prot · FW09129 · 1973-12-31 00:00:00 — Vi måste, herr talman, låta den kommunala självstyrelsen verkaoch fördjupas. Detta är en grundpelare i vår demokrati. i (s): Mot bakgrund av de beståendesysselsättningsproblemen i den nu uppåtgående konjunkturen finns det skäl attge uttryck för tacksamhet över att regeringen vid denna höstsessions början iproposition nr 165 lagt fram förslag som syftar till att försöka komma tillrätta med den kvardröjande obalansen på arbetsmarknaden. Jag tänker speciellt pä de åtgärder som inriktas som stödför arbetssökande kvinnor och ungdomar samt insatser för att tillmötesgåmänniskors behov av offentlig social service. Detta har särskUt stort intresseför de orter och de regioner som inte har sådan exportinriktad industri där manunder året kunnat skönja en förbättring av arbetsmarknadssituationen. Jag ber att få tacka regeringen för dessa initiativ - dåjag hoppas att de bl. a. skall bidra till att lösa de beståendesysselsättningsproblemen i den region och den ort som jag representerar. Vi harunder lågkonjunkturen i haft en mycket hög arbetslöshet, och denkvarstår än på en osedvanligt hög nivå. Över 3 000 arbetslösa, främstkvinnor och ungdomar, är ett mycket högt arbetslöshetstal. Vi hoppas attåtgärderna i stor utsträckning skall bidra till att vi också kan lösa problemenför de mänga kvinnor och ungdomar som söker sig ut på arbetsmarknaden i vårstorstadsregion. Sedan vill jag gärna, herr talman, begagna tUlfället attkomma in pä en fråga som berörts i denna debatt men som kommer tillbaka idecember när kammaren skall behandla regeringsförslagen om Öresundsförbindelserna.Trots att materialet års folkräkning visar att utvecklingen under1960-talet inte karakteriserats av en koncentration av befolkningen tUlstorstadsregionerna finns det medvetet eller omedvetet politiska företrädareför vissa grupper som viU slå vakt om denna seglivade myt. Vi upplever i den region som jag representerar en mycketkraftig befolkningsminskning. minskade med 5 000 invånare ochkommer under innevarande år att minska med 7 000 invånare. Men, säger då de somhåller fast vid talet om koncentrationen till storstäderna, det innebär juenbart att man flyttar ut till kranskommuner och till stadens närmaste omgivningar.Också det är en felaktig syn. Befolkningen i minskar underinnevarande år. Problemen är alltså rakt motsatta vad vi oftast möter i denregionalpolitiska diskussionen i vårt land. Jag tycker att det fannsanledning att peka på denna för många av kammarens ledamöter kanhända okändafaktor. Vi skall inte nu föra någon konkret debatt i brofråganeftersom kammaren senare kommer att få tiUfälle att behandla den. Men jag kanändå inte underlåta att i detta inlägg säga att en bro som sammanbinderSydsverige med i sig har mänga fördelar, lokahseringsmässigt och förhela nationen. När man ställer sig som motståndare till dennatransportförbindelse gör man den region som berörs men också hela vårt land otjänst. Vi hoppas i Sydvästskåne och i att statsmakterna på sättsom det givits uttryck för i propositionen om Öresundsförbindelserna skaU gedet stöd som behövs för att ta tUl vara lägesfördelarna i ett sådant härarrangemang. Jag viU också nämna att det finns andra argument påmiljösektorn än de som vi kanske oftast möter. För de tätorter som berörs av denuvarande kommunikationerna till vårt grannland skapas miljöbelastningar, somom inte den aktuella förbindelsen kommer till stånd skulle bli oerhört stora.Det gäller, såsom påpekats i propositionen, dels sjösäkerheten i Sundet, delsfordonsbeslastningen pä gator och i hamnar i de berörda städerna. Detta är ettproblem som inte tas upp i den mänga gånger ensidiga argumentationen frånmiljöföreträdarna i debatten om broförbindelsen och om andra frågor somsammanhänger med miljön. Jag vill ge uttryck för den förväntningen att vi frånstatsmakterna skall få ett starkt stöd för tillkomsten av denna förbindelse ochdärmed också för en lösning på många av problemen för våra kommuner och för vårregion. HerrNORDSTRANDH (m); I höstens valrörelse speladeutbildningsfrågorna en viss och inte obetydlig roll. Det skulle faktiskt haframstått som underligt om dessa frågor, som ingår som en väsentlig del i denfortlöpande samhällsdebatten, helt kommit i skymundan i valkampanjen. Bara detkvantitativa problemet är imponerande och motiverar redan det att någonuppmärksamhet ägnas åt utbUdningsproblemen i en aUmänpohtisk debatt svepandeöver det mesta i vårt samhälle. En mUjon unga svenskar går i , och inomgymnasieskolan finner vi ytterligare en kvarts mUjon ungdomar. Lägger vidärtill för att fullständiga bilden av vårt undervisningssamhälle - att i mnttal 140 000 studerar vid universitet och högskolor av olika slag och att hundratusentalsäldre ägnar sig åt s. k. vuxenutbildning i kommunernas och studieförbundensregi, finner vi att det i värt land finns kanske bortåt 2 miljoner människorsom studerar mer eller mindre kontinuerligt och systematiskt på hel- ellerdeltid. Märkligt är mot denna bakgrund att socialdemokraternalänge kämpat emot alla eller åtminstone nästan alla förslag till förbättringarav det skolsystem som vi i avsevärd politisk enighet beslutat om och som sedanen tid börjat fungera. Inget av de demokratiska politiska partierna vill rivaupp de grundläggande skolbesluten. Men det som inte visar sig vara bra och sominte häller måttet - skulle det inte kunna ändras? Skolan är, som det sagts tidigare vid olika tillfällen,inte färdig och blir det väl aldrig heller helt. Krisfenomen finnsotvivelaktigt inom skolsystemet. Man måste vara bäde döv och blind om man intemärker de onda tecknen. Lärarprotesterna talar sitt tydliga språk protestermot förhållanden inom såväl gmnd- som gymnasieskolan och protester mot attingenting konkret, som man uppfattar det, görs från de högsta skolmyndighetemassida. Flera aktioner har varit i gäng på olika håll i landet. Man hävdar och har länge hävdat ute på fältet iundervisningens vardag att man inte kan och skall vänta med allt reparations-och utvecklingsarbete tills den sittande utredningen om skolans inre arbete,, har kommit med något påtagligt och användbart. Att det är möjligt om detkniper att gå SIA-utrednmgen i förväg visas att för inte längesedan kommit med ett ivrigt efterlyst förslag tUl åtgärder mot skolket, ettskolont som vi nu äntligen skall försöka komma till rätta med. Det har tydligen knipit för förre utbildningsministern,som på reträtt i sin tidigare ganska negativa attityd tiU särskilda åtgärderpå skolområdet i det stora paketet med förslag till vissaekonomiskt-poli-tiska åtgärder lyckats fä inlagda tiU extrainsatser på i första hand högstadium. Det nya intresset för attgöra nägot reellt hälsas givetvis med stor tillfredsställelse, även om formernaför och innehållet i insatserna är något oklara, inte minst i fräga omkopplingen till ett ökat utnyttjande av tillgänglig utbildad men arbetslöslärarpersonal. Besvarandet av en interpellation av mig i den här frågan bör såsmåningom kanske kunna skingra dunklet. Jag förutsätter därvid att den nyeutbildningsministern fortsätter pä den Carlssonska reträttlinjen, dvs.,annorlunda uttryckt, fortsätter att bidra med nya förslag till åtgärder påutbildningsområdet, därmed erkännande att kritikerna dock hatt rätt. Såväl under valrörelsen med dess debatter som senare iandra diskussioner har i pressen och andra massmedier de politiska partiernasinställning tiU den nuvarande skolsituationen framställts och vinklats på ettsätt som skulle kunna uppfattas som att total enighet föreläge om att allt istort sett vore bra och att endast mindre, marginella justeringar skulle behövas.Så förhåller det sig enligt min uppfattning emellertid inte. Åtskilliga krav päförbättringar är inte enbart marginella. Vi i moderata samlingspartiet har enträgetpekat på en del tendenser och förhållanden inom skolan som vi menar snabbtmåste hejdas respektive avhjälpas. Vad vi vill ha är - för att sammanfatta deti en idémässig formulering en skola som i sin undervisning är inriktad på ochhar förmåga att hos vaqe elev ta vara pä och utveckla hans anlag och intressen,en skola som sätter individen i centrum och som betonar hans roll igemenskapen. Vi har lång väg dit. Radikalare åtgärder än de föreslagna behövstroligen. Det räcker inte med marginella justeringar. Under valrörelsen framlade moderata samlingspartiet ettsjupunkts-program, som i starkt komprimerad form presenterade partiets aktuellakrav på omedelbara utbildningspolitiska åtgärder från grandskolan tilluniversitet. Dessa krav kvarstår, och de är inte enbart marginella. I vad gäller skolområdet, som jag aUtså speciellthar satt i blickpunkten, skulle programmets dithörande punkter kunna konkretiseras,specificeras och utvidgas på ungefär följande sätt, och jag vill gäma ta depunkterna till protokollet. 1. skapa mindreundervisningsavdelningar där sådana är av behovet påkallade, 2. motverka planerandet och byggandet av mastodontiska skolenheter, 3. undvikanedläggning av mindre skolenheter i såväl storstäder som glesbygd, 4. hävda behovetav bättre grundläggande färdigheter i kommunika- tionsämnenasvenska, matematik och främmande språk, 5. ge merapraktiska icke-teoretiska valmöjligheter på högstadium, 6. göra skolantill en arbetsplats med en god sådans såväl trivsel som ordning, 7. ersätta det relativa betygssystemet med vitsord om faktiska kunskaper och färdigheter, 8. bereda skolanstörre frihet att anpassa sig till lokala förhållanden och önskemål, 9. stärka föräldrarnas intresse för och inflytande päskolans arbete, 10. förbättra lärarnas arbetsvillkor och arbetsförhållanden. Krav och önskemål i stil med dessa, gällande såvälgrundskolan som gymnasieskolan, framförs inte, vUket jag vid tidigaretillfällen framhållit, av bakåtsträvare utan av personer med bred personligerfarenhet av hur skolan fungerar. Att avfärda den kritik som ligger i deredovisade kraven och önskemålen med en axelryckning eller ett glåpord av typen"svartmålning" är oansvarigt och faktiskt, som jag vill se det, enflykt undan verkligheten. Våra allmänna levnadsvillkor som särskiltuppmärksammas i den politiska debatten - har förknippats medsociala förmåner, bostadsfrågor, ålderdomstrygghet och andra påtagliga resultatav den ekonomiska politiken. Mera sällan intar de kulturpolitiska frågorna enhka framskjuten position i riksdagsdebatterna när våra livsvillkor diskuteras. kommer emellertid att fä taställning till en ny kulturpolitik. Utgångspunkten är betänkande.Debatten i dessa frågor har, som vanligt när det gäller den kulturellalivsmiljön, förts av en mera begränsad krets. Detta är beklagligt inte minstmot bakgrunden av vad som sker inom den enskilda kultursektom där det numerafinns sä många exempel pä kommersiell spekulation, enskUda företags strävantill dominans och till monopolism. Mot bakgrunden av att i sitt betänkande intebehandlade utvecklingen inom det kommersiella kulturlivet har jag tillsammansmed ett par andra socialdemokrater motionerat i denna fräga vid årets riksdag.I motionen 448, som skall behandlas i , begär vi, som det står iyrkandet, "utredning och förslag till åtgärder som motverkarmaktkoncentrationen inom den kommersiella kultursektorn och som främjarmångfalden och yttrandefriheten inom denna sektor". Som jag sade skallmotionen behandlas , och vi awaktar med intressekulturutskottets ställningstagande inför riksdagsbehandlingen. Att utvecklingen går mycket snabbt i riktning mot en ökadkoncentration även pä kulturlivets område har vi fått uppleva under senare år.Enbart som gått sedan motionen lämnades har ytterligareåskådningsundervisning på en kulturfientlig utveckling givits. Den gamla anrikaGöteborgs Handels- och Sjöfarts-Tidning är ett av de senaste offren för enaningslös dogmatisk liberalism som bekämpade det statliga presstödet. Dennakamp pågick till dess att läg på sinegen dödsbädd, strypt av en liberal kollega, som i ganska ensamt majestätsvarar för pressmonopolismen i . Utvecklingen på tidningsutgivningens område har upplevtssom sä oroväckande att i sitt publiceradehandlingsprogram aktualiserar frågan om samhällsägda tryckerier. Den fråganförs fram för att rädda den tryckfrihet som de s. k, marknadskrafterna hotaratt ta död på, I de sista av har ett nytt exempel på enohämmad maktsträvan frän det enskilda tidningskapitalets sida visats upp.Familjen mäktiga tidningsföretag har köpt Svenskfilmindustri. Fusionen skedde i tysthet. Dessa demokratins förkämpar iBonnierkoncernen inte ens företagsnämnderna vid Dagens Nyheteroch innan detta nya beslut i monopohstisk riktning var ett faktum.Sedan åtskildes har vi fått uppleva betydligt störrekupper ute i världen, men jag har för egen del nöjt mig med att tala om denhlla kuppen vid . Handhngssättet tillhör inte de mest ärorika kapitleni släkten historia. Hur styrelseordföranden i , , ser på det stora köpet inom åsiktsindustrin framgår av en intervju ifamiljens tidning , där säger: "Att köpa SF är en beredskapsåtgärd för att säkradistributionen av åsikter och nyheter på ett område där den tekniskautvecklingen är mycket svår att överblicka. Det är en beredskapsåtgärdför en oberoende press. Vi kan inte ställa oss främmande för sådanaåtgärder." Och herrBonnier fortsätter: "Köpet av SF görs nu sedan DN avståttfrän att bli ett dominerande tidningsföretag och jag ser det enbart som ettskydd för tidningen. Jag förstår kritiken mycket väl. Men hur hederlig och aktningsvärdden än är grandar den sig på ett kortsiktigt resonemang om opinionsbildningen.Det är naturligt, men en företagsledning kan inte resonera så." Jag har ingen anledning tro annat än att blirrätt citerad i sina egna tidningar, och jag avstår från att kommentera dettauttalande, som i sä hög grad präglas av cynism och hyckleri. skall den statliga filmutredningen, som jagtillhör, avge sitt slutbetänkande. Utredningen har arbetat , och i dedelbetänkanden som vi avlämnat har vi på olika sätt försökt slä vaktom ett mångsidigt kulturutbud genom att söka balansera de ekonomiska krafternasfria spel på filmens område, och vi har funnit vissa fördelar i en s. k.biandekonomi. har emellertid tidningsbjässama på detta sätt fortsattatt utvidga sitt alltmer monopolistiska imperium, vilket med all rätt väckertill liv ett stort intresse för vad som försiggår i denna bransch. En ung generation hyser stor misstro mot den biandekonomisom lovprisats vid skilda tillfällen. Man kan förstå denna generation som merfascineras av , som sagt så många sanningar, än av Uberalismensideologiskt stendöda lärofäder, exempelvis . Man har visat storkänslighet i den allmänna mUjödebatten, men de kulturella miljöfrå- gorna värre inte haft samma genomslagskraft. I film utredningens direktiv ingick inte att utreda fråganom socialisering av den svenska filmindustrin. Det har varit en allmän strävanatt främja yttrandefriheten och mångsidigheten, och vi socialdemokrater hardragit oss för att lägga ökad makt i allt färre händer. Det gäller framför alltpä detta område. Inte heller de liberala massmediakapitalisterna i vårt egetland tycks ha några hämningar. De tycks ha sina höga föredömen i och i AxelSpringers . Många känner med oro de aspirationer som kommit tilluttryck, och vi har lärt oss att vi måste ständigt kämpa för yttrandefrihetenoch demokratin, inte minst mot dem som praktiserar en primitiv och maktlystenliberalism, mot dem som i liberalismens namn för in oss i en monopolistisksituation. Mänga utredningar har under senare är tillsatts för attfrämja en mer demokratisk utveckling pä opinionsbildningens och kulturlivetsområde. Det har behövts tre pressutredningar , vi har haftden stora kulturutredningen, vi har haft htteraturutredningen och vi harfilmutredningen, för att nämna några. Vi har dessutom fått massmedieutredningen.Detta är uttryck för en mycket stor aktivitet, men det visar också att denmycket snabba utvecklingen på detta område ständigt måste genomlysas. I den motion som jag inledningsvis nämnde har vi begärtatt en utredning som kan ge oss en övergripande belysning sker inom denkommersiella kultursektorn. Ytterst gäller den stora frågan det fria ordetsvUlkor under de närmaste decennierna. Den stora koncentrationsutredningensysslade inte alls med denna sektor, och i den allmänna debatten har det alltidtalats betydligt mer om än om , och . Den kommersiella kultursektorn är ett av de sistaotillräckligt genomlysta områden där vi låter de liberala marknadskrafternaohämmat slå mynt av människornas behov. Vi upplever nu en verklighet, där detfria ordet fär allt hårdare villkor när liberalismen tar död på liberalismen.Inom det kommersiella kulturlivet gäUer aUtjämt djungelns lag. Tidningsdöd,reklamens stora roll och de privata intressena på kasett-TV-området är någraexempel. Mot det kommersiella kulturutbudet skall otUlräckligaresurser mobiliseras. Det är ovärdigt en demokrati att låta sig styras av dessakommersiella affärsintressen på kulturlivets område, av dessa affärsmän som sålänge har väntat på en borgerlig regering och som är beredda att använda sinanya vapen för att bereda vägen för just en sådan regering. har en motion som den jag nu erinrat om kommit iett så aktuellt ögonblick som detta. Motionen behandlar en del av de frågor somoroar det svenska folket, frågor vilka engagerar den unga generationen som säofta varnar för faran att vi alla kan bli manipulerade av kapitalistiskaintressen. HerrHOVHAMMAR (m): Vi hade i går här i kammaren en lång debatt,som i viss utsträckning kom att handla om näringspolitiken. Det tycker jag ioch för sig ärganska naturligt, eftersom ett väl fungerande näringsliv utgör grunden för enfortsatt välståndsutveckhng för vårt folk. Och eftersom jag själv tillhörnäringsutskottet kom jag alldeles särskilt att lyssna på vad min ordförandedär, , hade att anföra. JagvUl nu bara helt kort göra någrakommentarer i anslutning till det anförandet. konstaterade att näringspolitisk planeringvar ungefär detsamma som planhushållning. Jag har inte den uppfattningen.Enligt min mening går det mycket bra att i näringslivet göra en planeringbaserad pä marknadshushåUningens principer. Det är också den väg som hittUlshar visat sig vara betydligt effektivare än socialistisk planhushållning. Detfinns många bevis på det. Vidare pläderade för, som han uttryckte det,en styrning av kapitalet mot vissa mål, dvs. i klartext en starkare satsning päden offenthga sektorn med kapital från AP-fonderna. nämnde ocksåi slutet av sitt anförande att det skulle ha uppstått någon form av, som hanuttryckte det, förtroendekris mellan företagare och anställda till följd av denstarka aktivitet som vissa företagargrupper utövat under valrörelsen. Där trorjag, uppriktigt sagt, att ser spöken mitt på ljusa dagen. Jag harinte fått den uppfattningen att de anställda i företagen ser negativt på deföretagare som deltar i den näringspolitiska debatten. I stället är det pä detsättet att företagarnas röster alltför länge har saknats, och från demokratisksynpunkt är det mycket viktigt att alla grapper i samhället deltar isamhällsarbetet. menade väl inte att företagarna skulle förmenasrätten att delta i den politiska debatten? Det är i sä fall ytterst beklämmandeoch odemokratiskt. har oppositionspartierna ochnäringslivets folk varnat regeringen för alltför stor optimism när det gällerkonjunkturapp-gången och den ekonomiska utvecklingen. Regeringen lät sig sövasav exportindustrins framgångar och upptäckte sent jag vill säga alltför sent att vi har en strukturell obalans, framför allt orsakad av den låga privatakonsumtionen. Regeringen förstod inte att allmänheten höll på attförlora förtroendet för regeringen ekonomiska politik och möjligheteratt upprätthålla sysselsättningen. Regeringen begrep inte attvardagsmänniskorna inte vill köpa prylar om de känner oro för det dagligabrödet. Regeringen struntade helt enkelt i sådana varningstecken som exempelvisden rekordartade ökningen av antalet konkurser, som jag i skilda sammanhang idenna kammare haft anledning att peka på. Det är naturligtvis glädjande att regeringen nu kommitfram med vissa förslag för att öka den privata konsumtionen detta sä mycketmera som vissa tecken tyder på att exportframgångarna kan ebba ut nästa år.Förslaget att sänka skatten för att stimulera konsumenterna genom att slopafolkpensionsavgiften är emellertid bara en engångsspruta som inte botarpatienten. Medborgarna mäste fä behälla mera av sina slantar så att deverkligen har någonting över för att kunna öka sin konsumtion. Det räcker intemed ett skattepaket i engängsförpackning. Det har för övrigt också , om än sent. På företagarhäll har vi en otäck känsla av att det näringslivsom vi alla i alla fall skall leva av kommer att fä svara för kostnaderna bädenär det gäller det s. k. skattepaketet och när det gäller den s. k.minibudgeten. Slopandet av folkpensionsavgifterna innebär en kostnadsökning förnäringslivet pä . En eventuell sänkning av marginalskatterna kommeratt belasta samma näringsliv ytterligare. nämnde för övrigt i gär vid , idebatten med , att man skuUe kunna tänka sig ytterligarebelastningar för näringslivet för att fä till stånd en sänkning avmarginalskatterna. Sedan finansministern först kom pä att skaffa pengar tillstatskassan genom att beskatta sysselsättningen har han ägnat sig åt detta medsamma ohejdade förtjusning som ett barn som ägnar sig åt en ny leksak. Men jagvill påstå att lek med ökad indirekt beskattning avföretagsamheten kan bli en farlig lek. Ju hårdare lönebetalningarna beskattas,desto mer tvingas företagen att ersätta den mänskliga arbetskraften medtekniska anordningar. Jag slår därför fast följande: En löneskatt är alltid enstimulans till bortrationalisering av människor. Och det blir ännu farligare omvi skulle få en ny lågkonjunktur. Systemet med indirekt beskattning avföretagen drabbar särskilt de egna företagare som inte driver sin firma ibolagsform. Utformningen av systemet gör att exempelvis en konsthantverkareeller en företagare utan anställda kan få 5 högre statliginkomstskatt än en löntagare med samma inkomst. Det förefaller som regeringenär totalt ointresserad av att ge de mindre företagarna ens detta ringa mätt avskatterättvisa. Vi har på den punkten gått emot förslaget om den s. k.skattereformen. Det skall bli intressant att se om riksdagskollegerna från desocialistiska partierna skall acceptera en ökad orättvisa av ren trohet motregeringen. Vi moderater har mänga gånger framfört kravpå en annan syn på skatteproblematiken än den som regeringen har. Regeringenräknar väldigt statiskt; så och så mycket pengar behöver vi, och då tar vi utdem i direkta eller indirekta skatter av medborgarna. Men man har ingenförståelse för en annan skattepolitik, som ger människorna mera pengar över,som stimulerar produktionen och ger sysselsättning och inkomstökning ät människor,vUket i sin tur och det är mycket viktigt ger staten större statsinkomster.Från regeringens sida talas det ofta om utgiftsautomatik, men man tycks heltglömma bort att det också finns inkomstautomatik dvs, stigandeskatteinkomster ger inflation. Förvår del tycker vi att skatterna börindexregleras, vilket är enda sättet att hindra en smyghöjning av skatterna.Det påminde för övrigt också finansministern om . Regeringen glömmer också bort att det finns eninkomstautomatik i ett skattesystem som ökar den ekonomiska tillväxten.Regeringen glömmer vidare bort att det kan ge staten pengar om man bedriverkostnadsjakt inom statsförvaltningen, precis som vi företagare både stora ochsmå mäste göra inom våra olika företag för att över huvud taget ha en chansatt få debet och kredit att gå ihop. Den skattepolitik som regeringen således bedriver ärenligt min uppfattning inte särskilt framstegsvänlig. Ett typexempel på det är beskattningreglernanär det gäller förmögenhet och arv. Jag har för övrigt stäUt enenkel fråga och påmint om en aviserad proposition idessa frågor. Jag fick beskedet att den kommer att läggas fram 1974. Det ärjagglad över. Jag tycker att det var ett bra besked, även om den var aviserad tUl1972. Bättre sent än aldrig!