prot · FW0931 · 1973-12-31 00:00:00 — Dessutom är det på det viset att de mindre och medelstoraföretagen svarar för betydelsefulla bidrag till den nyutveckling som sker i näringslivetoch som måste ske för att man skall kunna ge sig själv ekonomisk styrka inäringslivet för sysselsättning och god ekonomi för framtiden, Alla dessa punktinsatser leder också till ettbidragstänkande bland företagare, vilket inte är bra. Det kan ju inte vara branär man skall pröva krediter i banker, ! Det kan inte vara bra, omden standardfråga bankdirektörerna ställer till de företagare som söker lån är:Har ni nu sökt alla bidrag som går att få? Det blir därigenom en felaktiguppläggning av det ekonomiska tänkandet inom näringslivet. Sådana punktinsatser leder vidare till försämringar förkonkurrenterna. Om man med AMS-pengar exempelvis smäller upp en skidfabrik iHaparanda, är det inget tvivel om att det kommer att gå sämre för deskidfabrikanter som finns på andra håll och som för övrigt till en del redanhar fått AMS-bidrag. Det måste vara en märkvärdig politik man för när manlappar på det viset. Jag skulle icke vilja utesluta, herr talman, att på grunddärav många företagare ser ett nytt hot här, nämligen hotet att från en dagtill en annan aha deras kalkyler och beräkningar kan kastas över ända genom attkonkurrenterna fått AMS-bidrag och att de därför avhåller sig från en satsningsom de annars skulle ha gjort. Jag menar inte att man skall upphöra medpunktinsatserna de spelar en stor roll men jag menar att det är fel att iså hög grad som regeringen har gjort spänna den hästen förkärran. Det skulle fordras en verklig utvärdering och en analys, , ifinansplaner och i andra sammanhang av hur den förda politiken har kommit attverka. Att få i gång nyföretagande är någonting som vi förnärvarande verkligen måste fundera på. Vad kan man göra för att få i gångnyföretagande? Vi vet ju att nystartandet av företag i hög grad har kommit attnedgå, även om det inte precis har avstannat. Jag är oroad över att det ifinansplaner och i socialdemokraternas uppläggning är så föga diskussion på denpunkten. Det är ägnat att inge oro för framtiden, om man inte får sådanaförbättrade förutsättningar. Det krafttag som socialdemokraterna vill ta är att manskall låta AP-fonderna köpa aktier, men jag undrar i vad mån det förfarandetverkligen kommer att innebära något krafttag. Den fråga som man har anledningatt ställa och den har jag ställt i ett antal debatter utan att få något svar är: Hur får egentligen exempelvis mera pengar till att skapa någontingnytt bara därför att AP-fonden köper Volvoaktier? Jag har aldrig fått någotsvar på den frågan, utom av i en debatt i för någraveckor sedan, då han sent omsider medgav att tanken inte var att t, ex, Volvoskulle få mera pengar till sitt satsande, utan att det var fråga om att ändramaktförhållandena, såsom uttryckte det. Det betyder med andra ordatt tanken är att socialisera näringslivet den vägen. Jag tror emellertid, herrtalman, att en sådan socialisering vore löntagarfientlig. Det tycker jag defaktiska erfarenheterna av statliga satsningar på det ekonomiska området harvisat. Pensionerar vi det enskUda näringslivet medpensionspengar, får vi mindre pengar att pensionera pensionärer. Vi kommer attfå en så mycket sämre ekonomisk utveckling i landet. I stället fordras det åtgärdersom medför ökad lönsamhet, vUken ger förutsättningar för ett nyföretagande. Mendet är då viktigt att slå fast att sådana åtgärder måste vara förenade med enpolitik, som strävar efter att åstadkomma ett spritt ägande, så att man intefår en skev inkomst- och förmögenhetsfördelning. Varför skulle man inte kunna göra det möjligt för enskildamänniskor att bygga upp egna tillgångar bättre än ? Varför skulleman inte göra det möjligt att öka chanserna att ha sitt eget hem, pengar påbank eller andel i företag? Det är en sådan politik vi vill förespråka, enpolitik inriktad på människor med mindre och medelstora inkomster som icke harhaft chansen att redan bygga upp en skattepliktig förmögenhet. Det är där manskall anstränga sig att förbättra möjligheterna till ett spritt ägande, för attfä en jämnare inkomst- och förmögenhetsfördelning, som man kan hakvar ett enskilt näringsliv med alla dess drivkrafter. Om socialdemokraternasekonomiska recept för framtiden är mera stat, kommun, AMS-bidrag och ,kommer det att bli ett beträngt läge för den enskilda människan både ekonomisktoch politiskt. Andra viktiga principfrågor, som vi har kommit att ställasinför , ligger på det skattepolitiska området. Enfråga gäller rollfördelningen mellan staten och det enskilda näringslivet. Ettannat vägskäl som vi står inför är hur man skall utforma skattepolitiken. Härhar många nya signaler kommit. De har kommit därför att det införlöneförhandlingarna är uppenbart att man även inom LO har börjat oroasig över skattesystemets kris: en nyförtjänad hundralapp ger, som , bara en eher annan tia kvar, och denna tia räcker inte för att täcka deprisstegringar som nöter hål i hushållskassan. Där är vi inne i densocialdemokratiska skattepolitikens återvändsgränd. Detta är en karusell mellanlöner, priser och skatter, som gör alla snurriga och som även måste göra demsnurriga som funderar på hur man skall utforma nästa årslönerörelse. När befann sig i- den här situationen,klämdes ät, men det blir ju inte lika enkelt för att klämma åthela LO. Denna kritik har vi framfört från den här talarstolen ochfrån mänga andra talarstolar under ett antal är. Socialdemokraterna, som alltidvarit inriktade pä att höja skatterna, försöker i annonser och iandra sammanhang göra gällande att de representerar det storaskatte-sänkarpartiet. Därför är det nödvändigt att göra en granskning av vadsom verkligen hände under föregående år i vad gäller skattehöjningar ochskattesänkningar. Jag skulle vUja återkomma till ett uttalande som , då vi här i hade motsvarande debatt somi dag. sade då: "Jag tror att det, hur otäckt det än kan låta,är en korrekt bedömning att här säga ifrån att det mte är möjligt att göranågra nämnvärda förändringar genom att fingra på marginaleffekterna iskattebördan." därefter lade någonting som han kallade för skattesänkningsförslag men som egentligenvar ett skattehöjningsförslag - man vUle öka mervärdeskatten upp till 20procent. Totalt skuhe det ha blivit en skattehöjning för svenska folket. När deborgediga partierna sade nej till den skattehöjningen, genomförde regeringen enannan skattehöjning, nämhgen en fördubbling av löneskat- ten.Regeringen hoppade då på ett kommunistförslag som den gjorde till sitt. Dettaskedde trots att en ledande socialdemokrat - i entidningsintervju sade: " jag är med på LO:stankar om en minskning av företagsbeskattningen det går inte attbeskatta företagen hårdare, sedan må de som ligger till vänster säga vad devill." Trots att såväl jag som mänga andra vid ett eher annattillfälle citerat detta uttalande av har vi aldrig lyckats få honomatt förklara det. Verkligheten är den att regeringen sade nejtill t. ex. moderata samhngspartiets skattesänkningsförslag, inriktat på degenomsnittliga inkomsttagarna. Man genomförde i stället en skattehöjning somman kallar för en skattesänkning. har man höjt skatten ytterligarepå bensin, bilar och förpackningar. Man har vidare genom inflationen låtitmänniskor komma upp i inkomstlägen där de drabbas av hårdare skatter utan attde för den skull har fått en större köpkraft. Det är alltså i själva verketskattehöjningar som har genomförts. De som tvivlar på det kan ju se påstatsutgifternas utveckling eller påminna sig hur det gick när regeringen införföregående val sade att det skulle bli skattesänkningar för två tredjedelar avsvenska folket. Man kan också ta sig en titt på de oroade uttalanden som hargjorts från fackligt håll när man där sett på den skattepolitiska verkhgheteninför nästa års lönerörelse. Det har under debatten framkommit olika förslag om hur manskall bära sig åt för att klara sig ur den här skatteknipan. Frän LO-håll hardet lagts fram åtminstone ett någorlunda konkret förslag, men såvitt jagförstår innebär det förslaget att man mer eller mindre skulle ta kål på denfackliga friheten och att finansministern i fortsättningen helt skulle fåavgörandet i sin hand i stället för att man som har en kraftmätning meUanarbetsmarknadens parter. Det är alltså fråga om en våldsam överflyttning avytterligare makt till den centrala staten som jag tror skulle innebära ganskastora påfrestningar. Om man går den vägen får man betala ett högt pris försocialdemokraternas högskattepolitik. Det är därför inte förvånande att LO:s andre ordförandeGunnar har yttrat sig i betydhgt försiktigare ordalag i dessa frågor.Han är djupt oroad över det skattepolitiska läget, men när han talar om hur manskall gå till väga uttalar han sig på ett betydligt mer försiktigt sätt. I denmån man kan uttolka vad han egentligen vill, kan jag inte förstå annat än attdet i ganska hög grad rimmar med de tankar som utvecklas i ,och gemensamma reservation, som vi för närvarandediskuterar, nämligen att det skulle behövas en stabiliseringspolitiskkonferens, där man satte sig ned och verkligen diskuterade igenom det samspelsom finns mellan löner, priser och skatter samt försökte komma fram till vilketbidrag politiker skulle kunna ge genom att ändra skattepolitiken så att rimhgaförutsättningar skapades för de lönerörelser som skall börja. Jag kan inteförstå annat än att det måste innebära att man genomför gradvisa sänkningar avmarginalskatterna. Det är en metod som måste tillgripas för att man skall kunnaskapa rimhga förutsättningar för löneförhandlingar och slippa den enormtökade maktkoncentrationen till staten som blir följden om politiker helt skulleöverta det som de fria fackliga organisationerna har lyckats klara. Med det, herr talman, ber jag att få yrka bifall till denreservation som de borgerliga partierna har avgivit till finansutskottetsbetänkande nr 1. Jag vill understryka det värdefuUa i att det är en gemensamborgerlig reservation som skisserar en alternativ ekonomisk politik. (vpk): kommunisternas bedömning avdet ekonomiska läget, av den ekonomiska politik som statsmakterna för och av deåtgärder som i stället borde genomföras i syfte att bekämpa arbetslösheten ochprisstegringarna har utförligt redovisats i ett antal partimotioner tillriksdagen. En av dessa motioner behandlas i detta sammanhang. betänkande ges följande sammanfattning som jag i och för siginte har några anmärkningar mot: "1 motionen 1973:988 (vpk) ges en sammanhängandebeskrivning av hur motionärerna tolkar den ekonomiska utvecklingen i Sverigeunder efterkrigstiden. Den ekonomiska utvecklingen skulle från mitten av1960-talet ha förbytts i tilltagande stagnation. Regeringens politik beskrivssom alltför kortsiktig och inriktad pä att stärka kapitalismen. Mot dettaställer motionärerna en politik som syftar tiU att bana väg för en socialistisksamhällsomvandling. Bland konkreta förslag som motionärerna nämner ärstartande av statligt ägda basindustrier, förstatligande av vissanäringsgrenar, åtgärder mot kapitalflykten och en annorlunda utformadskattepolitik." Hur ser dä socialdemokraterna i finansutskottet på ensådan beskrivning? De säger att de inte kan "dela motionärernas syn påden hittillsvarande ekonomiska utvecklingen och på det nuvarande läget i vårtland". Ja, annat väntade vi väl inte heUer. Det är länge sedan man frånsocialdemokratiskt håll vågade göra en realistisk analys av det kapitalistiskasamhället. Men kanske hade vi hoppats att socialdemokraterna i finansutskotteti varje fah skuUe väga ta upp en del av det sakmaterial som framläggs i vårmotion. Men man tycks från regeringspartiets sida hysa den fromma förhoppningenatt om man inte talarom arbetslöshet, om stagnation, om monopolisering, omprisstegringar, så finns dessa företeelser inte. Det är den attityd somstrutsen brukar beskyllas för: att gömma huvudet i sanden för att på det sättetundgå faran. kommunisterna har ju inga representanter ifinansutskottet och kan därför inte påverka vad utskottet skriver, inte hellerframlägga någon reservation. Det föreligger här alltså bara två texter, ensocialdemokratisk och en borgerlig. Det bisarra är nu att den borgerliga texteni vissa stycken ger en mera realistisk bild av den aktuella ekonomiskaverkhgheten, medan den socialdemokratiska är överslätande och avsedd att tonaned problemen, 1 den borgerliga reservationen konstateras helt riktigtföljande: att den ekonomiska tillväxten har varit extremtlåg, att investeringarna legat på en låg nivå, att den privatakonsumtionsutvecklingen har varit mycket svag och att t. o. m. noterades en minskning,att priserna har ökat kraftigt och att arbetslösheten har varit och alltjämt ärrekordhög. Ja, mina damer och herrar på den borgerliga kanten, sådanär kapitahsmen. Sådant är det ekonomiska system som era partier med all maktsträvar att bevara. Men jag kan inte finna att ni drar några som helst riktigaslutsatser av de konstateranden ni gör. Ni vill att detta utlevda ekonomiskasystem skaU vara kvar. Den huvudsakliga medicin ni anvisar är åtgärder som"ökar lönsamheten", dvs. ökar kapitalets profiter. Men detta är juden metod regeringen med ert benägna bistånd försökt av ekonomiskkris. Den politiken har inte gjort slut på arbetslösheten och inte stoppatprisstegringarna. Om denna medicin ges i ännu starkare doser, som de borgerligavUl, kan den kanske något påskynda ett uppsving, men bara till priset av attnästa ekonomiska kris kommer ännu snabbare. Och den hjälper inte alls mot delångsiktiga orsakerna till massarbetslösheten koncentrationen,monopoliseringen, den minskade användningen av levande arbete iproduktionsprocessen. Dessa orsaker förstärks endast av de medel som man frånborgerligt håll vill använda. När de borgerliga partierna därför vill attriksdagen skall göra uttalanden om skärpt kamp mot arbetslösheten och motprisstegringarna så kan detta låta bra, men det är från de borgerligas sidaintet annat än skrymteri. Det finns ju heller inget sammanhang mellan de borgerligasrätt realistiska beskrivning av det ekonomiska läget och deras analys avorsakerna till detta. Kapitalismens ekonomiska system vågar de inte anklaga,trots att även borgerliga nationalekonomer numera allmänt medger - i varje fallsådana som inte sitter i - att detta system med regelbundenhetalstrar ekonomiska kriser med stor arbetslöshet. Nej, de borgerliga ledamöternai finansutskottet "vill med skärpa slå fast, att regeringen bär denalldeles övervägande delen av ansvaret för den ogynnsamma utvecklingen". Regeringen skulle alltså vara mäktigare än kapitalismen.Har man på borgerligt håll verkligen funderat över innebörden i sådanauttalanden? De innebär ju att hela grundvalen för de borgerliga partiernasideologi fullständigt rasar samman. har vi fått höra att det är detprivata näringslivet och famUjerna m. fl. som är samhälletsstöttepelare. Har nu finansminister ersatt dessa? Och vad innebär detnär den borgerliga hälften av finansutskottet i nästa stycke i sin skriftförklarar att det nu finns förutsättningar för en uppgång i konjunkturen iSverige? Om regeringen avgör allt måste ju detta också bero av regeringen. Haralltså enligt borgerlig uppfattning kommit pä bättre tankar så atthan plötsligt, efter att ha satsat på ekonomisk kris, nu vill ha ettekonomiskt uppsving kanske därför att vi närmar oss ett val? Och avser deborgerliga partierna alltså att i valrörelsen säga att regeringen har denalldeles övervägande delen av förtjänsten för att det vid den tidpunkteneventuellt kan konstateras en uppgång i den ekonomiska konjunkturen? Dessa frågor inställer sig osökt efter genomläsningen avden borgerliga texten, och jag har velat ställa dem här därför att det aren såtotal brist påsammanhang och analys i de borgerliga utskottsledamöternas framställning. Densocialdemokratiska texten är inte mera invändningsfri. Den ger som jag redanframhållit en utslätad bild av de stora problem som finns. Socialdemokraternatycks numera ha en ännu större tUltro än de borgerliga till att kapitalismensjälv skulle besitta läkande krafter vilkas verkan det endast gäller attavvakta. Det måste vara utomordentligt farligt för socialdemokratin, om denvill söka förhindra en frammarsch för de borgerliga partierna, att man gerdenna idylliserande och därför falska beskrivning av problemen. De mängaarbetare och tjänstemän som drabbats av arbetslöshet, de många barnfamUjer ochpensionärer som för en hård kamp i det tysta mot prisstegringarna för att fåinkomsten att räcka till det nödvändigaste, de unga familjer som får mycketlitet kvar av lönen när den höga hyran och skatten är betalda, alla dessakänner inte igen sig i den socialdemokratiska teckningen av läget. Över huvud taget är det anmärkningsvärt att man frånsocialdemokratiskt håll gör analysen av det ekonomiska läget och utvecklingen,som ju präglas både av en av kapitalismens regelbundet återkommande periodiskakriser och av det kapitalistiska systemets långsiktigt verkande motsättningar,att man gör analysen av dessa företeelser i den borgerliga nationalekonominstermer och begrepp. Där finns ingen viljeinriktning att söka avskaffaarbetslösheten genom en målmedveten planmässig och socialistiskt inriktadnäringspohtik. Man försöker inte ens göra analysen av krisen med hjälp av densociahstiska teorin, som ju dock alltjämt erkänns av många socialdemokrater. I stället låter man regeringsinnehavet leda till en sådanförsvarsposition för vad kapitalismen ställer till med att de borgerligapartierna, så som jag redan påtalat, kan göra en mera sannfärdig beskrivning änsocialdemokratin av arbetslöshetens omfattning och av de nuvarande ekonomiskasvårigheterna i allmänhet. Men arbetarklassen har inte anledning att ställa upp tillförsvar för det system av utsugning och profitjakt som skapar de ekonomiskakriserna och den stora arbetslösheten. Låt de borgerliga försvara sitt system.När socialdemokratin gör det, visar den att det är något galet med desspolitik. Från kommunisternas sida kan vi inte godtavare sig den socialdemokratiska eller den borgerliga beskrivningen av detekonomiska läget och av de politiska åtgärder som är nödvändiga. Arbetslöshetenär en följd av utvecklingstendenser i kapitalismens ekonomiska system.Sysselsättningsproblemen sammanhänger både med den akuta ekonomiska krisen ochmed mera långsiktigt verkande krafter. För att förstå vad som måste göras ärdet enligt vår mening nödvändigt att utgå ifrån de förändringar i den svenskakapitalismens utveckling som är märkbara särskilt från mitten av 1960-talet.Här finns en vändpunkt i efterkrigstidens ekonomiska utveckling i Sverige.Fram till den punkten har den svenska kapitalismen, frånsett de periodiskakriserna, haft en relativt gynnsam och närmast ökande ekonomisk utvecklingunder efterkrigstiden, men från mitten av förbyts denna utvecklingi avsaktning och en relativ stagnation, ett relativt stillastående. En radviktiga förändringar i utveckhngen av grundläggande ekono- miskafaktorer kan iakttas. Industrins tillväxttakt minskar senastehälft. Kapitalkoncentrationen, som bl. a. kommer till uttryck isammanslagningen av företag, ökar i takt och omfattning som aldrigtidigare i ekonomiska historia. Kapitalintensiteten i industrin, dvs.förhåUandet mellan kapitalbeständet och. antalet anställda, ökar kraftigt undersamma tid. Med denna stagnation i tillväxten, ökadkapitalkoncentration och tilltagande kapitalintensitet i driften har följt enökning av arbetslösheten. Trots att 1970 var ett högkonjunkturår visar folk-och bostadsräkningen att antalet förvärvsarbetande minskade till1970. Vad, som gjort att sysselsättningen någorlunda kunnat hävdas är den storaansvällningen av antalet anställda i statlig och . Antaletförvärvsarbetande inom industrin minskade däremot kraftigt . Den grundläggande orsaken till denna utveckhng hgger i detkapitalistiska systemet som sådant. Den svenska ekonomin står införkroniska tillväxtproblem, som hör samman med kapitalismens nuvarandeutvecklingsstadium. Det s. k. privata näringslivet kan inte klara att skapathlräckhgt med arbetstillfällen. Staten måste i allt större utsträckning spelarollen som stöttepelare för kapitalisternas ekonomi. Staten har nära förbunditsig med kapitalägarnas ledande skikt storfinansen eller monopolkapitalet. Men denna, som man kan kalla den, statsmonopolistiskakapitalism kan inte heller lösa problemet att skapa full sysselsättning och attstoppa inflationen. Det ser vi av utveckhngen . Statligainsatser med lättnader för kapitalet och flera reservarbeten, dvs. den politikregeringen bedrivit mot krisen, kan öka i omfattning men inte hur mycket somhelst på grund av prisstegringar och ökande skatter. Staten satsar påstorkapitalet, och därmed skärps alla motsättningar inom ekonomin. Arbetslöshetoch prisstegringar uppträder numera . Till de ekonomiska krisernakommer de långsiktiga verkningarna av ökad koncentration av kapital, av makt,av befolkning till vissa områden och av ökad monopolisering. Sysselsättningsproblemet blir permanent. Det finns ävenunder det som kallas högkonjunkturer och uppsving. Det löses inte därför attekonomisk kris efterföljs av uppgång. Undersysselsättningen och arbetslöshetenblir bestående. Det uppstår en ständig arbetslöshetsarmé i samhället. Sysselsättningsproblemet är mycket stort.Enligt vissa beräkningar krävs ett tillskott av inte mindre än 900 000 nyaarbetstillfällen för att garantera fullsysselsättning. Om den genomsnittliga arbetstiden minskas med 10 procentreduceras behovet av nya arbetstillfällen med grovt hälften, men det handlarändå om mellan 400 000 och 500 000 nya jobb. Hur skall den regerande socialdemokratin klara denuppgiften? Har man över huvud taget funderat på den eller dröjer man sig kvar iden senaste långtidsutredningens dimmiga föreställning om att det storaproblemet var bristen på arbetskraft ? Hur vill de borgerliga angripa det problemet om de till äventyrs skulle erövra Ingendera sidan ägnar sig åt den långsiktiga planering av ekonomi och politiksom är nödvändig. Enligt kommunisternas uppfattning krävs det för att säkrafull sysselsättning ett omfattande statligt produktions- ochsysselsättningsprogram. Åtgärder behövs på följande områden: Nya statligaindustrier, dvs. produktionsinvesteringar, som direkt främjar tillväxten. Ett stortforskningsprogram, där man satsar på snabbare teknologiskt framåtskridande. Investeringar isociala bristomräden - exempel som kan nämnas är sanering av stadsmUjöer,socialpolitiska och socialmedicinska insatser, utbyggnad av barnstugorna. Investeringar iden kollektiva trafikapparaten. Lagstiftningsåtgärdersom förbättrar sysselsättningsläget, t. ex. kortare arbetstid. De nya statsägda industrierna bör genom sin inriktning ochlokalisering söka bli drivmotorer för den ekonomiska utvecklingen iregionerna. 1 denna mening blir de ahtså basindustrier. Finansieringen ställernaturligtvis betydande anspråk. Den bör ske dels via AP-fonderna, dels ur ensärskild fondavgift för aUa företag över en viss mmimistorlek. Vi döljer inte att detta industripolitiska program måstegenomföras i kamp mot de kapitahstiska makthavarna. Programmet syftar till attförebåda och förbereda övergången till socialism, där den sociala nyttanersätter vinstmaximering och rovdrift som vägledare för produktionen.Industrialiseringsprogrammet måste därför få en kvalitativt annorlunda inriktningän kapitalistiskt produktionsliv. Det måste syfta till att förbättra standardenför de arbetande människorna i annan mening än att blott skapa ökad produktion,oavsett vilka produkter det gäher. I de nya statsägda företagen måstelönarbetarna från början ha ett avgörande inflytande. AP-fonderna är deras, ochde bör använda dem för att bryta storfinansens makt. kommunisternas politik för kampen motarbetslöshet och prisstegringar, för ökad makt och bättre levnadsstandard ät dearbetande kan kort sammanfattas i följande punkter: Skapande av statligt ägda basindustrier inom modernaindustrigrenar för att öka antalet arbetstillfällen och stoppa avfolkningen avskogslänen. Industrier också till .