte återgav hela bilden så skrämmande som denär. För mig är fakta mycket oroande. Jag påstår, herrjustitieminister, att vi håller på att i snabb takt vi är där redan delvis -gä in i ett rättslöst samhälle, där krafter som inte har någonting med vårsamhällssyn i arbetarrörelsen och demokratin att göra fär breda ut sig pä ettorimligt sätt." Det var inte jag som höll detanförandet utan en partikamrat till , nämligen iStockholm. Jag vill inte underlåta att här tacka att han haft det moraliska modet att upprepade gånger offentligen sägajustitieministern några sanningens ord. Jag utgår ifrån att han är en av demsom efter energiskt arbete lyckats få regeringen att äntligen med allvar ta itumed problemen på detta tidigare så svårt försummade område. Det är med uppriktigt beklagande som jag och många med mignödgas konstatera att denne verklige vän av rättstryggheten kommer att lämnadenna kammare . i reagerade med rätta motjustitieministerns nedsättande uttalande om kristendomsundervisningen. I likhetmed , fru andre vice talmannen och här i debatten vill jag hävda att just de kristna normerna, sammanfattadei tio bud och bergspredikan, utgör en oöverträffad lära församlevnaden människor emellan. Det råder enligt mitt förmenande ingen tvekan omatt just sekulariseringen i vårt samhälle är en av huvudanledningarna till denomfattande brottsligheten i vårt land. Många är förvisso av samma uppfattning,och det borde vara under en justitieministers värdighet att mer eller mindreraljera härmed. Även om man är glad och tacksam för den ökade förståelsenfrån allt fler i rättstrygghetsfrägan, måste man dock konstatera attytterligare åtgärder utöver de av regeringen föreslagna erfordras innansituationen på detta område kan anses tillfredsställande. För egen del skall jag ej uppehålla mig vid dessa åtgärderutan viU hänvisa tUl vad utskottets ordförande, , anfört ochinstämma med henne på alla punkter utom en, nämligen i fråga ompolisverksamheten på vissa flygplatser. Som ledamot av polisutredninghar jag varit med om att upprepade gånger ingäende diskutera just denna fräga. Utredningen ansåg bl. a. av principiella skäl attledningen av den rutinmässiga verksamheten vid flygplatserna borde åvila denlokala polischefen och att speciella förhållanden finge mötas pä vanligt sättgenom medverkan av den regionale polischefen och rikspolisstyrelsen.Utredningen angav visserligen att utvecklingen kunde komma att leda till attorganisatoriska förändringar kunde visa sig nödvändiga, menutskottet anser att så ej är fallet. Jag delar denna utskottetsuppfattning. Låt mig såövergå till samarbetet mellan tull och polis. 1 , dä vi kämpar med en omfattande brottslighet ochpå allt sätt mäste förstärka polisens resurser och har ett ansträngtekonomiskt läge, framstår det för mig som självklart att man måste försökaavlasta polisen sådana arbetsuppgifter som kan skötas av andra Nr 107 samhällsorgan. I en avmig och några moderatkolleger vid riksdag väckt | :j,,j iq-ji, motionerinrades om behovet av klarhet i fiåga om organisationen av den ---- , ,, , , ,,, , , f ' 1 1 1 * II Ateärdermot civila övervakningen till sross och en frän ekonomiska och rationella * w 1- j n , n 1 , 1 1- 1 . brottsligheten synpunkter rimlig gränsdragning mellan och polrsverkets '' uppgifteri syfte att eliminera dubbelarbete och förhindra oklarheter i kompetenshänseendemellan de båda verken. .\v motionen framgick bl. a, att tullverketskustbevakningspersonal under senare är tUldelats vissa - enligt min uppfattningalltför få arbetsuppgifter av polisiär art men ej erhålliterfordeiiiga polisiära befogenheter. Vi motionärer hemställde därför att i skrivelsetill Kungl, Maj:t skulle begära sådan ändring i gällande bestämmelserattkustbevak-niiigspersonal gavs polismans fulla befogenheter vid utövandet avsamtliga sina tillsyns- och övervakningsuppgifter. Första lagutskottet var ej berett att tillstyrkamotionen, men i ett mycket positivt utlåtande framhöll utskottet det angelägnai att och polisens uppgifter i större utsträckning samordnades.Vidare ifrågasatte utskottet om inte en gemensam ledning för den civilaövervakningen till sjöss skulle innebära ett väsentligt bättre utnyttjande avtillgängliga resurser. Det kunde enligt utskottet finnas anledning att meringående ta upp samordnings- och huvudmannaskapsfrågorna till prövning. Vi nödgas konstatera att trots dettautskottsutlåtande intet av betydelse skett i samordningsfrågan. Det är därför värdefullt att justitieutskottet nu medskärpa framhållit att behovet av samordning bl. a. av statsfinansiella skäl är så framträdande, att utskottet funnit det påkallat att den av förstalagutskottet förordade översynen kommer till stånd. Justitieutskottethemställer också att ger Kungl. Maj:t detta till känna. Den omständigheten att tullen och polisensorterar under olika departement fär inte längre utgöra hinder för att något nuäntligen sker på detta viktiga område. Det är hög tid att vi kommer fram tillpraktiska resultat, innebärande en slagkraftigare organisation och ett bättreutnyttjande av samhällets resurser. Jag ber att kraftigt få understryka vad ett enhälligtjustitieutskott har anfört i detta viktiga avsnitt av utskottsbetänkandet. Vidare yrkar jag bifall till utskottets hemställan päsamtliga punkter utom de som berörs i reservationer upptagande både fruKristenssons och mitt namn. Pä dessa punkter yrkar jag bifall tillreservationerna. Slutligen framför jag en ursäkt till kammaren för att jagöverskridit angiven talartid. Skulden härför är justitieministerns. Fröken (): Mitt inlägg här kommer att gå någotvid sidan av de problem som tidigare diskuterats när det gäller brottskommissionens betänkande, propositionen och justitie- och socialutskottens betänkan den. Det beror på att brottskommissionen, när man var inne pä vissa 131 Nr 107 frågor inom kriminalvården, nämndedet beslut som tog är Fredaeenden då det gällde denkriminalpolitiska behandlingen av vissa kategorier 1 iuni1973 lagöverträdare som dömts tUl långvariga frihetsstraff. --------------- nämndedå speciellt dem som var förknippade med den grova internatio- * nella brottsligheten i samband mednarkotikahanteringen. * tog i sinreservation tiU brottskommissionens betän- kande uppdessa frågor. Hon återkommer med nästan exakt samma formuleringar ireservationen 7 vid justitieutskottets betänkande, där hon hänvisar tillriksdagens beslut men dessutom ställer kravet att gränsen fängelse, somvi dä satte upp, icke längre skall iakttas. Hon vill att man skall gå längrened och anser - för att citera hennes anförande - att gränsen är alltförschematisk. 1 sin reservation nr 7 preciserar hon sig ytterligare. Honsäger att det avsedda syftet att förhindra rymningar och en fortsattbrottslighet av hänsynslösa yrkesbrottslingar framför allt på narkotikaområdetskulle bättre uppnås, om tvåårsgränsen slopades och om omständigheterna i varjesärskilt fall i stäUet fick bli utslagsgivande. Hon fortsätter: "SamtidigtskuUe också erhållas en längre gående differentiering avkriminalvårdsklientelet, vUken är nödvändig om en human grundsyn beträffandekriminalvården skall kunna bibehållas." Jag skall be att få för klarhetensskuU upprepa det sista: "vilken är nödvändig om en human grundsynbeträffande kriminalvärden skall kunna bibehållas". är förhållandet det att man både när man tar ställningtill brott vid domstolarna och när man sedan inom kriminalvårdsnämnden skall taställning tiU ärenden om vUlkorlig frigivning, permissioner och anstaltsplaceringsåvitt möjligt allmänt försöker att ta hänsyn till de personligaomständigheterna inom ramen för de möjligheter som är utlagda av vårlagstiftning. Ett mycket stort undantag gjordes 1972 då vi höjde straffskalorna för narkotikabrott, i synnerhet för sädana som begåtts i samband medallvarlig internationell brottslighet, och beslöt restriktivitet beträffandepermissioner, anstaltsplacering och villkorlig frigivning. Jag vill verkligenstryka under att denna åtgärd säkerligen var berättigad, inte minst urallmänpreventionens synpunkt. Paukschs namn har nämnts. Jag har träffat en heldel av dessa herrar, och jag har blivit helt övertygad om att det var ett riktigtsteg vi tog den gången. Dock måste man slå fast att vår praxis varit någotschematisk och att vi kan vara något mer flexibla i synnerhet sedan vi tagitdel av justitieutskottets skrivning och justitieministerns deklaration omdenna lag som varit i kraft något över ett är och mera kan ta hänsyn tillförhåUandena i de enskUda fallen samt kanske också kan överskridatvåårsgränsen. Beträffande antalet aktuella personer kan jag nämna att de50 som man räknade med skulle omfattas av lagen nu har blivit meUan 140 och 150men att alla inte alls tillhör den kategori som egentligen avses. har ju synnerligen intensivt studerat narkomanvård. Jag är intesäker på att lika ingäende har studerat det klientel som dethär gäller, och det tycker jag är beklagligt. VUka fall är det dä som ligger strax under och strax övertvåårsgrän- 12 sen, dvs. med straff för brott somdomstolen har bedömt relativt strängt men ändåinte så allvarligt att påföljden blivit så hög som fyra till fängelse.Det är exempelvis unga pojkar frän . De har gått arbetslösa i sin by, dekan varken läsa eller skriva, de söker något arbete, de behöver pengar. Och såfär de höra av någon: "Här finns det pengar att tjäna, följ med här.