prot · FW0914 · 1973-12-31 00:00:00 — Icke ett enda ord sades emellertid om det inträffade.Först blev händelsen bekant för den svenska allmänheten och desvenska pohtikerna - genom amerikansk försorg. Kritiserad för sin munhäftaförsvarade sig statsministern med att han trodde att amerikanerna skulle ändrasig. Om han hade någon saklig grund för en sådan förvånande förmodan är svårtatt veta. är fortfarande inte inkahad, och ej heller någradokument, som skulle kunna stödja en sådan förmodan, har gjorts tillgängligaför nämndens ledamöter. socialdemokratinsprogram begärda öppna utrikespolitiken har blivit mer inkapslad . Också ett annat förhåhande oroar. I radions ochtelevisionens nyhetsförmedling blev urvalet av nyheter ochnyhetskommentatorerna ensidiga och tendentiösa. För gynnsammautlandsröster Le Monde, Guardian citerades gång efter annan, andra icke. Kommentatorergjorde egna tihägg thl rapporter och gjorde egna inpass. Såvitt jag kunde finnaciterades icke , som fann Palmes påstående horribelt, ickeAftenposten i , icke Frankfurter Allge-meine Zeitungs ord "en blunderför fredens sak", för att nu ta några exempel på kritiska pressröster. Densvenska opinionen fick med andra ord en vUseledande bUd av den utländskareaktionen. Svenska massmedia ägnades också en medhdsam kommentar i , som konstaterade att svenska massmedia hyllade statsministernsom en hjälte och att en t. o. m. utan ironi menat - satterubriken . Många års erfarenhet ett kvartssekels, herr talman - av massmedia föranleder mig thl den kommentaren, att enliknande ensidighet i en liknande situation hade varit otänkbar i t. ex. denkommersiella amerikanska televisionen. Händelser av det här slaget inger oro för vad som i entUlspetsad situation kan tänkas inträffa med information och opinionsbUdningäven i vårt land. Det fanns en tänkvärd kommentar i en av , , nämligen att ett agerande som Palmes är uttryck"för diplomatins beklagliga försumpning i nutiden". "Man börhålla diplomatin intakt", säger tidningen. "Slår man den i stycken såstängs en av de få möjliga vägarna tih fred." Det är ett beaktansvärt ordför den svenske statsministern och för den svenska utrikesledningen, som vidnågra tihfähen varit snabb att slå igen diplomatiska dörrar, med andra ord attutsätta andra länder för den behandhng som den nu själv fått röna i Washington.Då utrikesminister , sent framkommen på arenan, säger att skapar en ökad trovärdhet åt den svenska neutralitetspolitiken ärdetta verkligen att ställa saker och ting på huvudet. Det räcker med en endakommentar: Man behöver icke skrika för att höras. Har och Schweizneutralitet blivit mindre trovärdig därför att företrädare för dessa statersregeringar icke uttryckt sig med samma högljuddhet som en oss närståendestatsminister? Och när den västtyske kanslern, herr Palmes partivänfredspristagaren , förklarade att han som förbundskansler ickehar hållit det för riktigt att ansluta sig till ljudstarka protester "avvilka många hade en falsk klang", kan man undra vem han hade i tankarna.Det är en händelse som ser ut som en tanke att fick en reprimand idagens statsministertal. Nej, om vår diplomatiska trovärdighet gäher nog i ställetföljande: "Konsekvensen i vär neutralitetspolitik liksom beslutsamhetenatt upprätthåha ett starkt försvar är det grundläggande för vår pohtiskatrovärdighet." Den som yttrade detta var utrikesminister det var , , i ett föredrag i . Sä vill jag tUl sist särskUt understryka attjag i detta anförande icke har sagt etl ord om partisekreterare . Under detta anförande övertog herr förste vice talmannenledningen av kammarens förhandlingar. Om jag skall vara ärlig får jag bekänna attdet är med stor självövervinnelse jag tar tih orda så här sent i debatten. Mintveksamhet är föranledd av tre skäl. Dels får vi en finansdebatt om någraveckor sedan finansutskottet tittat på budgeten, dels har jag personligen åktomkring i landet och debatterat ekonomi och budget så pass mycket att jag skuhekunna vara nöjd, dels har kammaren fört en debatt som iallt väsentligt rört sig om de ekonomiska frågorna. Men eftersom ändå så passmånga varit vänliga att titta in i kammaren, tar jag mig orådet före att göranågra mera principiella bemärkningar utifrån den debatt som förts ochutifrån den som förts rent allmänt om samhähsekonomin som vi nu ser den. Jag lade.under dagens debatt märke tih att det talats htetom framtiden och att det heller inte förekommit några kontroverser om denframtida bedömningen. Egentligen är detta det mest intressanta. Jag tihåter migatt dra den slutsatsen att den poUtiska oppositionen har ungefär samma bedömningav konjunkturutsikterna som jag har givit uttryck för i den finansplansom förelagts , dvs. att vi med relativt stor säkerhet skuhe kunnaräkna med en uppgång. Vi tror inte att den blir lika snabb som 19691970 men vitror att den kommer så sakteliga och att den måhända kulminerar htet längrefram skall vi säga att vi mera märkbart avläser den under sista hälften av1973 och . Jag vågar således dra den konklusionen att vi på den härpunkten är relativt ense. För säkerhets skull kanske jag borde vänta litetgrand tills vi får se finansutskottets behandling av frågorna, men för dagenfinns det väl inte någon anledning att bjuda upp till debatt kring dem ivarje fall inte för mig. Däremot har debatten mera rört sig om den s. k.skulden för vad som har varit . Lät mig då förstkonstatera, att omslaget från högkonjunkturen 19601970 tih lågkonjunkturen1971 1972 blev vågar jag säga utomordentligt snabbt och häftigt. Under debåda högkonjunkturåren 19691970 steg BNP med i runt tal 5 procentper är. Under de båda följande åren gick produktionen upp bara några fåprocent. Orsaken tih omsvängningen är det kraftiga efterfrågebortfallet, ochdet uppstod framför allt från två speciella sektorer: lagerinvesteringarna ochden privata konsumtionen. Vi hade som bekant en aUdeles ovanligt kraftiglageruppbyggnad under högkonjunkturåren, och att en uppbromsning skulle ske1971-1972 var väl möjligt att förutse. Jag minns att jag under den valdebatt vihade rillät mig att dra de slutsatsema. Men det var knappast möjUgtatt bedöma att omslaget skulle bli så stort som det faktiskt blev. Ökningen avlagerinvesteringarna 1970 motsvarade av bruttonationalprodukten.Året därpå sjönk de med ett belopp som motsvarade av BNP. Man kansåledes konstatera att omslaget av lagerinvesteringarna resulterade i en förändring på 3,5 Nedgången i den privata konsumtionen förorsakades i alltväsentligt av de förändrade sparvanor som grundlades inför denbefarade arbetskonflikt som dess bättre inte kom annat än mera partieUt, ensparbenägenhet som vi fortsatte att upprätthåha även . Det har sagtsmånga gånger och är kanske onödigt att upprepa, men när man fördubblarhushållssparandet från 3 tih av den disponibla inkomsten efter skatt,betyder det att konsumenter håller inne någonting mellan 2 och 3miljarder, som i annat fall skulle gått ut i aktiv efterfrågan. Detta omslag dels i lagerinvesteringarna, dels i denprivata konsumtionen motsvarar sammanlagt av BNP. Man kannaturligtvis säga att det där borde finansministern ha räknat ut och vidtagitåtgärder emot. Då frågar jag: VUka åtgärder? SkuUe man 1969 och 1970 ha gått in med kraftiga ingripanden mot den lageruppladdning som då ägde rum? Vi gjorde detgenom kreditbegränsningar och genom dyra pengar, men på något underhgt sättlyckades ändå företagsamheten och handeln realisera en lageruppladdning på 4,8miljarder och mot normalt 1,5miljarder . Man hade naturligtvis kunnat ingripaännu hårdare och gå in med kreditrestriktioner tidigare, kanske i början på1969, då emellertid alla uppmanade mig i min ringhet att låta bh att trampa påbromsen. Har man haft en dålig tid 1968, så lät den bättre tiden blomma upp,sades det. Utan att gräva i det förgångna kan man naturligtvis ställafrågan: Blir vi i fortsättningen tvingade att sätta oss ned och fundera igenomvissa ingripanden på lagerutvecklingens område för att shppa dessa tvära kast?Det är en ganska allvarlig sak. Jag vet att en och annan riksdagsman från dennatalarstol har rekommenderat sådana ingripanden. Men det betyder att man går ini det enskilda företaget och den enskUda handelns ekonomi, hindrar dem att köpainnan det blir ännu dyrare. Man tar naturligtvis då ett visst ansvar, som mankanske bör fundera ahvarligt över. Den andra frågan man ställer sig är naturligtvis den, omman pä ett hårdare sätt skall försöka ingripa i människornas sparvanor. Där harjag emehertid den uppfattningen och den kan verka rätt gammalmodig; i varjefall är den väl för de mera avancerade ekonomerna inte riktigt up to date - attdet är en gammal god egenskap om svenska folket sparar. Jag har svårt för atttro att man på allvar kan lansera en linje som innebär att man ena åretspringer ut och uppmanar folk att spara och andra året springer ut och uppmanarfolk att slösa bara för att det skah harmoniera med konjunkturväxlingarna. Idet länga loppet är det onekligen på det sättet att vi kommer att vara merairriterade av att få leva under sparandets knapphet än under slösandetsgivmUdhet. Det tror jag att jag vågar hävda även i en församling av avanceradenationalekonomer. Under mitt kringresande i landet och då det gällt attkommentera ekonomin har jag ofta, ungefär som här , mött kritik för attbudgeten och den statliga finanspoUtiken inte har varit tillräckligt följsammed konjunktursvängningarna. kan man uttrycka den där följsamheten på ettskonsamt sätt, eller man kan tala klarspråk och berätta vad det ärfrågan om. Vih man uttrycka det på ett skonsamt sätt, skah man säga att när manhar en uppåtgående konjunktur dä skall man föra en stark finanspolitik och närman har en dämpad konjunktur kan man föra en lätt finanspohtik. Det där låteroskyldigt, och det går utan vidare in hos alla som lyssnar på det. Om manemellertid inte är lagd för att tala i vänliga ordalag och vih kamouflera, kanman säga att vid en konjunkturuppgång som börjar fresta på priserna -prisstegringarna accelererar -som för hårt frestar på kapitalmarknaden medåtföljande räntestegring och kanske inverkar på handelsbalans, bytesbalans ochvalutareserv, då skah man höja skatterna för svenska folket. Det är rent språk,och det är klart att åhörarna blir htet mer betänksamma. Men det är på detsättet som man rätteligen bör uttrycka sig. Då kan man fråga sig varför man inte i den motsattakonjunkturen skah dämpa skatten. Jag skall komma in på det också i detta hllaförsök att principiellt diskutera budget- och finanspolitik i konjunktursvängningarna. Det finns naturligtvis en annan väg att gä. alltid vara flitig att upplysa oss om den. Man behöver inte bara styrafinanspohtiken med skattehöjningar respektive skattesänkningar. Man kan ocksåsätta in den andra polen, dvs. man kan dra in pä de statliga utgifterna och mankan öka på dessa utgifter. Beträffande den sista punkten brukar det i allmänhetinte vara några svårigheter. En finansminister som går ut tih aUmänheten ochsäger att läget är sådant att man skah låta de statliga utgifterna expandera,han behöver inte räkna med sä särdeles mycket av motstånd. Men går han ut ochsäger att läget är sådant att vi skah spara på de statliga utgifterna, dä ärdet genast litet besvärligare - i varje faU om man går ifrån det allmänna taletoch direkt pekar pä vissa poster som man vUl angripa. Man har ibland en barnslig förestähning om hurbudgetpolitiken skall kunna varieras med hänsyn tUl dessa växlingar. Man har enuppfattning att det ligger ett slags planlöshet i budgetpolitiken, enbekvämlighet som gör att man inte tänker igenom hur riktigt det vore att låtmig säga expandera utgiftssidan eher dra in pä utgiftssidan. fär jaghöra att vi borde väl ha en finare långtidsplanering för den statligaverksamheten, finanspohtiken och kreditpolitiken. Det ligger väldigt mycket avvärdeladdning i talet om långtidsplanering. Även här har det förekommit kritikför att vi brister pä den punkten. Gör man sig besväret att en smula titta igenom budgetensutgiftssida sä kan man konstatera att den slutar på 66 1/4 miljard.Folkpensionerna går på ungefär 10,5 miljarder, och lägger jag Uiop barnbidragenoch folkpensionerna är jag uppe i 18-19 miljarder. Då kan man ställa frågan omdet finns någon möjlighet att variera den utgiftsposten. Naturligtvis mte!Finns det då behov av att planera den utgiftsposten bättre i det längreperspektivet? Det finns det inte heller. Den här har sagt ifrån attfolkpensionärerna skall ha sin täckning för de stigande levnadskostnaderna viaindexthlägg. Dessutom skall pensionerna vara följsamma tih vad man räknar medatt den aktiva befolkningen för sin del kommer att ta ut, och det betyder en3-procentig standardhöjning . Vi har lagt upp denna planering i tioårsperioder. Jag vihminnas att den andra tioårsperioden utgår . Jag är alldelesövertygad om att ingen kommande riksdag bestämmer sig för att vi skah planerapå något annat sätt. Man kommer att vara inställd på att folkpensionerna skallvara värdebeständiga och följsamma tih utvecklingen, och därmed är delängtidsplanerade och bundna. Jag tror inte heller att man i fråga om barnbidragen ärberedd att tUlämpa någon justering nedåt men däremot säkerligen uppåt. Detfinns ju förslag om att de skall indexregleras. Därmed skulle man få ennaturlig långtidsplanering även i detta avseende, oavsett om man nu indexreglerardem - vilket jag tycker är fel eUer kommer thlbaks med jämna mellanrum ochgör en justering av de allmänna bidragen, vhken då alltid går åt samma håU,nämligen uppåt. Bidragen thl kommunerna uppgår till 13 miljarder kronor.Det arom jag har räknat rätt och jag tror att jag har gjort det, eftersom jagfaktiskt gick igenom detta innan jag gick hit ned av dekommunala utgifterna som täcks via statsbudgeten. Är det någon som tror att mankan variera den posten? Naturligtvis inte, såvida man inte vill variera denuppåt. Varje procent i statsbidrag tUl kommunerna representerar en kostnad avungefär , och man kan väl utgå från att det ligger ennaturlig långtidsplanering helt enkelt i det förhällandet att vi får försöka gekommunerna den del av deras inkomster som har etablerat sig . I varje fallkommer det inte att bh någon reduktion i detta avseende. Skah man planera längsiktigare för försvaret? Det kostarju nu . Vi har redan en långtidsplanering för försvaret. Jagvet inte om en och annan kanske tycker att den borde representera änvad den senaste försvarsuppgörelsen omfattar, men även om man inte gör någonsom helst ändring på denna punkt, kan ju var och en av ledamöterkonstatera att försvarskostnaderna 1 973/74 stiger med en halv mihard kronor pågrund av ökade lönekostnader och materielpriskompensationer. Vi har vidare skolorna och universiteten. Är det någon somtror att man i dessa har en variabel när man nu skah bedriva en tUl konjunkturernaföljsam budgetpolitik? Som bekant tar vi emot alla de barn som kommer upp iskolåldern i . Vi vet hur många som fortsätter tih gymnasieskolan,och i stora drag vet vi också hur utveckhngen är när det gäller universitetenoch högskolorna. Där har vi en fastlagd och bunden långtidsplanering heltenkelt pä grund av den automatik som hgger i att ungdomarna i värt land skallha sin utbildning pä statens bekostnad. Dä är det ju bara att följa dedemografiska kurvorna och räkna ut hur mänga ungdomar som kommer att börja iskolorna. Det finns ahtså inga variationsmöjhgheter i det avseendet. SkaU vi ha en femårsplan eher en tioårsplan för statenslöneutgifter? Ja, det går bra om vi vhl ta ifrån statstjänarorganisationernarätten att själva hålla sig med uppfattningar om vhka lönehöjningar de skahförsöka genomföra och hur de skall planera en lönerörelse. Det är ingen av osssom diskuterar det. SkaU vigöra långtidsplaner för vägbyggande, bostadsbyggande och energiproduktion?Ja, vi har gjort det. Vi har långtidsplaner för bostadsbyggande pä . Vihar haft långtidsplaner också för vägbyggandet, som tyvärr var alldeles föravancerade. Vi har en långtidsplanering när det gäller energiutbyggnaden framtill 1980, gjord av vattenfahsverket. Det är följaktligen långtidsplanerat så långt man kanbegära, och det innebär att av hela statsverksbudgetens 66 1/4 miljard skullemåhända 1 mUjard nu går jag väldigt långt kunna vara den variabla delen,med hänsyn thl automatiken i utgifterna och den pohtiska uppfattningen om hurvi skall hantera det här . Jag har velat säga detta helt enkelt därför att det pratasför mycket om bristande planering. Eftersom planering är ett värdeord som förokunniga människor betecknar något som skall rädda dem ur alla bekymmer, såfinns det anledning att säga detta. Man skall i varje fall ha klart för sig vadfinanspohtiken och budgetpolitiken innebär i planeringsperspektivet. Vi har hårt drivit besparingslinjen genom någontingsom kallas för ett nollalternativ i direktiven tiU alla petitamyndigheterna. Vihar sagt att de får hushåha med vad de har, ty de fär inte mera pengar nästa årtrots högre löner och högre materialkostnader. Det gäher att i stäUet spara påannat håll. När jag hade diskuterat igenom denna besparingskampanj med minakolleger och jag kan försäkra att det mänga gånger skedde i form avbesvärande och hårda diskussioner - sä blev det väl 10 miljoner i resultat avhela kampanjen. I den nationalekonomiska debatten har jag mött deklassiska experterna, de som har aha de fina examina som ger dem rätt att kahasig professorer och docenter det finns en del sådana även här i kammaren, ochinget ont om det. Då har jag inte kunnat frigöra mig frän tanken att många avdem lever i tron att det går att tillämpa något slags låt mig använda detordet, herr talman tryckknappsfilosofi. Vhl du stimulera konjunkturen, sätrycker du pä den knappen. Vill du dämpa konjunkturen, så trycker du på denknappen. Och så fungerar allting precis efter de knappar som du trycker på. Ja, det kan gå bra så länge man trycker på knappen somskall stimulera. När man sedan trycker på den andra knappen, möter alla desvårigheter som i varje faU jag är tvingad att räkna med som en realitet, sålänge jag sitter som finansminister i en regering som inte har majoritetsunderlagi . Det här gör naturligtvis att man rent automatiskt blirlitet försiktig när det gäller att öka pä den likviditet som de expertbetonadeherrarna tror att det bara är att öka på. TiU en del har den meningenframkommit i debatten här också att just nu är situationen sådan att det ärbara att hkvidisera banker, företag och den aUmänna marknaden. Det är ingenrisk , har det sagts. Men det kommer när denna uppladdade hkviditetskah oskadliggöras i det andra konjunkturperspektivet. Var och en kan juövertyga sig om genom att titta htet grand i gähande akter att bara i densvenska bankvärlden har likviditeten ökat med 3 ä 4 mUjarder jämfört med föregående tolvmånadersperiod. Vi vet att bankerna är likvida , och vi vet alt ocksåföretagen är hkvida . Det gör väl inte så förskräckligt mycket medavseende på den ekonomiska stabUiteten, sä länge efterfrågan är måttlig. Menfår vi tiUbaka någonting av situationen som rådde 1969 och för all del,prisstegringen ute i världen har ju visat sig böria nu och är påtaglig iförhållande tUl 1971 och 1972 - varför skulle man uraktlåta att på nytt börjaladda upp sin lagerhållning pä samma sätt som tidigare? Varför skuhe manuraktlåta att på nytt fråga efter pengar på samma sätt som tidigare med vad detkan innebära av överansträngning? Eftersom jag gärna viU tala klarspråk vill jag säga att omman mot bakgrund av dagsläget inbillar sig att man kan kosta på sig ungefär vadsom helst - jag har nästan fått det intrycket av en del inlägg här -harman faktiskt skrivit ut en rekvisition på en hårdare kreditpolitik och en höjdränta som de enda egentliga medlen att minska risken för överslag ikonjunkturen. Jag tror nämligen inte att den här är beredd att påfinansministerns förslag i vart faU inte StäUa sig bakom någonskattehöjning som skulle medföra den restriktivitet på efterfrågan som skullekunna vara erforderlig. Jag är också beredd att säga, eftersom jag kom in på denhär htet mer principiella diskussionen, att jag fått i mig att denhär finansministern som vi har inte har en aning om den gamlaekonomen ' idéer. Jag har sagt, och jag viU upprepa det , attvi lever i en annan tid än när Keynes spred sina idéer i börian pä 1930-talet.Jag var en av hans flitiga läsare och lärjungar och reste mnt idet här landet och höh 300 föredrag om Keynes' idéer. Men i ettsamhälle som präglades av fattigdom och en verklig massarbetslöshet, i detsamhälle som vi hade dä ett agrart samhälle med låg industrialiseringsgradoch följaktligen med litet beroende av sädana strategiskt avgörande faktorersom handelsbalans, bytesbalans och valutareserv var det nog riktigt att åkaomkring med Keynes' budskap. Men det är sannerligen inte riktigt 1972 och 1973! Tidningama har varit fuUa av intressanta hörnartiklar avrader av ekonomiska experter. Jag läste för någon vecka sedan att det som sagt ärbedrövligt att inte Sträng begriper något av det här. Man anförde bl. a. attAdolf hade en finansminister som förstod finheten och riktigheten iKeynes' teorier. Jag är beredd att säga, herr talman, att den skribentenkanhända hade rätt. Etablerar man en diktatur med åtföljande skräckregementekan man sköta många svåra ting på ett enkelt sätt. Då kan man t. o. m. thlämpaden här tryckknappsfilosofin med en viss framgång. Jag hade ett intresse av att ventilera de här frågorna,och jag skah fortsätta med att något kommentera oppositionens partiledare,eftersom jag satt och gjorde en del anteckningar under deras inlägg. Vi har enlägre sysselsättning, säger , än vi hade tidigare. Han tror inte påde besked som statistiken ger oss - att sysselsättningen både ochunder den månad som gått 1973 har legat högre än den t. o. m. låg underhögkonjunkturen 1969 och 1970. Och som ett uttryck för sitt tvivel säger han:Vi har fått detta dokumenterat därför att finansministern i kompletteringspropositionen1972 räknade med en högre inkomst från löntagarna i form av högre skatter änvad han nu är beredd att göra,eftersom statsverkspropositionen redovisar en nedgång med 2 å 2,5 miljarderkronor vUl jag minnas. Det där är en "rund" slutsats som utan att närmare ha studerat finansplan och nationalbudget. Den härförändringen har sina naturliga förklaringar och är ett resultat av mångatransaktioner; jag skall nämna några. När tUläggspropositionen skrevs vår kunde ingenmänniska ana att fyllnadsbetalningarna, som gjordes före ochsom sedermera föll ut i form av överskjutande skatt ochbörjan av december, skuhe vara så enormt mycket större . vet viatt dessa fyllnadsinbetalningar representerade en summa av ,och jag kommer därför till för att försöka sätta stopp för det oskicksom de innebar. Ränteberäkningen är ju fördelaktigare förfyllnadsbetalningarna, och i taxeringsmaterialet har vi funnit ett fall där enkvinna och hennes tvä döttrar gjorde fyllnadsbetalningar på vardera 300 000å400 trots att deras inkomster låg pä 8 000 och . Mende hade en möjhghet att låna pengar. Det finns vissa antaganden om hur delyckades med det, men jag skall inte vara sä ofin att jag avslöjar det här. Attdet rörde sig om ett missbruk var uppenbart, och jag hoppas att vi nu medriksdagens medverkan skah kunna sätta stopp för sådant. Detta var en avanledningarna till att vi fick denna felräkning. En annan anledning var det höga sparandet, som för allavar en överraskning. Vi betraktade det som naturligt 1971, men vi trodde inteatt det skulle fortsätta 1972 det har vi nu i slutet pä året fått reda på attdet gjort. Avtalet med EEC träffades och tvingadeoss till ganska kraftiga nedjusteringar av tuUinkomstema. Jag kan nämna attsparandeökningen och det nya förändrar våra beräkningar med ungefär800 . Men varken fyllnadsbetalningarna eUer tullfriheten ellerdet ökade sparandet har någon som helst förbindelse med arbetslösheten,statistiskt sett, efter vad jag kan förstå. Därför måste vi försöka tro på denstatistik som klart ger vid handen att vi har en sysselsättning som är högre nuän vad den var t. o. m. under högkonjunkturen. Men arbetslösheten är högre, detär ocksä ett faktum.