prot · FW0937 · 1973-12-31 00:00:00 — Däremot är det svårare att fördra denhistorieskrivning som försöker göra gällande att det är socialdemokraternaensamma som drivit igenom dagens skolreformer, 1 arbetet för en ny och merademokratisk skola har ju alla partier deltagit, och bakom de mål som riksdagenantagit står också alla partier. Detta välkända faktum undviker man att tala omför läsarna. All kritik mot skolan avvisas i broschyren. I de fall delfinns problem har vi satt ambitionerna för högt, hävdar utbildningsministern.Annars är det kritiken som ligger för högt och skjuter över målet.Internationella undersökningar visar att ligger mycket bra tUl i allaavseenden, sägs det med tillfredsställelse i broschyren. Men då harutbildningsministern tyvärr stannat på lågstadiet. Om man ser till bilden påhögstadiet är situationen en helt annan, kommer den storainternationella jämförande skolundersökningen, i vilken professor frånSverige deltar, att presentera en del av sitt material. Troligen får man göraen reviderad upplaga av den socialdemokratiska broschyren då. Av vad somhittUls läckt ut framgår nämligen alt svenska elever ligger i toppen i fråga omskriv- och läsfärdigheter på lågstadiet men nära botten i den jämförandeundersökningen när de kommer upp på högstadiet. Därmed bekräftas i och för sigbara vad vi redan har ett otal exempel på, nämhgen att elevernas läs- ochskrivfärdigheter blir allt sämre. Men en skola som skickar ut en stor del avsina elever i livet utan att ha givit dem tillräcklig förmåga att läsa ellerskriva kan ju inte sägas ha lyckats särskilt väl. Otillräcklig läs- ochskrivfärdighet om något befrämjar den sociala utstötningen, 1 den socialdemokratiska pamfletten säger bestämdhet så här: "Vi vägrar att svika de elever som inte klarar siglika bra i skolan. De skall också ha rätt till en så bra start i livet sommöjligt," Javisst skall de det. Men vad har man gjort om inte svikit dessaelever när vi fortfarande skickar ut många av dem i livet efter en nioårigskolgång utan att ha gett dem ordentlig läs- och skrivförmåga. Man kan intesäga att den nya skolan har lyckats speciellt väl med att bistå de sämstlottade eleverna. släpar de med i klassen, de sitter där men är ständigtmed bland dem som misslyckas. De praktiskt inriktade utbildning.svägarna, somerbjöd dem en möjligliet till självförverkligande och meningsfullsysselsättning, har försvunnit. kräver man från många håll att de praktiska linjernaskall återinföras. Jag tror att det är omöjligt. De praktiska linjernapräglades pä många håll bl. a. av ett negativt urval, och det var olyckligt.Nej, vi måste absolut försöka finna nya former för hur vi skall ulöka denpraktiska verksamheten i skolan, i vad det gäller både metodiska arbetsformeroch ämnesinnehållet. Vi vet av andra undersökningar att av de eleversom har betyget 3 eller däröver går vidare till gymnasieskolan, men alt bara 50procent av dem som har betyget 2,9 eller därunder fortsätter sina studier. Förden senare gruppen måste naturligtvis fungera så alt också de fåren riktig studie-och yrkesförberedelse. Vi kan ju inte fortsätta all låtsas somom alla elever fortsätter sina studier i Bidrag till driften av gmndskolor m. m. Bidrag till driften av gmndskolor m. m. gymnasieskolan,1 absoluta tal är det egentligen varje vår ca 20 000 elever som avslutar sinutbildning i och med . Vi vet också alt det ofta är de elever somhar de sämsta förutsättningarna för studier och det minsta stödet hemifrån.Dessa skickar vi alltså direkt ut i arbetslivet. Det är återigen ett exempel påregeringens passivitet i utbildningspolitiken. Dessa elever om några behöverhjälp frän skolan med en effektiv yrkesvägledning för att inte komma fel. TUlviss del får de numera detta från skolan beroende på lokala initiativ. Skolanhar egentligen ingen skyldighet alt ta hand om dem som lämnar skolan efter9:an, men yrkesvalslärarna har ofta försökt hjälpa dem genom sina person- ocharbetsplalskontakter. Men yrkesvalslärarna passade inte in i och därför avskaffades de. Att en stor elevgrupp sedan får sämre hjälptycks inte väcka bekymmer. Den grupp som verkligen skulle behöva tas om handden utlämnas. Det finns glädjande nog kommuner som utan centraladirektiv ändå försöker komma tUl rätta med problemen - kanske i strid med alltvad stadgor och förordningar heter. I har man t. ex. löst problemen medde i årskurs 9 som är s. k. drop-outs genom att inrätta enspecialklass som lagts till gymnasieskolans praktiska linje och där elevernafår en studie- och yrkesförberedelse. Men vad händer pä alla de ställen där maninte visar samma förmåga tUl konstruktivt handlande utan bara låter elevernasluta eller vara borta? Det borde vara en rättighet för varje elev att pähögstadiet få en utbildningsväg som han har nytta av och känner sig lämpad förutan att det skall markeras som något extraordinärt. Jag kan inte inse att detär speciellt jämlikt att offra just de elever som har svårigheter för de andrasom har förutsättningar för teoretiska studier. Vi är från sida nu oroliga över denpassivitet och låt-gå-inslällning som präglar departementet. Vi har helhjärtatställt oss bakom 1950-och 1960-talens skolreformer. Vi vill ha en skola som ger alla elever samma chanser tillutveckling oavsett elevens sociala miljö och studietradition. Vi vill ha en skola, där eleven känner sig hemma och trivsoch där skolarbetet upplevs som meningsfullt. Vi vill ha en skola som utvecklar elevernas personligakvaliteter så att de kan fungera som ansvariga och harmoniska medborgare i deldemokratiska samhälle som vi alla bekänner oss till. Vi vill ha en skola som utvecklar elevernassolidaritelskänsla så all de får förmågan all engagera sig för andra, mindrelyckligt lottade medmänniskors problem. Vi vill alt skolan skall salsa en större del av sinaresurser på elever med handikapp av olika slag, men vi kräver också all elevermed goda intellektuella förutsättningar skall få en utbildning som motsvararderas kapacitet. Vackra ord om skolans målsättning och statistik över hurmånga elever som får undervisning väger litel i jämförelse med den praktiskaskolvardag som miljontals människor kommer i kontakt med i det här landet.Skall vi få den nya skolan att fungera måste vi handla inte bara sitta och sepå. För det första; Vi måste få alla som arbetar i skolan attkänna glädje i sitt arbete. Det skulle vara befriande skönt att fåhöra säga ett uppskattande ord om alla de lärare som undersvåra förhållanden varit med och förverkligat skolreformerna och som i enbitter kamp mot många destruktiva krafter utanför skolan ändå försöker geeleverna kunskaper och bidrag tUl deras utveckling. Det är en pedagogiskgrundprincip att uppmuntran alltid bidrar till ett bättre inlärningsresultat,och den principen gäller även utbildningsministern. För det andra gäller det föräldrarna. Läroplanens vackraord om att hem och skola skall samverka för att gemensamt bidra till barnensutveckling, fostran och vård klingar ganska tomt inför den verklighet vi allamöter. Visst har vi och skola, som verkligen försöker göradet bästa av situationen, men någon fungerande samverkan på det lokala planet,som innebär att föräldrarna känner att de har ett reellt inflytande överskolan, förekommer . Jag kan aldrig upphöra att förvånas över den bristpå fantasi som utmärker när det gäller skolanssamverkan med föräldrarna. Några hundratusen till och skola,och sedan är allt klart. Varför är man så rädd för att ta initiativ och föreslånya samarbets-former? Är det omöjligt att tänka sig att föräldrarna skulle fåvara med och ge sin syn pä skolbyggnader, valet av läroböcker, metodik etc? Ochvarför kan inte föräldrarna också dras in i skolans arbete mera såsomassistenter, som skolvärdar på raster och under håltimmar, som ansvariga förviss fritidsverksamhet etc? Det här gäller naturligtvis inte alla föräldrar,det vet jag mycket väl, men mänga skulle kunna hjälpa till. Föräldrarnas aktiva engagemang för sina barns bästa kräverockså en rejäl föräldrautbildning. Och när man nu vet att en elevs möjlighettill skolframgång grundläggs redan , är det svårt att förståden passivitet som visas inför tanken på en obligatorisk, allmän elleråtminstone utbyggd föräldrautbildning. Alla de som arbetar i skolan har fåttnog av vackra ord och pedagogiska-politiska visioner. Det man nu väntar sig ärett effektivt stöd frän de ansvariga myndigheterna. Tänk om statsrådet stället för pamfletten Vad lär de sig i skolan egentligen, ?hade låtit trycka upp en liten skrift under rubriken de egentligen iskolan? undrar , och på så sätt låtit alla föräldrar, elever ochlärare som har synpunkter komma till tals - det hade varit ett sätt attåterställa skolans förtroende och skaffa underlag för de fortsatta reformer sommåste göras. ' Med det anförda, herr talman, ber jag att få yrka bifall till reservationerna 1 och 3 a vid ulbildningsulskottels betänkande. Bidrag till driften av gmndskolor m. m. (vpk); 1 en statlig offentlig utredning redan 1967sägs alt utlänning är likställd med svensk medborgare i fråga om rätt tillundervisning och utbildning. Man säger vidare i samma utredning: "På utbildningens område har utvecklingen gått motlikställighet mellan utlänningar och svenska medborgare. Utlänning, som ärbosatt här, har numera samma rätt och skyldighet som svensk medborgare att Bidrag till driften av gmndskolor m. m. delta iundervisningen i , och han äger i mån av tillgäng på plats få undervisning vid gymnasium, yrkesskola eller fackskola. Utlän ning är vidare i princip jämställd med svensk medborgare i fråga om rätt till undervisning vid landets universitet och högskolor ." 1 princip är naturligtvis detta riktigt, men om det iverkligheten fungerade på det sättet på utbildningsområdet när det gällerinvandrarbarnen, hade inte den motion som behandlas, nr 1310, behövt väckas1973. Det är inte tillräckligt att utbildningsinstitutionerna är tillgängligaför invandrarbarnen, om man inte löser de anpassningsproblem som de möter i ettkanske helt annorlunda fungerande samhälle än det som de kommer ifrån. Motionen gäller de konsulenttjänster som skolöverstyrelsenbegärt för planering och samordning av utbUdning av invandrarbarn. Det visarsig att anpassningssvårigheter finns även hos de invandrarbarn som talarflytande svenska. Genom de olika värderingar som finns i olika frågor skapaskonflikter också i barnens relation till familjen. Modersmålsundervisningen är inte vad den borde vara. Mångainvandrarbarn visar sig vara analfabeter vid besök eller när de av olikaanledningar återvänder till hemlandet. Bristerna i modersmålsundervisningeninnebär också att kommunikationerna mellan familjemedlemmarna försvåras, då devuxna, som ofta har kontaktsvårigheter, inte lika lätt som barnen lär sig ettfrämmande språk. De konsulenttjänster som det här är fråga om skulle bl. a.ha till uppgift att ge service till kommunerna i frågor rörande rekrytering avlärare till invandrarundervisning, anskaffning av läromedel etc, vilket skulleleda till en förbättrad undervisning och en minskning av de familjekonfliktersom jag förut berört. Invandrare finns i de flesta län, men de är merakoncentrerade till vissa orter, där de i vissa fall utgör ända upp till 20procent av invånarantalet. Även i kommuner med ett stort antal invandrare iförhållande till invånarantalet saknas kvalificerad personal förerforderliga uppgifter. Eftersom exempelvis kuratorer är en helt kommunalangelägenhet som betalas av kommunala medel är kommunerna inte benägnaatt tillsätta tillräckligt många sådana tjänster. I mänga kommuner saknas förövrigt dessa kuratorer helt, även om det där finns många invandrare. Bristen påtjänster innebär att andra kommunala organ belastas med problem som de inle harkvalifikationer att klara, vilket får negativa konsekvenser för barnen. Detinnebär också att andra uppgifter, som de är satta all sköta, får läggas åtsidan. 1 statsverkspropositionen avfärdas kravom konsulenter på länsnivå för invandrarundervisning på mindre än två raderulan kommentarer. 1 utskottets betänkande behandlas motionen 1310 på ett nästanlika enkelt sätt. Där framhålls att man med hänsyn till kostnaderna inte ärberedd att tillstyrka förslaget om särskilda regionala konsulenter förinvandrarundervisning i skolväsendet. Detta trots att den utredning.Invandringen, som jag förut hänvisat till, konstaterade attutbildningen av invandrare ställer särskUda krav på det svenskaundervisningsväsendet och alt invandringen kan leda till behov avspecialutbildade lärare och särskilda organisatoriska arrangemang vid sidan avdet aUmanna mönstret. Behovet är naturligtvis inte mindre än1967. Med hänvisning till detta och till vad jag i övrigt framfört yrkar jagbifaU till de vid utbildningsutskottet betänkande nr 4 fogade reservationerna 2och 3 b av i . Under punkten 1 i detta utbildningsutskottetsbetänkande behandlas motionen nr 711. 1 den motionen har jag tillsammans mednågra kamrater i kammaren begärt stöd för att vidgaKristofferskolans organisation med tre klassavdelningar för årsklasserna 10, 11och 12 till två paralleller, dvs. en ökning av avdelningarnas totala antal från21 till 24, och göra samtliga dessa avdelningar statsbidragsgrundande. har väckt intresse vid fleratillfällen. Det första statsbidraget beviljades 1960 efter en fyrpartimotion iriksdagen. Skolans lokalfråga har ägnats särskild uppmärksamhet, och då skolanfick egna nya lokaler var det till inte ringa del beroende på ett initiativ iriksdagen. Om man ser vilka som varit tillskyndare till dessa förslagi , så återfinner man flera kända skolpolitiker. Utan att jag villgöra någon mannamån vågar jag mig på att nämna , ,och i . Jag nämner det här, eftersom jaganser att det visar att denna skola spelat en betydelsefull roll inom vårallmänna skolreformatoriska verksamhet. har tidigt experimenterat medsammanhållet skolarbete för alla begåvningslyper hela skolan igenom. Man harlagt stor vikt vid att utveckla vade elev i enlighet med dennesförutsättningar. Skolan saknar betyg i vanlig mening, och det finns i skolan,skulle jag också vilja säga, ett ovanligt föräldraengagemang som hardokumenterats i olika sammanhang. Denna skola var från början tänkt alt i sin helhet vara12-årig, men då man projekterade skolbygget och beräknade organisationen utgickman ifrån att det skulle vara dubbla klasser upp till klass 9 men för klasserna10,11 och 1 2 endast en avdelning. Det stämde med den efterfrågan som däförelåg hos eleverna och deras föräldrar. Vi vet sedan hur anslutningen tillden gymnasiala skolan har ökat , och så har fallet ocksåvarit bland eleverna vid . Organisationen som gjordes upp förmer än håller följaktligen inte . De allra flesta elevernaönskar fortsätta efter avslutad nionde klass, precis som eleverna i vår vanligaskola. Då mötte problem för och man hade attvälja mellan egentligen tre alternativ: alt göra ett urval av elever till dehögre klasserna, all öka egeninsatserna, dvs. föräldraavgifterna, för att vidgaorganisationen eller att söka statsbidrag för så många parallellklasser sombehövdes för att svara mot elevernas efterfrågan. Det befanns att man intekunde öka avgifterna. Föräldrarnas solidaritet är stor, men deras ekonomi, somverkligen är ganska skiftande, tålde inte större avgifter. Man känner vid denhär skolan och i det system som där tillämpas ingen Bidrag till driften av gmndskolor m. m. 8 protokoll 1973. Bidrag till driften av gmndskolor m. m. metod attvälja ut elever som skall få fortsätta och så att säga slå ut andra elever. Man hade alltså kvar alternativet alt begära mera statsbidrag inträffade den komplikationen att totalt sett hade råkat bli för stor i förhållande tUlelevunderlaget. Det här är naturligtvis viktigt, då det gäller att bedömaskoldirektionens i och länsskolnämndens avstyrkande av ansökan frånKristofferskolan. Men en enda klass kan knappast ha någon avgörande betydelseför skolorganisation. Man beräknar att hösttermin haintagning vid enbart de tre- och fyraåriga teoretiska gymnasielinjerna tUl 181klasser och vid de tvååriga teoretiska gymnasielinjerna till ett hundratalklasser. Det skall ses i förhållande till en ökning av här aktuell skolasorganisation med en enda klass. Man kan också konstatera att det vidKristofferskolan finns lokaler som kan användas för denna ökade organisation.Det kan inte heller vara en principfråga för skoldirektion ellernågon annan för eller emot . Ingen har ifrågasatt att denskall finnas det är bara fråga om att göra dess organisation fullständig ochändamålsenlig. Situationen är besvärlig; man kan inte utan vidarerekommendera dessa elever att söka sig ut i den vanliga gymnasieskolan. De villha sin skolgång avslutad t. o. m. klass 12 i den organisationenär ett organiskt helt. Och som sagt: skolan känner inget system att välja ochvraka bland sina elever inför del tionde året. Jag vUl emellertid gärna framhålla att vi står införutsikten att få en ordning inom skolväsendet, som ger större utrymme för lokalainitiativ och förhoppningsvis både frihet och lust ute i kommunerna attexperimentera med olika pedagogiska anordningar. Då kan experiment sådana somKristofferskolan bli många. Men tror jag vi skall konstatera attdess verksamhet ger nyttig erfarenhet och att den är värd att stödja.Det finns en ambition hos ledningen vid skolan att fullfölja verksamheten såatt den blir tillfredsställande för eleverna och inle ger dem problem, då devill fullfölja sin skolgång efter nionde året. Det tycker vi är naturligt förden stora delen av ungdomar, och dä borde det också vara naturligt för den härgruppen elever. Jag kan i och för sig förstå utbildningsutskottets respektför kommunen. Samma respekt synes länsskolnämnden och hahaft. Men jag vill hoppas alt skoldirektion gör en omvärdering idenna fråga med hänsyn till alla de omständigheter som jag här kort försöktbeskriva, så att man inför ytterligare en avdelning i var och en avårsklasserna 10,11 och 12. Det kan, som jag också försökt visa, knappast hanågon som helst inverkan på gymnasieorganisation totalt sett. Det sägs i utskottsbetänkandel att kan erbjudagoda valmöjligheter för dessa elever. Ja, det är i och för sig riktigt, men vimåste komma ihåg att ser annorlunda ut än vad den vanligagrundskolan gör i förhållande till den gymnasiala skolan. Det är inle så heltenkelt för dessa elever att efter nionde klassen gå över till en annangymnasieskola. Herr talman, jag vill inte hävda att tidigareståndpunktstagande tUl tvingar att vara positivtill varje framställningfrån denna skola. Men jag vill fastslå att det fortfarande Nr 37 Bidrag till driften av gmndskolor m. m. rentallmänt är viktigt att ett pedagogiskt experiment som Kristofferskolanbedrivs, och då är det angeläget att organisationen hålls intakt. Jag skullegärna vilja höra något liknande uttalande från utbUdningsutskottet. Det vore iså fall i linje med vad tidigare skolutskott har ansett. Idetta anförande instämde (). FruMARKLUND (vpk); 1 motionen 1291 hemställs om en översyn av deallmänna behörighetskraven i skolstadgans 14 kap. 8 §. Motionen har kommit tUlsom en reaktion mot en ofta förekommande fördomsfull behandling ochdiskriminering av människor som kallas handikappade. Personer med handikapp hari stort sett utestängts från läraryrket. I några även här i riksdagenuppmärksammade fall har handikappade tvingats avbryta redan påbörjad utbUdning. avstyrker motionen med hänvisningtill att de ifrågavarande stadgebestämmelserna ytterst syftar till att bevakabarnens bästa i undervisningssammanhang och till att för korttid sedan utfärdat nya tillämpningsanvisningar för bedömningen av hithörandefrågor. Detta med barnens bästa motiveras tidigare i texten medatt läraren måste kunna praktiskt handleda och hjälpa eleverna och i olikasituationer kunna ta ansvar för dem. Utskottet förefaller inte helt fritt frånfördomsfullhet i den här frågan, då det kan använda sig av en sådanformulering. Jag föreställer mig att utskottet ser exempelvis blindhet som ettsvårt handikapp när det gäller handledning i skolan. Ändå finns det positivautländska erfarenheter av blinda som lärare. I finns bara ett fätaldispensfall. Om alltså blinda lärare kan klara sina uppgifter, varför skulle dåinte t. ex. rörelsehindrade kunna göra det? Och vad menas med uttrycket alt"kunna ta ansvar"? Skulle graden av ansvar ha med exempelvisrörelseförmåga att göra? När det gäller barn har en fråga av det här slagetdessutom en annan sida, nämligen den att attityderna till handikappadegrundläggs mycket . Ett barn som möter handikappade i personalen pä sinskola inser på ett naturligt sätt att en blind, rullstolsbunden eller på annatsätt handikappad människa inte är någonting märkvärdigt. Det anses ju atteleven skall lära för livet och inte för skolan. Och till livet hör också s, k,handikappade människor. Även kommer människor att skadas iarbetslivet och i trafiken. Och även om forskningen gör framsteg på detområdet, kommer det även att födas barn med handikapp. Barn somtidigt får kontakt med sådana, t. ex. i skolan, är alltså på sitt sätt bättrerustade än andra att möta olika sidor i livet. Så detta med de nya tillämpningsanvisningarna. De innebärotvivelaktigt en viss modifiering av tidigare hårt formulerade krav och enviss språklig uppmjukning av dessa. Men i grund och botten är skillnadernajämfört med tidigare inte så stora. 1 anvisningarna sägs t. ex. helt riktigt att man skall tahänsyn till de olika omständigheterna i det enskilda fallet och beakta densökandes Bidrag till driften av gmndskolor m. m. meriteringi dess helhet. Blivande lärare med handikapp bör enligt anvisningar lämnasvisst stöd i arbetet, och skolmiljön bör arrangeras pä ett sådant sätt attlärarverksamheten underlättas, 1 princip skall sjuk-domstUlstånd och handUcappbeömas endast med hänsynstagande tUl de vid undersökningstUlfället föreliggandesymtomen. Så långt är allt gott och väl. Men sedan förtar de merapreciserade anvisningarna det här positiva intrycket. Där sägs nämligen att detvid bedömningen också skall tas hänsyn till tidigare föreliggande sjukdomstillståndoch till befarad försämring av hälsolUlståndel, Mer eller mindre välgrundadeantaganden om en persons förmåga att fungera skall alltså kunnahindra denne från att få en önskad utbildning. Syn- och hörselskador anförs som exempel på sjukdomar ochhandikapp vilkas "karaktär är sådan all de kan utgöra hinder för ellermedföra stora svårigheter vid utövandet av läraryrket". Och sedan ges detexakta besked om vilken syn- eller hörselförmåga som krävs av en blivandelärare. Vad blir det då av deklarationerna om "hänsyn tillomständigheterna i det enskilda fallet" och om att "beakta densökandes meritering i dess helhet"? När det gäller psykisk sjukdom ger anvisningarna prov påett verkligt suddigt uttryckssätt, som kan ge underlag - jag betonar kan - förbeslut grundade på subjektiva antaganden och värderingar. Där talas det om"mera utpräglad psykisk särart av sådan natur och grad att den kan utgörahinder för sökande att tillgodogöra sig utbildningen eller arbeta somlärare". När man studerar de här anvisningarna och tar del avhandikapprörelsens exempel på vad tillämpningen av de ställda hälsokraven kanleda till reser sig en hel rad frågor. Jag skulle t, ex, vilja veta om man averfarenhet kan säga att exempelvis en synskadad inte kan fungera som lärare.Finns det undersökningar som visar att det krävs en viss funktionsförmåga av enlärare, eller är de här kraven bara grundade på antaganden om hur människor medhandikapp skulle fungera i en undervisningssituation? Då det gäller inträde vid t, ex, socialhögskola eller universitetställs inte några hälsokrav av det här slaget. Där kan man komma in på grundvalav sina studiemeriter, och om det sedan skulle visa sig att man inte klararstudierna så får man avbryta dem - det må sedan bero på bristandestudieintresse, familjeförhållanden, ekonomisk situation, sjukdom, handikappeller någonting annat. Nog borde de handikappade ges samma rätt att försökaockså på lärarbanan och även ta samma risk som andra av ett misslyckande. Naturligtvis behövs det åtgärder när det gäller studierådgivningoch yrkesvägledning.