prot · FW09128 · 1973-12-31 00:00:00 — När vi från sida 1967, och även , ivär kritik av och vårt motstånd mot nedbantningen av försörjningsgraden antyddedet sannolika i att ett intemationeUt instrament kunde komma att behövas föratt bemästra den väntade hungerkatastrofen ute i världen, så rönte vi ettnegativt bemötande från regeringspartiets sida. Vi skaU sköta värt, sade man,inte bekymra oss om andra. Och även inför SIDA;s nu aktueUa hjälpprogram lärdet ha sagts från regeringshåU att denna vår insats är en tiUfäUig historia sominte skall påverka vår jordbmkspohtik framöver och inte heUer denjordbrukspohtiska målsättningen. Vi skaU alltså i vårt land, obekymrade om entiUtagande bristsituation, fortsätta att banta ner vår livsmedelsproduktion ochbyggas hus pä och asfaltera de bästa bitarna av vår åkerjord. Alla länder är dock, som väl är, inte lika bekymmerslösasom . 1 skaU man ta jordbanken i bruk igen. Den har omfattat 22mUjoner hektar; hälften av denna areal är såvitt jag vet redan återförd. Mot denna bakgrund vore det inte ur vägen att även vi togupp beslut om en successivt minskad egenproduktion och ökat beroendeav import av hvsmedel tUl förnyad prövning. Det nu frivUliga deltagandet iFAO;s internationeUa hvsmedelsbank kan mycket väl komma att ges tvingandekaraktär framöver. Att den s. k. fattiga världen och dess presumtivasympatisörer inte saknar medel för detta visar t. ex. dagens oljekris. Och vårförsörjnings- och produktionsförmåga är mycket starkt beroende av vårenergitUlgång. Det råder också bristsituation påsockerförsörjningens område, och jag tror det är riktigt att säga att vid sidanom brödsäden är sockret den viktigaste varan i världshushåUet. Men konsumtionenav detta viktiga Uvsmedel har ökat så mycket att den just nu överstigervärldsproduktionen med ungefär 2 mUjoner ton, och man räknar med attsockerkonsumtionen under den närmaste framtiden kommer att öka med ytterligare20 mUjoner ton. Om man sedan tar i betraktande att världsproduktionen ärungefär 70 mUjoner ton, så förstår vi att är en mycket avsevärdökning av konsumtionen. Detta förhållande avspeglar sig också i prissättningenpå socker. hade vi överskott av socker i världen, och dåvar världsmarknadspriset per kUo socker. varsockerpriset på världsmarknaden I krona . Det är en höjning med 260 å 270procent. Det är därför önskvärt att vi ökar vår inhemska sockerproduktion. bortsocker frän de människor som bättre behöver det. Sannolikt är ocksåjordbrukarna i vårt land beredda att öka sockerbetsodlingen med låt oss säga 10000 å . Vi hävdar oss mycket bra i konkurrensen när det gäUer denproduktionen. uppges det att förädhngsindustrin i värt land inte harmöjligheter att ta emot produkterna från en ökad sockerbetsodling, om ökningenär större än ungefär 6 000 ä , men det får inte bli industrins kapacitet som skall avgöra sockerbetsodlingens omfattning och vår inhemskasockerförsörjning framöver. Och eftersom det väl får skrivas på regeringenskortsynta sockerpoUtiks konto , dä vi skar ned odlingen till - vilket sannolikt också har medverkat tiU en nedbantning av industrin - bör statligamedel, t. ex. AP-pengar, satsas för att öka industrins kapacitet, antingengenom att någon nedlagd sockerfabrik rustas upp igen eller att man med sådanaAP-pengar bygger en ny sockerfabrik. Detta viU jag lägga den nyejordbruksministern på minnet inför kommande förhandlingar. har det förekommit ett par beklagUga inslagi jordbruksdebatten beklaghga därför att de innehåUit felaktiga ochmissvisande uppgifter om jordbruket. Under valrörelsen etablerade sig ett parav statsråden i köttbranschen. Man reste land och rike runt och pläderade förrealisation av kött, trots att det inte fanns något överskott att realisera.Man insisterade på att jordbrukarna och deras föreningsrörelse var motståndaretiU en sådan omtanke om konsumenterna. Det var alldeles felaktigt. I andra handvar väl meningen att misstanken skulle drabba . Enhgt denkonsumentköplag som regeringen förelagt och som skaU behandlas i hösttorde man inte få lov att bedriva affärer med sådana metoder. Eftersom man harglömt att i jordbruksregleringen införa nägot instrument för sådanarealisationer, insisterade man i själva verket på ett brott mot gällandejordbruksavtal. Jordbruksministern var därför klok nog att hoppa av firman igod tid, men statsministern lär ha fortsatt med sin märkliga gårdfarihandelvalrörelsen ut. Nåja, det kan ju tänkas att det blir ett överskott tiUnästa är - det är inte säkert. Men då torde vi ha ett nytt jordbruksavtal, ochdä är det möjligt för regeringen att skapa ett sådant instrument som innebäratt jordbrakarna inte ensamma skaU bära förluster av eventueUa realisationer.Kritiken nu mot köttpriserna drabbade därför regeringen själv mer änjordbrakarna, även om avsikten kanske var den motsatta. Men allra främstdrabbar kritiken de kostnadsökningar som inflationen har medfört och medförinom förädlingen och distributionen. Men den drabbar också t. ex. chaufförernasom transporterar djuren till slakterierna och distribuerar varorna därifrån;den drabbar för övrigt samtliga arbetare och anstäUda inom både förädling ochdistribution. Det är ganska förklarligt om dessa hvsmedelsarbetare känner sigträffade av regeringspartiets kritUc mot prissättningen, eftersom deobestridhgen är låglönegrupper. När det gäUer prishöjningarna pä livsmedel ochfördelningen av dem tycker jag att regeringspartiet och dess supportrar haranledning att studera den redovisning som har lämnats i ett avjordbruksnämndens senaste meddelanden. Där har nämnden nämligen visat attpriserna för jordbruksprodukterunder höjts i det led där jordbruksregleringen verkar,dvs. när produkterna går ut från slakterier Och mejerier. Menavräkningsprisindex, som registrerar de priser som jordbrukarna har fått, visarunder en uppgång med , och det beror bl. a. påhöjda s. k. regleringsavgifter. En annan intressant redovisning av hur svenskafolkets konsumtionsutgifter fördelar sig har lämnats av jordbruketsutredningsinstitut. Där uppges de samlade konsumtionsutgifterna för vara 105,8 mUjarder kronor. Av det beloppet har 17,9 mUjarder betalats ibutikerna för svenskproducerade livsmedel. Men av de här 17,9 mUjarderna försvenska livsmedel går endast 5,9 mUjarder till jordbrukarna, som av de pengarnaskaU betala produktionskostnaderna. Man har beräknat att endast omkring 1,6mUjarder bhr kvar som ersättning för jordbmkarfa-mUjernas arbete och ränta päinvesterat kapital. Med dessa siffror som bakgrund kan man fräga sig omregeringspartiet är iUa underrättat. Jag kan aldrig tro att uttalandena berorpå att regeringen har en rent aUmänt ovänhg inställning gentemot hela densvenska jordbrukarkåren. Under vårriksdagen debatterade vi här i kammaren en annonsfrån regeringspartiet där man hade gett helt missvisande uppgifter omjordbrukarnas inkomstförhållanden. Därför var det minst sagt förvånande när manåterigen i en annons och i en broschyr tiU årets val gjorde gällande attjordbrukama får vardera 20 000 - för att upprätthäUajordbruksdriften. Så hette det. Ett sådant påstående måste utgå från den heltoreahstiska förutsättningen att vi skuUe kunna bedriva ett jordbmk utangränsskydd eUer också att vi inte aUs skulle ha nägon egen produktion avhvsmedel. Om man i stället hade sagt att importskyddet fördelat perjordbrukare, motsvarar ungefär dessa belopp hade det gått att till nödsbegripa det. Men jordbrukets prisnivå skaU jämföras med andra ländersproducentpriser, i likhet med vad som sker på industrins område, och inte meden orealistisk prissättning på världsmarknaden. har dessutom det höga världsmarknadspriset påspannmål högst avsevärt reducerat importskyddets storlek genom att gränsskyddetpå hela spannmålssektom praktiskt taget inte längre utnyttjas. På samma sätthar köttprisernas höjning på den internationeUa marknaden minskat jordbruketseffektiva gränsskydd. Det borde man ha haft i åtanke när man formulerade dennabroschyr, som dock gick ut till och kanske lästes av mUjontals människor i vårtland och som gav en fuUkomligt felaktig bild av jordbrukarna ochjordbrukspohtiken. Utan att i övrigt bedöma kvalifikationerna hos de s. k.ansvariga utgivarna tror jag att man får ge dem betyget underkänd när det gäUersvenska språkets behandling och när det gäller uttryckssätt. Jag tycker attsåsom ordförande i regeringspartiet borde statsministern be jordbrukarna omursäkt för denna lapsus. Eftersom jag ser att den nye jordbruksministern harinträtt i kammaren viU jag hälsa honom välkommen i hans nya ämbete, och jaguttalar en förhoppning om att han skaU kunna lösa sina uppgifter pä ett sättsom kan vinna förtroende hos aUa grupper. HerrWIRMARK (fp); De båda senaste anförandena har från olikasynpunkter belyst hur den internationeUa situationen påverkar vårt land. Det ärviktigt att den aspekten finns med, ty vad som sker i omvärlden stäUer i ökadomfattning krav på oss. Vi har just sett hur anmodats medverka iövervakningen av det bräckliga stUleständet i , ett ansvar som vinaturhgtvis varken kan eller bör undandra oss. Vi har sett hur situationen iVietnam och VietnamkonflUctens återverkningar i övriga öppnarmöjligheter till angelägna humanitära insatser och återuppbyggnadsinsatser frånsvensk sida. När afrikanernas krav på frihet i södra möts av ettaUt brutalare förtryck måste vi stärka vår hjälp tiU de oberoende afrikanskastaterna och tiU befrielserörelserna i det egentliga södra . Vi kan göradet i förvissningen om att vi därigenom stöder principer som FN klart uttalatsig för. När mUitärerna med våld sätter demokratin och parlamentarismen ur speli och exceUerar i terror och förföljelse av motståndare tUl den nyaregimen måste vi snabbt söka bistå dem som utsätts för övergrepp. Då handlar vii god överensstämmelse med svensk humanitär tradition. I fråga om ChUe vet vi att den kvot flyktingar på 200personer som ursprungligen lovade att ta emot inte räcker tiU. Sverigebör därför i enlighet med det löfte som dåvarande utrikesministern gav förnägra veckor sedan i den här kammaren gä längre och ta emot ett betydligtstörre antal av de flyktingar från som önskar komma tiU vårt land. När det gäUer södra har vi frän hberalt håU underflera är hävdat att de svenska biståndsinsatserna borde förstärkas både tillbefrielserörelserna - de rörelserna har hittUls fått ett alltför blygsamt ochsporadiskt stöd och tiU de oberoende afrikanska stater som finns i den delenav . Därför förordar vi att och göres formeUt tiUmottagarländer för svenskt bistånd. Därför kräver vi en snabbare ökningstakt avbiståndet tUl som ju är det land som frimodigast försvarar afrikanernaskamp för rättvisa och oberoende. Låt mig erinra om att isomras i en rapport till ECOSOC slog fast att den omorientering av Zambiashandel som stängningen av gränsen meUan och tvingade framkommer att kosta mUjardbelopp. FN:s generalsekreterare riktade också envädjan tiU medlemsstaterna i FN att bistå landet. VUka ytterligare bidrag ärsvenska regeringen beredd att lämna? Det är inte rimUgt att , som lojalt stött FN;ssanktionspolitik visavi utbrytarregimen i , får ta på sig dessa mycketstora ekonomiska uppoffringar. Det statsminister en gång kaUadeanständighetens gräns har bhvit en ekonomisk skiljehnje, vars ekonomiskaåterverkningar vi aUa bör ta ett ansvar för. svar till FN borde därförbU ett kraftigt höjt bistånd. Många svenskar frågar också vilka åtgärderregeringen är beredd att vidta för att medverka tiU att Undra katastrofsvälteni . kunde rapportera om den kusligasituationen i provinserna . De har en befolkning på 7 mUjoner,av vilka 2 mUjoner sägs vara direkt berörda av svälten. Jag citerar urartikeln: "Folk dör i tusental. FN uppskattade antalet offer frän aprU tiUaugusti tUl meUan 50 000 och 100 000 enbart i WoUo, som utgör en tredjedel avde berörda områdena. Andra uppgifter förekommer om en genomsnittUg dödssiffrapå 500 i den delen av . Ingen vet exakt hur mänga människorsom är döende eftersom ingen begett sig tiU byarna för att undersöka saken. Destarkaste kämpar för att ta sig till städerna och väl där dör de itusental." Det heter vidare: "I finns det 13 lägeromfattande 14 000 människor. I varje läger dör omkring 100 personer om dagen.När någon dör kommer genast en annan in i lägret och tar hans plats. Lägren äröverfyllda, de saknar tUlräckligt med livsmedel, tiUräckligt med medicin ochsanitära anordningar." Larmet om hungersituationen i randstater kom tidigareoch hjälpinsatserna - även frän svenskt håU - har där satts i gång. Rapporternafrån visar att även här behövs en breddning av den internationellainsatsen. I den bör det vara naturligt för att aktivt delta. Någotutrymme lär inte finnas inom den ordinarie budgetramen -den skars ju avregeringen ned till för . Men, herr talman,jag hoppas att inga pohtiska bedömningar skaU fä stå hindrande i vägen för attmedge de extraordinära insatser som behövs. Jag viU instämma helt medgeneralsekreterare i som nyligensade: "Att tycka iUa om en regering bör inte vara ett skäl att vägra hjälpät dem som behöver den i ett område som en sådan regering behärskar formeUt eUerreeUt. Tvärtom kan hjälpen bh en uppmuntran tiU offren för katastrofer som justdenna regering bidragit att skapa - den kan ge det katastrofdrabbade folket enkänsla av att inte stå ensamt, av att det finns en omvärld som följer dessöden." Det aUvarliga är att katastrofhjälpsbehoven i ohkau-länder bara ser ut att öka. Redan de behov som följer av krigen i ochMellersta Östern är svåra att överbhcka. Den smygande livsmedelskrisen tar, somvi hörde i det förra anförandet, allt väldigare proportioner. MonsunregnensnyckfuUhet har medfört lägre skördar i . Översvämningarna i harskapat nya akuta hjälpbehov. I har först torkan och sedan våldsammaöversvämningar resulterat i en brist på över 2 mUjoner ton spannmål. Tar manhänsyn till att det utländska biståndet minskar förstår man attbehovet är stort av att öka de svenska insatserna i detta land utöver den rampä som vi har faststäUt. Det är främst två slutsatser vi måste dra; För det förstamåste vär katastrofberedskap förbättras, och katastrofhjälpsdelen av detsvenska biståndet måste ökas. Ett första steg i den riktningen har tagits genomförverkligandet av SIDA;s förslag att avsätta biståndsmedel för lagring iSverige av spannmål för internationeU hjälp. i Skegrie berördeockså de intensifierade ansträngningar som görs inom FAO för att bygga uppden internationella livsmedelsbanken. På den vägen måste vi vara beredda att gåvidare. För detandra måste vi genom opinionsbildning och internationellt samarbetepressa fram en bättre internationeU beredskap för naturkatastrofer. Från mängasynpunkter vore det en fördel, om sådan hjälp kunde göras muhUateral ochdärigenom slippa bli beroende av kraftiga politiska övertoner från enskUdagivarländer. SIDA konstaterar i sina petita /75 att FN-organenför närvarande inte är rustade för snabba och effektiva operativa katastrofhjälpsinsatser- varken WFP, , UNDP eller den s. k. katastrof-koordinatorn inom FN menatt de icke-statliga organisationerna, främst Röda korset, har en betydandeerfarenhet och potentieU kapacitet. Dessa senare organisationer saknaremeUertid tillräckliga resurser och befogenheter. Frågan är: Hur skaU man åstadkomma en samordning påinternationeU nivå och en planmässig försörjning av hjälpinsatser medläkemedel, Uvsmedel, tält, transportmedel etc? Som SIDA påpekar bör nu utredasvilka organ som är bäst lämpade att organisera de lättrörliga operativainsatser som behövs. Detta organ, eUer kanske snarare dessa organ borde ha FN:sfuUa stöd och arbeta med säkerhetsrädets fuUmakt. De enskilda medlemsstaternaborde redan ha lärt sig att en stor del av katastrofhjälpen tyvärrkommer för sent och kommer att fortsätta att så göra, om man inte ger någotinternationellt organ nödvändiga resurser för att håUa en tiUräcklig katastrofberedskapoch svara för en adekvat planering. Vilken lösning man än till slut stannar förbör vi se tiU att det friviUiga hjälparbetet här får sin rättmätiga plats ibUden. De ökande hjälpbehov jag här pekat på ger enytterst allvarUg bakgrund tUl diskussionen om enprocentmålet. Det är ju nästaår regering och riksdag har att uppfyUa sina tidigare högtidligen avgivnalöften om att enprocentmålet skaU vara uppnått 1974/75. Sviker vi dennautfästelse, kommer vi inte heUer att kunna infria vårt löfte tiU FN om 0,7procent i offentliga biståndsutbetalningar . Det är lätt att peka på citat som binder socialdemokratinvid att infria detta löfte. Dåvarande utrikesministern sade t.ex. vid 1967; " Låt oss säga 1974/75 och lova att viskaU hälla vårt löfte." Den senaste partikongressens beslut innebar ocksåen entydig uppmaning till regeringen att stå fast vid detta löfte. På fråga här har vi intefått nägot svar. Det bådar illa, . Jag upprepar därför frågan;Kommer regeringen att se tiU att vi uppnår enprocentmålet 1974/75 såsomutlovat? vet vi att enprocentmålets uppfyUande kommer att krävamycket pengar, en höjning på i bästa fall drygt 800 mUjoner kronor, troligenett större belopp. Det torde vara svårt att hävda att den ekonomiskasituationen sådan den avtecknar sig inte skuUe möjliggöra denna höjning.Kvar står aUtså frågan om regeringen har den politiska viljan att prioriterau-hjälpen tiUräckligt högt. Skulle propåer om att skjuta den etteller annat åt framåt i tiden vinna framgång, vore detta ingenting mer ellermindre än ett aUvarligt moraliskt nederlag för både regering och riksdag. Låt mig tiUägga att enprocentmålet är bara ett etappmål. Irapporten till 1967 årssocialdemokratiska partikongresshette det; "Enprocentmålet skaU vara en ledstjärna och en stimulans - menär bara ett etappmål". Och vi vet att har gjort Uknandeuttalanden. Men vUken är den socialdemokratiska ståndpunkten? ansåg det naturligt att anslagen i fortsättningen stiger i taktmed BNP, dvs. att anslagen hålls kvar vid en procent när det målet är uppnätt.Vad är det för logik i detta? Varför skaU man stanna här, när det ändå fränböqan var klart att vi skulle betrakta enprocentmålet som ett etappmål? Låt mig sluta med att säga att omsorgen omkvaliteten på det svenska biståndet - och den aspekten behöver förvissofördjupas och ytterligare debatteras - gör det inte likgUtigt hur mycket vitotalt satsar. Större anslag ger utrymme för större insatser, som kan betydamycket på marginalen. Större ekonomiska msatser betyder bättre möjligheter attsöka oss fram tUl effektivare biståndsformer. Genom att fullfölja våra löftenkan vi verka pådrivande på andra rika länder. Sviker vi, blir vi ett annatslags föredöme. Den ökade medvetenheten om hur komplicerad biståndsverksamhetenär får alltså inte leda oss tiU att vi ger vackra ord istället för att avstå från det vi lovat av vär standardökning. Det är med stor tiUfredsställelse som jagkonstaterar att intresset för vär energiförsörjning har lyckats tränga in påden politiska arenan på ett annat sätt . Onekligen har debattenbreddats . Det mtresse som visats frän opposUionens sida harhittills varit negativt. Jag måste uppfatta det som negativt, när helaoppositionen gått emot vattenkraftutbyggnader i nära nog alla sammanhang, medmotiveringen att vi skuUe spara de älvar som var kvar, nu när vi hkväl vissteatt kärnkraften stod för dörren. Kärnkraftverk i storieksordningen 400, 500,600 ja upp tiU - vad var det dä enligt oppositionen för meningatt bygga ut vattenkraftverk pä 50, 100 eller ? Närråkraftproducenterna försöker lösa problemet genom en stark satsning påkärnkraftverk, lanserar samma opposition kärnkraften som den allt överskuggandefaran, en fara som berör inte bara vår egen framtid utan framtiden för fleragenerationer -ja, , säger man. Elproduktion genom oljeeldadevärmekraftverk möts av lika entydig kritUc. Man öser ut tonvis av detfruktansvärda svavlet över vårt arma land, heter det då. Om producenterna i denna situation ber om besked i frägaom sättet att framstäUa energi , svarar en eUer annan sorglösrepresentant för föreningen "" att vi inte behöver såmycket energi. Låt oss vara nöjda med vad vi har och stanna upp där ,och lät oss återgå i högre grad tiU det agrara samhället, så behöver vi intemer energi. Ja, sä sägs det . Men om man menar att vi inte har anledningatt tillfredsstäUa ett ökat energibehov, kräver hederligheten att man ocksåklargör för allmänheten vad ett sådant ståndpunktstagande har för konsekvenser.Gör man inte detta, så riskerar "" att bli ovänner medjordens befolkning. Sverigehar på blivit ett erkänt effektivt industriland och somsådant blivit både uppskattat och respekterat. Vi har genom industrialiseringenockså bhvit ett rikt land. Vår levnadsstandard hgger på en hög nivå ijämförelse med den övriga världens. Detta mått av välstånd hade vi aldrig nåttom vi stannat kvar i det gamla bondesamhället. Och möjligheterna för denutveckling som skett har i hög grad varit baserade på vår rikliga tUlgång tiUvattenkraft. Vi bör också beakta att vattenkraften är den minst riskfyllda avalla de produktionsmetoder som står tUl buds med nu känd teknik,som vi kan konstatera att vi genom vattenkraften mte i något avseendetär på jordens lagrade energiresurser. Om vi nu likväl beslöt att stanna kvar vid nuvarandeenergiförbrukning, skuUe vi överflyglas av vår omvärld. Dettabör vi klargöra för oss själva men också för den aUmänhet som vi är satta attrepresentera och tjäna. Gör vi inte detta har vi försummat vår plikt på ettupprörande sätt. Vi har enligt mitt sätt att se ingen anledning attbetrakta elkraftproducenterna som fiender tUl oss. Tvärtom har de varit våravänner i betydligt högre grad än vad vi i allmänhet är medvetna om.Naturligtvis skaU vi ta hänsyn tUl vär natur och vår miljö. Men vi har ocksåskyldighet att ta hänsyn tiU våra medmänniskors framtidaförsörjningsmöjligheter i en värld bräddfyUd av hård konkurrens. Nåväl den kvarvarande outbyggda vattenkraften är enmargineU tiUgång även om den som tiUsats för toppkraftproduktion i dygns- ochårtidsvariationerna är nog så betydelsefull. Vi klarar inte efterfrågan medenbart vattenkraften. Vi måste bygga ut kämkraft därom är jag övertygad. Menvi bör inte bygga ut kärnkraften i högre grad än vad som är oundgängligennödvändigt inte därför att jag anser faromomenten med detta kraftslag varaomöjliga att bemästra jag återkommer tiU denna fråga - utan därför attutnyttjandet av uranets energnnnehåU är så bedrövligt dåligt trots denimponerande tekniken. Man har ställt mycket stora förhoppningar tiU denefterföljare av lättvattenreaktorn som benämns breedern. Men konstraktionen avdenna reaktortyp har låtit vänta på sig, och kärnkrafttekniker världen över haruttalat mycket bestämda farhågor för denna reaktortyp. Man befarar attsäkerhetsanordningarna kring breedern skulle bli sä kostnadskrävande att dennatrots sin betydhgt bättre verkningsgrad blir alltför kostnadskrävande för attvara lönsam. Säkerheten får naturligtvis inte eftersättas. Vi har däremot enproduktionsmetod som inte utnyttjats i den omfattning som är möjlig,nämhgen den tUlgång som faktiskt förehgger i våra tätorters värmebehov. Även omoljesituationen för dagen är besvärlig så föreligger den situationen atthuvuddelen av våra bostäder, våra kontor och affärskomplex uppvärms med olja.Denna sektor kräver av landets samlade energibehov. När vi ärmedvetna om att kombinatet av värme- och elproduktion är det mest gynnsammafrån flera synpunkter, är det en misshushållning av stora mått att intetillvarata kombinatets fördelar. Ett område som vi förser med värme och elkraftkan vi med ett kombinerat verk försörja för en bestämd tidsrymd med enförbrukning av olja som vi kan fastställa till talet 100. Om vi däremot församma försörjning låter värmen produceras för sig och elkraften för sigförbrukar vi församma tid en oljemängd som fär sättas tiU talet 157. Hur kan då detta vara möjligt? Ja, det beror på att ettkondenskraftverk endast utnyttjar oljans energiinnehåU tiU förelproduktionen. Resten som är värme kyles bort i luft eUer vatten.Kraftvärmeverket som har kombinationen el och värme för bostäder och lokalertUlvaratar oljans energnnnehåU tiU .