prot · FW0914 · 1973-12-31 00:00:00 — § 1 Allmänpolitisk debatt (forts.) Jämhkhet är ett honnörsord som användsav de flesta politiska grupperingar. Ordets faktiska innehåll är naturligtvisberoende av den ideologiska grundsyn man har. När vi i använderjämhkhetsbegreppet menar vi att alla skall ha lika tillgång till det vimänniskor sätter värde pä. Detta är vär ledstjärna för insatser pä polirikensolika områden. Därför har vi föreslagit att ett program för jämhkhetspotitikskall utarbetas. Jag skall här beröra några väsentliga delar av den praktiskajämlikhetspohtiken och peka på några nödvändiga åtgärder. I alla delar av landet måste beredas godaserviceförhållanden och en i vidaste bemärkelse god livsmiljö. Alla skallsjälva kunna välja boendeform och boendemiljö i största möjliga utsträckningoch med tillgäng på arbete. Denna valfrihet kan endast näs, om samhälletanvänder decentrahsering som medel i strävandena. En decentrahstisk regionalpohtik är en förutsättning fören framgångsrik jämhkhetspotitik. Inte minst är detta angeläget för att beredamänniskorna i storstäderna möjlighet till bättre miljöförhållanden ochaltemariv till sterila bostadsområden och miljöer. Ingen kan förneka att den kraftiga expansion somkännetecknade utvecklingen i storstäderna under främst hargivit upphov thl mänga stora problem. Det kraftiga befolkningstrycket på dessaregioner gjorde det nödvändigt att snabbt bygga nya bostadsområden. Attproducera mänga lägenheter var viktigare för de styrande än att se till att debostäder som producerades fyllde högt ställda krav frän miljösynpunkt. 1 dessaområden finns det många tomma lägenheter. De bostäder som producerades byggdes ofta långt ifrån arbetsplatserna,vilka tih stor del koncentrerades tih stadskärnorna. Detsamma gäller än i dag.Resorna till och frän arbetet blir därför länga och påfrestande, somstora krav ställs pä storstadsområdenas trafikapparat. Avfolkningen av stadskärnorna utgör sålunda ett specielltproblem, framför allt om man tänker på miljön. Koncentrationen av människortill storstadsregionerna har ahtså inte kunnat ske utan betydande inomregionalabalansproblem. måste väsentligt högre krav ställas påmiljöutformningen i storstadsregionerna. Även människor i nyproduceradebostadsområden måste i större utsträckning kunna känna en positivhembygdskänsla. För att detta skah kunna ske är det angeläget att bl. a. setill att avståndet mellan bostad och arbetsplats minskar. Det är intetihfredsstähande om en stordel av arbetstidsförkortningen sugs upp genom längre restider till och frän arbetet. Mot den bakgrunden framstår den av höstriksdagen beslutadebefolkningsramen för som synnerhgen olyckhg. Denna befolkningsramförutsätter en fortsatt snabb koncentration i detta län. skallförutom födelseöverskottet befolkningen öka med ytterligare 130 000 människor.För oss som bor i den här regionen måste det framstå som ett centralt intresseatt vår bygd skall kunna utvecklas positivt liksom andra områden i landet. Vimåste därför gemensamt arbeta för att ändrar sinbefolkningsmälsättning så att vi fortsättningsvis med gott resultat skall kunnasträva mot förbättrade miljöförhållanden inom länet. Vär enda möjlighet attreda ut de problem som uppstått är att dämpa befolkningstillväxten pä det sättcentern angivit i sin riksplan. Att förbättra de otillfredsställande miljöernai är för mig en jämUkhetsfråga av stor vikt. Det har visatsig att de ekonomiska möjligheterna för detta ökar vid en lugn expansion, förvi har också goda miljöer inom , främst i de kommuner som harhaft en lugn utbyggnadstakt. I detta sammanhang vill jag gärna poängtera att det beslutsom fattades av landstings planeringsorgan varmycket lyckhgt. Den planeringsnivå som vann landstingsmajoritetens gihandeligger väl i linje med den planeringsnivå som vi angivit i vår riksplan. Delokala icke-socialistiska landstingspolitikerna har därmed sagt att denplaneringsnivå som tog är avsevärt mycket för hög. När de lokalapolitiska församUngarna i storstadsregionerna uttalar sig i den riktningenfinns det ah anledning för oss här i att ta hänsyn till detta. Det äri sammanhanget uppseendeväckande att den socialdemokratiska minoriteten iStockholms län går in för en befolkningsökning på 25 000 invånare enökning lika stor som den vi hade . Man har ingenting lärt avutvecklingen. Det har däremot majoriteten, som föreslagit 10 000 invånare somökningstal för . I den politiska debatten har ojämlikheten mellan könenlänge varit föremål för intensiv uppmärksamhet. Trots detta tvingas mankonstatera att kvinnorna fortfarande i mänga avseenden är en eftersatt grupp.Det är ahtför många av dem som inte äger den valfrihet som vi sätter så stortvärde på en frihet att välja mellan arbete i förvärvslivet och arbetet medatt vårda hem och barn. En del måste ut i förvärvslivet för ekonomins skullfast de vill vara hemma, andra vill gärna ta ett arbete av andra skäl om de barakunde trygga barnens vård. Inte heher männen har denna valfrihet, mendetta från andra utgångspunkter än kvinnan. Familjepohtiken måste få en sådanutformning att vård och fostraransvar liksom ekonomiskt ansvar kan fördelasmellan föräldrarna utan hänsyn tih kön. Ojämlikheten tar sig också olika uttryck päarbetsmarknaden. Trots att principen om lika lön numera har allmän uppslutningmåste man konstatera att kvinnorna fortfarande utgör en låglönegrupp isamhället. En stor del av de kvinnor som söker sig ut i förvärvslivet blirhänvisade rill låglöneyrken, delvis beroende på bristande utbildning ochyrkeser- farenhetmen ocksä av traditioneUa skäl. Det framstår som ett angeläget jämlikhetskrav att gekvinnorna en reell valfrihet. Därför måste antalet daghemsplatser ökas,familjedaghemmen få större stathgt stöd än och ettvårdnadsbidrag införas. Staten har iklätt sig ett ökatekonomiskt ansvar för barnstugeplatserna. När det gäller familjedaghemmen färemeUertid kommunerna fortfarande ta en huvuddel av kostnaderna. Detta kan inteuppfattas som något annat än diskriminering från statens sida avfamUjedaghemmen. Det innebär en prioritering av barntihsynen i institution. Vii vill bygga upp en familjepolitik som ger föräldrarna möjlighet attvälja den tillsynsform som passar dem bäst. Det av och föreslagna vårdnadsbidragetskuhe ge de föräldrar som vill vårda sina bam själva chans att göra detta.Värdnadsbidraget kan utnyttjas som en ekonomisk ersättning till den avföräldrarna som gör en bamavårdande insats i hemmet, som bidrag tih avlöning avanställd barnavärdare i hemmet eller till avgift för daghems-ellerfamiljedaghemsplats. I princip borde ett sådant bidrag utgå upp tillskolåldern, men vi har nöjt oss med att till en början förorda att bidragetskall utgå upp tiU ålder. Vär grundinställning är att kvinnorna hksom männen måsteha valfrihet, jag vill understryka detta. Det innebär atttrygghetsförhåUan-dena måste vara lika. Vi måste värdera en värdinsats i hemmetlika högt som vilket annat yrkesarbete som helst. För att komma en bit på vägeni det avseendet har vi föreslagit att det skall ges ATP-är för värd i hemmet avbarn under 10 är. Kvinnornas situation pä arbetsmarknaden är en fråga delsom utbildning, dels om tradition och fördomar. Jag har dock med tillfredsställelsekunnat konstatera att en stor del av dem som genomgår arbetsmarknadsutbildningär kvinnor. Därigenom förbättras deras arbetsmarknadssituation väsentligt. Vimåste gä vidare på den vägen och stimulera kvinnorna tiU att skaffa sig en bragrundval att stå pä i form av utbildning och fortbildning när de ger sig ut iförvärvslivet. Att bryta igenom den barriär som den traditionellakvinnosynen har rest upp för kvinnor när de velat hävda sig pä arbetsmarknadentror jag tih stor del är en upplysningsfräga. Alla som är engagerade i arbetetför att skapa jämhkhet mellan könen måste medverka till att kvinnorna ges möjligheteratt ta även kvalificerade arbetsuppgifter i mycket större utsträckning än vadnu är fallet. Först dä kan vi nä jämställdhet. Ett meningsfullt och stimulerande arbeterepresenterar ett värde i sig. Arbetslösheten innebär för många människor intebara en ekonomisk påfrestning utan kan ocksä utgöra en social belastning.Speciellt allvarligt är det när arbetslösheten drabbar den unga människa, somefter 1015 är på skolbänken ger sig ut för att omsätta sina kunskaper ipraktiskt arbete. I nuvarande arbetslöshetssituation har ungdomsgruppernavarit speciellt utsatta. Arbetsgivarna har, på rationella grunder, i förstahand slagit vakt om den arbetskraft man har. Några nyanställningar har det intevarit fråga om. Med den inriktningen har naturligtvis de nya grupper som sökersig ut pä arbetsmarknaden fått specieha problem. Samhähet har inte varit passivt införungdomsarbetslösheten. Höstriksdagen tog beslutet om den s. k. femkronan ochvidgade möjligheter tih praktikarbete. Vidare har en utredning presenteratbetänkandet "Ungdom och arbete", vilket remissbehandlas.Det bhr alltså anledning att återkomma till ungdomsarbetslösheten i andrasammanhang. Jag vih för min del bara understryka vikten av att konkretaåtgärder sätts in snabbt. Här gäller det att använda sig av alla tUlgängligavägar. Framför allt bör aha chanser utnyttjas till utvidgad samverkan medarbetslivet i utbildningssammanhang, som ett komplement till de traditionellautbildningarna. Det radikalaste och effektivaste medlet motungdomsarbetslösheten såväl som annan arbetslöshet, är givetvis en aktivnäringspolitik, som ger arbete åt alla som kan arbeta. Det är därför vi fråncentern inbjuder thl beslut om åtgärder för att skapa 100 000 nya jobb. HerrKRÖNMARK (m): Även om mänga länder har problem medsamhällsekonomin till följd av konjunktursvängningar och andra inhemskaförhållanden, kan man inte komma ifrån att problem i detta avseende ärav ganska speciell natur. Medan man i andra länder fortfarande gör omstruktureringargenom att flytta folk från jordbruk till industri sker ju i vårt land numeraomstruktureringar mellan ohka industribranscher. Att människor flyttar ochflyttas frän svaga branscher till framtidsnäringar är ingenting nytt. Det haralltid varit ett led i den ekonomiska utvecklingen. Det är en process sommedför påfrestningar både för samhället och för de enskilda människorna. Hos oss här i har svårigheterna blivit meraccentuerade, eftersom staten mer har varit inriktad på att påskynda dennautveckling än att ägna kraft ät att dämpa och mildra verkningarna för deenskilda människorna. Debatten tidigare häri dag har till stor del rört sig om den bristande sysselsättningen. Det är värtmest akuta och allvarliga problem, och det finns all anledning att påtala attåtskilliga åtgärder från regeringen har bidragit till attsysselsättningssituationen är så besvärlig som den i verkligheten är. Det finns , pä detta stadium av debatten, ingenanledning att göra en uppräkning av de olyckhga beslut som har fattats undersenare år. Låt mig bara som exempel nämna de åtgärder som för ett antal årsedan vidtogs för att påskynda utstampningen av låglöneföretag. Det gällde då,sade man, att så snabbt som möjligt få människor att bli verksamma där degjorde den bästa produktiva insatsen. Det är ingen tvekan om att den politikenvarit framgångsrik och att man lyckats att i stor utsträckning stampa ut justlåglöneföretag. Det har i sin tur påverkat sysselsättningen i många av de svagaregionerna. Det är klart att det är en fördel att man har folkverksamma i så produktiva och "höglöneintensiva" branscher sommöjhgt, men jag skulle vilja säga att i den situation vi har , medrekordhög arbetslöshet, hade det kanske varit lyckligare med något lugnaretempo. Det är ändå för den enskilda människan lyckhgare att vara fast anställdmed något lägre lön än att vara arbetslös. Ett annatexempel på en sådan här olycklig åtgärd är löneskatten. harstatsministern mer eller mindre försvarat. Var och en som inteär på förhand förblindad av sina politiska bindningar förstår ju att antaletanställda i många företag skulle ha varit högre, om man inte haft dennapålaga på lönekostnaderna. Det rör sig i alla fall i medeltal, lågt räknat, omen extrakostnad på per anställd. Det är helt naturligt att problemen medundersysselsättning, höga skatter och prisstegringar har vållat missnöje blandmänniskorna. Det är också tydligt att regeringen har registreratdetta missnöje. Därför har man gått ut med vissa populära delförslag för att imöjligaste män avleda människornas krifik. Prisstoppet, som svenska folket ficki julveckan , var kanske det mest typiska. Just med prisstoppet harman onekhgen tagit ett lyckat taktiskt grepp. Det är naturligt att allamänniskor känner en särskild olust inför prishöjningar på livsmedel. Det tordeockså stå klart att den konstruktion som prisstoppet fått, kombinerad med förraveckans trepartiöverenskommelse, verifierar att det i grunden enbart är frågaom en skenlösning. Man håller egentligen inte kostnaderna för konsumenternanere man flyttar bara kostnaderna frän vissa varugrupper tUl andra. För att finansieraprisstoppet pä vissa livsmedel kommer man att extrabeskatta det svenska folketmed ytterligare . Verkningarna av den högskattepolitik vi haft, som hargenererat inflation och ökade priser, skall man alltså mildra inom en visssektor. Och vad gör man dä? Jo, man höjer skattetrycket ytterligare. Egentligenär ju detta ingenting annat än en Döbelnsmedicin, som måhända gör de svenskakonsumenterna friskare och lyckligare i varje fall fram över valet. Men detfinns en klar risk för att det därefter blir sjufalt värre. Prisstoppet har ett direkt samband med det gällandejordbruksavtalet. Jordbruket står inför en besvärlig situation, och förnärvarande arbetar ocksä en parlamentarisk utredning med att komma till rättamed de jordbrukspolitiska problemen. Risken för att det svenska jordbruketskall bli avstängt från den traditionella exportmarknaden inom EEC är påtaglig,och det är verkligen att hoppas att de förhandlingar som skall ta sin börjani den blandade kommissionen angående export av jordbruksprodukter tillEEC-marknaden kommer att leda till resultat. Jag vill betyga att i det falletvill vi frän moderata samlingspartiet verkligen tillönska den sittanderegeringen all möjlig framgång. Därutöver har jordbruk ett annat problem,vid sidan av detta med exportmarknaden, nämligen bristen på långfristigtkapital. Bristen på långfristigt kapital är inget speciellt jordbruksproblem.Det är ett problem som nära nog alla näringsgrenar brottas med, men jag vågarpåståendet alt just det förhållandet att jordbruket är en mycketkapitalkrävande näring gör problemet så mycket allvarligare. När det gäller att försöka bättre försörja det svenskajordbruket med långfristigt kapital är det helt naturligt att man ser till denstora kapitalkoncentrationen , nämligen AP-fonderna. Det vore ennaturlig åtgärd att AP-fonderna utnyttjades för tecknande av obligationer viade kreditinstitut som av tradition svarar för den långfristigakapitalfinansieringen. vet vi att regeringen senare i vår kommer att lägga fram ett förslag för om att man skall ta i anspråk AP-medelför att gå ut och köpa upp aktier pä den svenska aktiemarknaden. Jag vill barasäga att de som kommer att röra sig där bl. a.kommer att få den negativa effekten att det kommer att bli värre förjordbruket, och givetvis även för andra näringar, att via obligationsmarknadenfä tillgång till långfristigt kapital. Jag har givetvis även utifrån minapohtiska principieha synpunkter avvikande mening när det gäher justAP-fondernas agerande i det här fallet, men jag vill bara peka pä de negativarent praktiska konsekvenser som en sådan åtgärd kommer att fä - oavsett vilkenprincipiell politisk inställning man har. Prisstoppet är en följd av jordbruksavtaletsinflationsregel, men det innebär inte på något sätt att jordbruket skulle varaen inflationsdrivande faktor i samhällsekonomin. Det är i verkligheten sä attjordbruket genom avtal har möjlighet att halvårsvis nollställa sig för deninflation som skett genom den aUmänna utvecklingen. Därför utgör det löpandejordbruksavtalet den mest tillförlitliga mätaren pä hur regeringen lyckatseller misslyckats med den ekonomiska politiken. har vi alltså kommit i detläget att regeringen inte kan låta verkningarna av sitt eget handlande slåigenom utan måste tillgripa snabba, jag frestas säga nästan desperata, åtgärderför att dölja en del av resultatet av sitt eget agerande. Det finns ingen anledning att här föregripa dendebatt som skall föras i kammaren , men de förslag som då sannoliktkommer att antas av innebär vart för sig pä sikt en press uppåt pålivsmedelspriserna, givetvis inte för de produkter som prisstoppet gäller, menför andra livsmedelsprodukter och de är nog sä väsentliga för familjeekonominför de flesta människor. Fördenskull har jag tillsammans med någramedmotionärer väckt en motion om momsbefrielse för mjölk och grädde för att manskulle kunna klara just den akuta prissituationen för jordbruksprodukterna. Jaganser att det skulle vara mycket rimligare och effektivare att angripaåtminstone en del av orsakerna till prisutvecklingen än att bara försöka mildraverkningarna. Jag konstaterar med tillfredsställelse att momsens inverkan hartagits upp av en tidigare debattör . påtalade justmervärdeskattens kumulativa effekt i fråga om prisstegringarna på jordbruketsprodukter. En slopad mervärdeskatt för vissa produkter skulle för konsumenternavara tUl oändligt mycket större fördel än den konstruktion som tydligenkommer att väljas. Att i ökad utsträckning skattevägen finansiera folksmatkostnader måste från jordbrukets synpunkt bedömas som en tveeggad metod. Detkommer framöver att leda till krav på ökade statsinkomster enligt samma modehsom nu aktuella , och det kommer sannolikt attmedföra ett ökat politiskt beroende för jordbruket som näringsgren. Om manväljer den metoden finns det en uppenbar risk för att man föregriperutvecklingen på ett sådant sätt att jordbruksutredning, som har iuppdrag att förutsättningslöst pröva de framtida hnjerna för prispolitiken,blir överspelad. Jag vill för min del varna för sädana åtgärder som gör att nyaprinciper etableras innan man på ett tillförlitligt sätt har analyserat orsakeroch verkningar och det vågar jag påstå att man ännu inte har gjort. Det är väl fä näringar som har fastare anknytning tillregionalpolitiken än just jordbruket, och eftersom regionalpolitiken har tagitsupp av flera talare i debatten finns det anledning även för mig såsomrepresentant för moderata samlingspartiet att göra några kommentarer. För att vi skall kunna lyckas med regionalpolitiken och fåen rimhg befolkningsfördelning här i landet måste vi ha en etableradbasstruktur i alla regioner. Det kombinerade jord- och skogsbruket har varit enbasnäring i stora delar av landet. Givetvis kommer dess betydelse som basnäringatt minska, men om man skall fä balans tror jag det är väsentligt att man fören sådan politik att jordbruket kan utvecklas i positiv riktning inte bara i derena slätt- och jordbruksbygderna utan i landet i dess helhet. Man diskuterar befolkningsprognoser och befolkningsramar,och naturhgtvis måste man debattera i sädana termer. Men för att nä uppsattamål - antingen det nu gäller att uppfylla prognoser eller att klarabefolkningsramar - måste man se till att det finns tekniskt underlag härför. Dåkommer man inte ifrån att grundproblemet är kommunika-fioner, vhket påpekatsmånga gånger tidigare. Kommunikationerna måste rustas upp och byggas ut. Samhällets bristande kapitalresurser gör att exempelvisväganslagen är otillräckliga. Med den nuvarande planeringen förväginvesteringar kommer det att dröja flera decennier innan vi har byggt ifatt och kan klara dagens trafiksituation. Jag vill hävda att fortsätter viefter samma principer kommer den nu levande generationen här i landet aldrigatt få uppleva tillfredsställande och rillräckliga vägförbindelser i detta tillytan så stora land. Lyckas vi inte klara problemet kan vi tala om regionalpolitikoch befolkningsramar hur länge vi vill det kommer inte att finnas någrareella förutsättningar för att åstadkomma vad man syftar till. Vi har här i landet den principen att svenska staten kanlåna till i stort sett vad som helst; ett ändamål tycks dock vara alldelesotänkbart att låna tih, nämligen vägbyggande. Bygger vi en väg skall vi betaladen kontant. Det må ha varit en riktig princip en gäng ,men i nådens är 1973 tror jag att vi har ett behov av ett helt annat, dynamiskttänkande. Om man accepterar att goda vägförbindelser är en produktivinvestering - och jag har icke hört någon pohtiker från något parti uttryckanågon annan uppfattning - må man väl säga att det är typiska objekt som bordekunna länefinansieras. Vi har från moderata samUngspartiet sedan flera är talatför möjligheten att bygga avgiftsbelagda trafikleder i vissa lägen för attskapa ökade ekonomiska resurser. Det tror jag är en möjlig väg. En annan väg,som man kanske skulle kunna pröva, vore att helt enkelt låta gå ut,gärna pä den internationella marknaden, och låna upp kapital för angelägnavägutbyggnader av sådant slag att de verkligen är samhällsekonomiskt räntabla.Sådana vägprojekt finns det. I värt land har vi många svårlösta problem framför oss. Omvi fortsätter att strikt följa gamla regler, tror jag att vi aldrig kommer attlyckas lösa dem inom rimhg tid. Därför är i varie fall vi som ett konservativtparti beredda att pröva nya, okonventionella grepp för att klara åtminstonenågra av de mänga delproblemen, som det aren uppgift för oss pohtiker att lösa. HerrNELANDER (fp): En för värt land och folk ytterst betydelsefull fråga kankomma att behandlas av under vårsessionen. Jag avser betänkandet SOU1972:41 frän familjelagssakkunniga med titeln och äktenskap.Remissyttranden torde studeras i . Jag beratt pä detta förberedande stadium fä framföra några synpunkter pä frågan. HerrBurenstam har varit inne på densamma. I betänkandets huvudkapitel, nr 2, betonas att familjen"brukar betecknas som den minsta och grundläggande enheten isamhällsbyggnaden". Man säger ocksä: "Äktenskapets roll och betydelsehar inte pä allvar satts i fråga vid de reformer som tid efter annan företagitsav reglerna om äktenskapet. Direktiven för vårt uppdrag säger att äktenskapethar och bör ha en central plats inom familjerätten." Sä långt utredningen. Trots sådana positiva uttalanden vill det synas som om mansåväl i direktiven som i utredningsmajoritetens skrivning inte tillräckligtbetonat hemmets och äktenskapets betydelse. Inte minst i denna sekulariseradeoch av sphttringstendenser så fyllda tid är det ett samhällsintresse av högdignitet att en ny äktenskapslagstiftning stärker äktenskapet som institutionoch inte försvagar detsamma, vilket synes bli fallet om familjelagssakkunnigasförslag i sin nuvarande form skulle komma att ligga till grund för enlagstiftning. Man kan naturligtvis inte förbjuda folk att flytta sammanutan äktenskap. Men man kan stärka äktenskapet som samlevnadsform, om man anserdetta motiverat frän samhällets synpunkt, vilket jag otvetydigt menar varaförhållandet som det har stor betydelse för kontrahenterna i frågaoch för hemmen i allmänhet. De nuvarande formerna för vigsel - kyrklig, frikyrklig ochborgeriig -fihfredsstäher enligt min uppfattning helt religionsfrihetens krav.De bör därför bibehållas och fä ha kvar även den juridiska funktionen. Det börpåpekas att av alla äktenskap alltfort ingås med kyrklig vigsel. Detär riktigt vad och erinrat om i sinreservation till kapitel 6 i betänkandet, nämhgen att en mycket stor majoritetav vårt folk menar att "giftermålet är en av de viktigaste händelserna ilivet". Professor , som är starkt kritisk motinnehållet i famUjelagssakkunningas betänkande, säger i en intervju bl. a.:"Genom det formlösa ingåendet av äktenskap bryter man sönder en över700-årig tradition; genom att underlätta äktenskaps upplösning skapar manotrygghet framför allt för barnen." Inte bara av kristna bekännare utanockså av en mycket betydande det av andra befolkningslager uppfattas sålundakommittéförslaget som ett angrepp mot äktenskapet.