prot · FW0913 · 1973-12-31 00:00:00 — Finansministern har i årets statsverksproposition sagt atthan är beredd att sätta in resursförstärkningar t. ex. på länsstyrelsernas taxerings-och kontrollenheter. Men länsstyrelsernas personalönskemäl har långt ifrånblivit tillgodosedda. Länsstyrelsernas skatteavdelningar har nämligen begärtöver 160 tjänster. Men av dessa medger finansministern endast 55 plus 20aUdeles speciella tillfälUga tjänster. Det är alldeles klart att det ärgod lönsamhet pä sådana här tjänster - de betalar sig om mycketsnabbt. Det stora lojala skattebetalarkollekti-vet har rätt till ett klartbesked pä den här punkten. Är regeringen beredd att öka insatserna i kampen motskatteflykt och skattefusk? Att säga att man vih komma tiU rätta med problemenmen låta underbemanningen på länsstyrelse efter länsstyrelse kvarstå är ett braexempel på skillnaden meUan ordoch handhng. Det är ett underbetyg åt regeringen att den inte lyckatshindra att miljarder rinner bort skattesmitningsvägen, som vanligtfolk mer och mer kläms åt. Den fråga som kanske ahvarligast berör flertalet ärinflationen. Om jag minns rätt blev finansminister 1955. 1957startade TV:s populära tiotusenkronorsfräga. 1957 var mycket pengar.Varje gång skrev ut en check upplevdes det som en stor sak. Närnu TV:n startar med en ny frågetävhng har man givetvis frågat sig: Vilketbelopp måste nu stå på checken för att samma ilningar skall kännas i maggropenhos tävlande och pubhk? Jag är frestad att be herr finansministern om hanvore här att stiga in i tävlingsburen och medan ödesmusiken spelar fundera pädetta en halv minut. Rätt svar är: . Under dessa sexton århar ahtså penningvärdet nära nog halverats. För att få fram samma köpkraft som10 gav 1957 måste man nu ha nära . De verkliga vinnarna är för det första de som av olUcaanledningar behövt låna pengar man kan kanske säga att de som lånat kronor imitten av nu betalar tUlbaka med 50-öringar och för det andrafinansmmistern själv som med inflationens hjälp får nästan en miljard extravarje år genom att inflationen automatiskt följer skatterna. Förlorarna i detta spel är för det första småspararna, sominte har annat skydd mot penningvärdeförsämringen än den vanliga bankräntan.Under de senaste åren har bankräntan inte häUit mflationen stången. Det harblivit minus för spararna. För det andra utgörs förlorarna av alla dem som stårutanför möjligheterna att i avtal eller på annat sätt kompensera sig förpenningvärdeförsämringen. Det är en stor grupp, där inflationen ständigt nöteroch gröper ur den ekonomiska basen. Typexemplet är barnbidraget, som regeringeninte velat standardsäkra. Förlorare är för det tredje direkt alla löntagare ochindirekt alla konsumenter, eftersom vårt skattesystem saknar ett skydd motinflationen, som ständigt skruvar priser, löner och skattespiralen uppåt ien allt snabbare karusell. I en motion frän har vi pekat på att kampenmot inflationen är en vUctig åtgärd för att det skall löna sig att arbeta. Denkampen måste bedrivas pä bred front. Dä räcker det inte med punktåtgärder, t.ex. det nu aktuella prisstoppet på vissa Uvsmedel . Hur värdefulltprisstoppet än kan anses vara just , måste man vara medveten om att detomfattar endast av konsumenternas utgifter. "Hatainflationen" sade . "Jo", sägerGösta i en ny artikel, "huvudtemat i mm artikel i var denmoraliska murkningsprocessen under inflytande av orättvisebacillerna sominflationens godtyckliga, improduktiva och därför meningslöst orättvisaomfördelning av inkomster och förmåner ger upphov till." Bättre kandet, herr talman, inte sägas. Herr förste vice talmannentillkännagav att anslag utfärdats om sammanträdets fortsättande . Fru andre vice talmannen övertog nu ledningen av kammarensförhandhngar. Det är kanske pretentiöst att tycka att någotstatsråd borde vara här för att lyssna pä klokskaperna, när fru andre vicetalmannen håller ett anförande. Det kanske är pretentiöst att för egen del haden uppfattningen att det borde vara något statsråd här för att lyssna, näroppositionens företrädare talar. Om man skah ha en remissdebatt, borde det välvara så, fru talman, att här i regeringsbänken fanns någon som ville åtminstoneförsöka se intresserad ut. Jag tänker ta upp tvä av de fem områden somfinansministern i finansplanen säger att man frän regeringens sida vill fästaden allra största vikt vid. De två områdena är dels den industriellautvecklingen, dels familjefrågorna. Jag tycker det är bra att regeringen vUl ta fasta på despörsmål som gäUer den industriella utvecklingen. AUa är ju medvetna om vilkasvårigheter som gör att detta krav är nödvändigt. Allt flera företag har undersenare är kommit att slås ut. Det specieht allvarliga med detta är att mångaäldre kommit på mellanhand. De har gjort ett fint arbete i det företag där devarit verksamma, men när företaget går omkull är det svårt att finna former somgör det möjligt för dem att komma tillbaka i en meningsfylld insats iförvärvslivet. Pä det viset, fru talman, uppstår det många tragedier, som manendast till en mindre del kan försöka mildra genom olika socialpohtiskainsatser. När vi funderar över den industriella utveckhngen är viockså medvetna om att det har bhvit dåligt beställt mednyetableringen av företag. Det har, helt enkelt på grund av regeringensekonomiska pohtik, blivit föga lockande eller rent av omöjligt att satsa på nyföretagande.Därigenom är det självklart att svårigheterna att komma tillbaka och finna ettarbete ökar för dem som har friställts när andra företag har gått i kvav. Nyaföretag kanske också har den egenheten att de framför aht anställer yngrearbetskraft. Det kan vara främst yngre människor som söker arbete i de nyaföretagen. Det bristande nyföreta-gandet är en förklaring till den besvärandearbetslöshet som kommit att drabba de yngre. Denna ungdomsarbetslöshet harmedfört mänga olyckor för enskilda människor, och vi har därmed ocksä fåttsvårigheter som försvagar hela landets ekonomi. Regeringen uppträder märkvärdigt nog som om det som förnärvarande besvärar svenskt näringshv vore ett överskott på möjligheter attägna sig åt företagande. I själva verket har vi ett besvärande underskott päföretagande pä grund av de ohka svårigheter och pålagor som den ekonomiskapolitiken har kommit att medföra. när finansmmistern är ute och talar säger han attdet egentligen är konstigt att företagen inte sätter i gång med stor energi;här finns ju oerhört mycket pengar att låna i bankerna. Ja, det är riktigt attdet finns mycket pengar i bankerna, men att det finns lånepengarär bara en av de förutsättningar som måste vara uppfyhda för att det skall varamöjligt att starta en verksamhet. Den andra förutsättningen är att det finnslönsamma projekt, och det är där svårigheterna ligger . Dennödvändiga förutsättningen, att det skah finnas lönsamma projekt att hugga tagi, är inte uppfylld. Det är av sädana anledningar som vi har kunnat se attandelen sysselsatta inom industri i har kommit att minska. Detta ärdesto ahvarhgare som sysselsättningsmöjligheterna inom den offenthga sektornoch inom byggnadsverksamheten sviktar. Just inom de tväsektorerna den offentliga sektorn och byggnadsverksamheten skulle detenligt socialdemokraterna vara möjligt att med förutseende och planeringundvika störningar genom att det är staten som styr. Från dessa båda områdenutgår emellertid mycket stora svårigheter för den svenskaekonomin. Genom felaktig uppläggning av politiken har de här tvä områdena, därstaten har aht i sin hand, hamnat i det läge där de är, och därigenom har detuppstått stora svårigheter för ekonomin på det hela taget. förkunnar regeringen i finansplanen att man skall göranågonting åt den industriella utveckhngen. Därför är det självfallet med stornyfUcenhet man försöker ta del av vad som egentligen skall göras. talade om investeringsbidragen, som skallbetalas ut i stor omfattning, men man bör komma ihåg att även om det är mycketpengar som går ut den vägen, sä är det ändå blygsamma belopp i förhållande tiUde mycket stora nya pålagorna, och framför allt i jämförelse med denfördubblade löneskatten är bidragen ganska obetydliga. Här har det, fru talman, förts en debatt omvarför oppositionen efter det att vår kritik av höjningen avlöneskatten icke accepterades av inte har kommit tihbaka med förslagom en sänkning av denna skatt. Nå, en anledning - som jag inte tror redovisadesi debatten är helt enkelt att vi gick med på investeringsbidragenendast om regeringen icke ville acceptera att avstå från fördubbhng avlöneskatten. Om löneskatten fördubblades fick man gå med på de olika bidragen.Nu har systemet med investeringsbidrag satts i gång, och det går inte att vändapå det. Detta är en viktig anledning till att det finns mindremöjligheter att ingripa mot den fördubblade löneskatten i den omfattning som viyrkade på . Industriministern tänker sig ocksä ett ökat stöd tillforskning och utveckhng, vhket är bra. Frän moderat sida har vi länge krävtdetta. Men beloppet är mycket blygsamt i förhållande tillalla de ohka pålagor som lagts på näringslivet. I industrihuvudtiteln görs en ganska stor affär av att 17olika kommittéer och utredningar granskar förhållandena inom den ena eller denandra näringsgrenen. Det är möjligt att det kan vara ett positivt bidrag attsitta i industridepartementet och utreda, men jag tror att det är lätt attöverskatta betydelsen av kommittéverksamhet. Av precis samma anledning vänderjag mig mot idén att sätta i gäng ett nytt ämbetsverk som skall syssla medindustrifrägor. Att bygga upp ett mdustriverk och därmed tillsätta fleraämbetsmän kommer snarare att leda till en ökad byråkratisering än till en ökadsysselsättning och ett ökat företagande. Den grundläggande svårigheten är att lönsamheten igenomsnitt blivit sä låg att det inte finns tillräckhgt många projekt att satsapä. finns deten hel del stora företag, vilka enligt tidningarna uppvisar enförbättring av lönsamheten. Men det är viktigt att slå fast att en uppgång aven vinst från ett mycket lågt läge kan uttryckt i procentsiffror te sig mycketimponerande. Den kan bli stor, även om den nya grad av lönsamhet man uppnårändå inte är tihräcklig. En annan synpunkt är att det lär vara så att mänga av destora företag, som uppvisar ökning i vinst, inte i sig självager vinst. Det är deras utländska dotterföretag som ger enbättre avkastning. Det är inte fråga om någon förbättrad lönsamhet pä de olikafabriker och anläggningar som finns inom landet - åtminstone inte i motsvarandemän. Om det är sä, är detta oroande tecken. Även om det finns en del stora företag, som befinner sig iden belägenheten att de kan uppvisa förbättrat ekonomiskt resultat, gäller ändåatt lönsamheten i genomsnitt är skral. Detta beror på att situationen för demindre och medelstora företagen alls inte är ljus pä samma sätt. Eftersom dessaföretag, trots att det inte skrivs hka mycket om dem, har sä stor betydelse förden samlade sysselsättningen i landet, är det icke ägnat att inge förtroendeför sysselsättningen pä sikt att läget i dessa företag är sä känsUgt. Detta ärviktigast av allt. Ett betydelsefullt krav från moderat sida är att åtgärderför att förbättra lönsamheten - t. ex. ett gradvis avvecklande av löneskatten måste förenas med åtgärder för att åstadkomma en spridning av ägandet. Dettamåste göras i sädana former att enskilda människor, framför allt mindre ochmedelstora inkomsttagare, som icke haft möjlighet att bygga upp egnatillgångar, skall få tillfälle att göra detta. Genom att åstadkomma enspridning av ägandet - man kan kaUa det ägardemokrati - kan man se enförbättring av lönsamheten inom företag utan att detta skulle leda till ickeönskade verkningar vad beträffar skevhet i inkomst-och förmögenhetsfördelning.Det är vUctigt att förena krav på förbättrad lönsamhet med krav pä aktivaåtgärder för att åstadkomma ett spritt ägande. Enskilda människor snarare änkohektivet skall kunna ta del av den ökning som sker av de samlade tillgångarnai landet. Alternativet till att pä det här viset ge rimliga villkortih enskild företagsamhet är ett ökat stathgt ägande och statligt företagande.De erfarenheter vi haft av stathgt företagande är emellertid inte sådana att vihar speciell anledning att tro att det skulle leda till annat än ökade svårigheterför sysselsättningen och för möjligheterna att betala de ökade löner pä vilkavi ställer krav. Det är helt enkelt sä att vi har sädana erfarenheter av en heldel stathga företag. Den stora allmänheten i skulle inte med jämnmodkunna godta ett statligt ägande som ersättning för det välstånd som skapats avenskild företagsamhet. Därför tycker vi att det är en farlig väg som regeringennu är inne på att i stället för att ge resurser till ett enskilt näringslivförsöka bit för bit socialisera genom att låta AP-fonderna med sina storapengar gradvis köpa upp aktier i företag. Regeringen presenterar ju detförslaget - det hörde jag även - som om det vore fråga om att genomAP-fondernas aktieinköp ge företagen mera pengar att investera, att byggafabriker och köpa maskiner för. Vid åtminstone tvä olika debatter med framträdande socialdemokrater, bl. a. , har jag ställt frågan: Pävilket sätt fär t. ex. mer pengar att bygga ut sina anläggningar för, omstaten skulle köpa av aktierna i företaget? Jag har ännu inte fåttnågot rimUgt svar på den frågan. Pä vilket sätt fär mera pengar baradärför att staten köper av aktierna? Jag vet inte. Jag har, somsagt, inte fått något svar. Svaret måste ges av socialdemokraterna, om de villgöra ett huvudnummer av detta sä småningom. Om de inte har något svar pä denhär frågan, är det uppenbart att tanken att AP-fonderna skah köpa aktier ärfödd ur en önskan att finna ett annat sätt att bitvis socialisera det enskildanäringshvet. Jag tror att det vore en utomordenthgt löntagarfienthg uppläggningav den ekonomiska pohtiken. Det visar vunna erfarenheter av den typenav företagande. En annan metod som använts för att avhjälpa de ohkasvårigheter som regeringens politik skapat är att man försökt satsa alltmera pä AMS. Jag har svårt att tro att man den vägen skah kunna ersätta en verklig satsning pä indusrieh utveckhng. citerade det senaste numret av . Det hade jag ocksä tänkt göra, och eftersom det var ett så bra citat tihåter jag mig att upprepa det " sysselsätt ningen är den stora inrikespohtiska frågan. Den löser man inte genom en aldrig så målmedveten arbetsmarknadspohtik." Vid en konferens sade ,förutvarande chefen för : "Det är aUdeles självklart, att när denselektiva arbetsmarknadspohtiken omfattar så mycket av den totala sysselsättningen,sä kommer man inte ifrån att ställa frågan, huruvida det är riktigt att dennaensidigt skall bära hela bördan eller om man inte skall ocksä föra en annangenerell ekonomisk politik för att bättre utjämna balansen mellan tillgång ochefterfrågan pä arbetskraft." Det är rUtigt att man måste stäha den frågan, och manskall besvara den så som det gjorts i ledaren i Fackföreningsrörelsen. Menregeringen har uppenbarligen inte ens ställt frågan. I detta sammanhang skulle jag vilja ta upp ett spörsmålsom har debatterats tidigare här. Det gäher satsning i . Omjag förstod debatten rätt, sade att det gällde att skapa 100 000nya arbeten. kom tillbaka och sade: "Hur har vi råd med det?Tänk på hur dyrt det var när vi skulle köra i gäng jobben med . Det kostade70 per anställd". gjorde dä den riktigaiakttagelsen att eftersom det är sä dyrt att på det sättet skapa nya arbeten,måste vi i princip Uta till andra metoder. Vi måste satsa pä en generellekonomisk politik och fär inte tro att vi kan skapa hela den industriellautveckling som fordras genom den här typen av punktinsatser. Att säga detinnebär ju inte att man vänder sig emot den speciella satsning som Algotsinnebär där uppe, därför att med den politik som regeringen har fört, med ökandelöneskatter m. m., har så stora svårigheter skapats för näringshvet att det iefterhand uppkommer krav på denna typ av punktinsatser. Därför blh man väldigtförvånad när en sådan principfråga reses av och sedankommer tillbaka med den något inskränkta synpunkten att uppenbarUgen vänder sigherr emot att man gjorde den här satsningen på . Om varintresserad av någon skäligen enkel debattpoäng sä tycker 7 protokoll 1973. jag detvar fel att välja som forum. Det var en viktig principfråga som herrBohman tog upp och som väl tål att diskuteras, alldeles speciellt mot bakgrundav att själv vänder sig emot och säger att de härhundratusen nya jobben som vi behöver är för dyra att skapa med stathgapunktinsatser. Då måste vi hitta en annan väg. Det är en- vUctig fråga attdiskutera hur man skall göra härvidlag. En allvarlig nackdel med den överdrivna satsningen påselektiv politik punktinsatser behövs, men jag säger att det har varit enöverdriven satsning på sådana under den svaga konjunktur som vi har haft ärockså att man pä det viset har fått en uppdelning av arbetsmarknaden i ettA-och ett B-lag. Det är en mycket olycklig uppdelning. Det är dessutom en heltonödig uppdelning. Om man hade fört en mera allmän ekonomisk poUtik, hade mångafler människor kunnat fä arbeta utan att det hade varit sädana härpunktinsatser riktade till det s. k. B-laget på arbetsmarknaden. Man hadekunnat undvika en indelning som för mänga människor är nedsättande, nämhgen dethär B-Iaget. Det hade varit en stor vinst om detta kunnat undvikas. Jag har inledningsvis sagt att jag tänker ta upp ett annatområde av de fem områden som regeringen säger sig vilja fästa särskilduppmärksamhet vid. Det andra området är familjepohtiken. Jag tycker det äralldeles utmärkt att regeringen vill fästa uppmärksamheten vid familjepolitikendärför att familjer har framför aht genom skattepohtikenkommit i kläm. Trots att de sociala utgifterna har fördubblats, frän20 miljarder till 40 miljarder, lever många människor i en ny form avotrygghet. Man har fått allt svårare att klara den egna ekonomin utan en långserie av bidrag, och det är beroende på det starkt ökande skattetrycket. Det äråtminstone en av anledningarna till denna nya otrygghet. föreslår regeringen, som ett led i vad man kallarfamiljepolitik, att bostadsstöd skall utgå till ensamstående låginkomsttagare.Det låter ju bra, men man måste ändå fundera litet grand över vad detta kommeratt innebära i verkhgheten. Det är min uppfattning att det kommer att blimycket svårt att tillämpa denna stödform. Det kommer att bli ett stortadministrativt krångel, och det kommer att leda till omfattande orättvisor. Somexempel kan påpekas att vid inkomstprövningen skall man inte sammanläggainkomster för folk som bor i samma lägenhet. Det innebär att det bhr väldigtlönande att hålla på och trassla med vem som skah ha hyreskontraktet. Det blirfördelaktigt att ge det till den som har den lägre inkomsten av de två personersom bor tillsammans, t. ex. mor och dotter. Genom att den som har den lägstainkomsten står för hyreskontraktet gör man en avsevärd vinst i form av ökatbostadstillägg. Det är bara ett exempel pä vilket trassel och vilketadministrativt krångel det kommer att bli med detta nya bostadsstöd. Det, frutalman, tror jag man har god anledning att tänka igenom innan man beslutar sigför att införa detta system, som regeringen känner sig tvungen att göra enbartdärför att dess misslyckade bostadspohtik har lett till sä enorma hyror, attäven mänga ensamstående har svårt att klara kostnaden för en rimlig bostad. Jagvet för övrigt inte hur regeringen definierar begreppet familj. Här vardet aUtsä fråga om ensamstående som skulle ha bostadstillägg. Det är möjligtatt man kan kalla det för familj, men vanhgen brukar man mena att det är flerapersoner som tihsammans utgör en familj. Nåväl, regeringen kallar detta förfamiljepohtik. Det finns en sida av denna s. k. familjepolitik som jagtycker är tvivelaktig, och det är att i endast ett fall skah man göra ensammanräkning av inkomsterna, och det är om folk är lagvigda, dvs. när deverkligen har ingått äktenskap. Dä skah en sammanräkning av inkomster göras vidbehovsprövning. Är man alltså icke gift, kan man lägga hyreskontraktet pä densom har den lägsta inkomsten av de tvä som sammanbor, och då får manbostadstillägg efter vederbörandes inkomst. Skulle man råka ingå äktenskap och det finns fortfarande en del människor i som har lust att göra det blh det en sammanräkning av inkomster och följakthgen ett kraftigt bortfaUav bostadstillägg. Jag menar att detta är en utmanande och orimlig pohtik. Detär speciellt utmanande och orimhgt att kalla det för "familjepohtik". Det är min uppfattning att regeringens familjepohtik ärinne på fel spår. Äktenskap innebär ju bl. - att man ställer sig inom enserie lagregler som gäller samlevnadens praktiska innebörd. Jag har visserhgen talat om för att jag tänkteta upp familjefrägor i denna debatt, men inget statsråd är här för att lyssna.Jag vih upprepa att det kanske är pretentiöst att tycka att det borde varanågot statsråd närvarande under detta skede av remissdebatten, men som frutalmannen själv upplevt tidigare finns det inget intresse från regeringen attlyssna. Äktenskapet innebär som sagt att man ställer sig inomvissa lagregler, som är tänkta att reglera samlevnadens praktiska innebörd.Socialdemokraterna har ju inte någon specieht vänUg inställning tiUäktenskapet som samlevnadsform eller till famUjens väsentliga uppgifter, men dehar trots det funnit att det i praktiken blh mycket stora svårigheter när alltfler människor ställer sig utanför dessa lagregler och att det faktiskt oftahar lett till tragedier när sammanlevande parter har ställt sig utanföräktenskapet. Vad socialdemokraterna därför håller på medär att utvidga de vUUcor som gäller för gifta till att gäUa även för sammanboende.Så gör man t. ex. inom skatte- och sociallagarna. Inte när det gällerbostadstilläggen för ensamstående, men pä mänga andra punkter har man sagl sigatt sammanboende skall behandlas som gifta. Det är i verkligheten mycket svårtatt fä detta system att fungera. Det är administrativt invecklat och oftaogörligt med denna kontroll. Ändå tvingas man in på den vägen. Så kommer detatt visa sig bli också när vi senare i vär skall diskuterafamiljelagsakkunnigas uppläggning av en ny familjelagstiftning. Man har tänktsig att en serie av regler, som tidigare bara har gällt för gifta, också skallgälla för icke gifta. När man har fört en s. k. familjepohtUc som diskrimineraräktenskapet, bhr det av praktiska skäl nödvändigt att förfara pä detta sätt.Men jag frågar verkhgen: Är det rimligt och rUctigt att driva en Hnje sominnebär, att vi i själva verket i vårt land håller på att få tvångsäktenskap visserligen inte i den bemärkelsen att man föser ihop människor som inte vill levatillsammans men i den bemärkelsen att vi håller på att införa ett system, därstaten pekar på människorna och säger: Ni är gifta. Ni har visserhgen inte gifter, men vi behandlar er som gifta. Det är en ny form av tvångsäktenskap, som vi på detta sättär på väg att få. Många människor - till en del sådana som avstår från attgifta sig och i stället bara lever som sammanboende - anser att äktenskapet ären form av tvång som de inte vill ställa sig under. De söker en högre grad avfrihet. Jag erkänner att det finns människor som har denna uppfattning. Men dåuppstår genast frågan: Hur går det för de människorna under den socialdemokratiskapohtiken? Blir det verkligen någon frihet i ett läge där man i stället för attsjälv friviUigt avgöra om man vih stäha sig innanför äktenskapets lagregler ochreglerna för samlevnaden skall låta staten peka ut vilka som är gifta och integjfta? Jag menar att detta är ett exempel, och inget dåligtexempel, där en socialdemokratisk poUtUc är tänkt att gynna friheten jag trorförvisso att socialdemokraterna har goda tankar - men där det i verklighetenblh något annat. Vi är pä god väg att fä en ny form av ganska kränkande stathgkontroll genom administrativa beslut över vilka som skaU behandlas som giftaeller inte gifta, vilket är betydligt sämre än att ha en lagstiftning påskatteområdet, på det sociala området osv. som gör att äktenskapet inteekonomiskt blir så diskriminerat att folk undviker att frivilhgt gå in i det.