prot · FW09121 · 1973-12-31 00:00:00 — Att har använt sådana vapen måste anses klartdokumenterat, Alla har vi sett de fruktansvärda bilderna av förkolnade kropparsom blivit offer för napalmbombning. I interpellationen åberopas enAFP-korrespondens frän FN , där det rapporteras att medlemmarav FN:s i hade meddelat att detisraeliska flygvapnet bombade med napalm i följd mot , vet varie människa vad napalm är. Det är framför allt de amerikanskabarbarernas framfart i som har gett en skräckslagen värld denkunskapen. Vi vet att det är en kemisk produkt som svårligen kan släckas demänniskor som har fått napalm över sig förtärs formUgen inför åskådarnas ögon, 1 har amerikanernas napalmbombning skett inte baraför att döda människor utan också för att inge skräck och bryta ner motståndsviljanhos dem som överlever, Bevekelsegrunderna för att använda sig av napalmoch andra antipersonella vapen mot civilbefolkningen torde vara desamma. Detstår i strid med folkrättens principer såsom de bl, a, uttrycks iHaagkonventionen av , där det i artikel 23 uttryckligenstadgas att det är förbjudet "att använda vapen, projektUer eller ämnensom är ägnade att förorsaka onödiga lidanden". Vänsterpartietkommunisternas principiella syn pä läget i är attIsrael genom sin aggressiva politik har skapat en ohållbar situation bäde försig självt och för grannstaterna. har vapnen tystnat, men förutsättningarnaför en varaktig fred är att den israeliska staten radikalt förändrar sinpolitik, I stär nu som symbolen för hatets, för aggressionenskrafter, 1 tre krig efter varandra har utvidgat sitt territorium, bUdades 1948, men hade man i strid lagtsig till med ett större territorium än vad förutsett. Enmiljon araber jagades i väg från de israeliskkontrollerade områdena. Det varknappast ägnat att skapa en god atmosfär mellan judar och araber, 1956 var det åter dags för att gå tUl attack motsina grannar. Den gängen skedde det genom samordning med tvä andraimperialistiska stater, och , Alla vet vilken förödelsesom detta samordnade överfall vållade. Städer och byar läg i ruiner. Mångatusen arabiska liv hade krävts, Aggressorernas händer dröp av blod. hade än en gång visat sitt aggressiva ansikte, lnteheller den gängen gav nägot bidrag för att förbättra atmosfären i dennadel av världen. Så kom 1967, gick till anfall ochtredubblade sitt territorium på och i , man ockuperade västraJordanstranden, gamla och Golanplatän, Det betydde än en gäng attisraeliska knektar fördrev arabisk befolkning från dess gamla hem ochupprättade sin ockupationsmakt med tydlig avsikt att för alltid behälla deområden som nian hade rövat till sig med mord och våld, lnte heller de handlingarnahade någonting att göra rned omsorg om freden och förbättrande av relationernarned de arabiska grannstaterna. Resultatet av sexdagarskriget var, som nämnts, att Israeltredubblade sitt territorium, tog hand om oljan pä , stängdeSuezkanalen, besatte , varifrån man kunde hota huvudstadDamaskus, och ockuperade fruktbaraste del, västra ,varifrån 200 000 människor förjagades. Minst 100 000 människor flydde frånGolanomrädet. Detta är ju en politik som inte kan leda till annat än hatoch vrede av samma slag som besjälade de människor vilkas land våldtogs avnazistiska ockupanter. Men visst hade det även efter sexdagarskriget funnitsmöjligheter att förbättra atmosfären. Den israeliska regeringen med Eban hade kunnat låta förstå att man förletts av sin militärledningsom blivit en stat i staten . Man hade kunnat inleda förhandlingar. Mennågot sådant skedde inte med all säkerhet därför att den Israeliskastatsledningen med hull och hår sluter upp bakom knytnävens politik, bakomaggression och cynisk herrefolksmentalitet. I interpellationen ställs frågan om utrikesministern ärberedd att understryka att regeringen vidhåller sitt stöd för säkerhetsrådetsresolution 242 frän 1967 orn tillbakadragande av styrkorfrän de områden som erövrades och ockuperades under angreppskriget samma är.Jag noterar att utrikesministern uttalar regeringens fortsatta stöd förFN-resolutionen men anser att referat av nämnda punkt inte överensstämmer med resolutionstexten, I interpellationstär emellertid så här: "krav är att drartiUbaka sina styrkor till den gränslinje som existerade före sexdagarskriget1967, ställer samma krav. Huvudkravet är alltså identiskt med det kravsom ställdes i FN:s säkerhetsråds välkända resolution 242 är 1967 och som ocksåSverige anslöt sig till men som demonstrativt vägratrealisera," Och i resolutionen 242 står det: "I: Alla israeliskaväpnade styrkor dras tillbaka från territorier som ockuperades i den nyligeninträffade konflikten," Det är sålunda svårt att i tolkningfinna bristande överensstämmelse med resolutionens krav. Jag vore tacksam omutrikesminister på den punkten närmare redogjorde för sin syn. Vi tillmäter FN-resolutionen av stor betydelse.Men har frän sexdagarskrigets slut på ett utmanande sätttrotsat inte bara FN utan också en bred världsopinion genom att totalt struntai värlsorganisationens upprepade maningar att efterkomma beslutet och återlämnade territorier man rövat, FN-resolutionen innehåller emellertid inte bara detta utanockså konstruktiva formuleringar om erkännande av varje stats suveränitet,territoriella integritet och politiska oberoende i detta område samt varjestats rätt, som det heter, att leva i fred med säkra och erkända gränser utanatt utsättas för hot om våld eller bruk av våld. Resolutionen stadgar ocksåuppnåendet av en rättvis reglering av flyktingproblemet. Den viktigaste satsen i resolutionen 242, som äter harbekräftats av säkerhetsrådet, är att en obetingad förutsättning förupprättandet av en varaktig fred i måste vara att de israeliskastridskrafterna dras bort frän alla ockuperade arabiska territorier. Medan arabstaterna visade sin beredvillighet att bidratill politiska lösningar gjorde det exempelvis 1946 och har upprepatdet senare - har styrande kretsar framhärdat i sin expansionspolitik,saboterat alla ansträngningar att nå framsteg och fört en provokativ ochutmanande politik. Men åtskilligt har också hänt , har somsagt spärrat vägen för en fredlig uppgörelse. Konsekvenserna av detta harblivit att de arabiska staterna har stärkt sina militära positioner och förenatsina krafter på ett sätt som har skett. Det senaste krigetsförlopp har definitivt krossat myten om det israeliska krigsmaskinerietsoövervinnelighet. Det är inte möjligt att inte har lärt någonting av detsom har hänt . Den israeliska statsledningen mäste hafått sig en dyrköpt läxa, nämligen den att aggression inte lönar sig. Och dettabör i sin tur skapa nya förutsättningar för förhandlingar utgående fränFN-resolutionen av är 1967, Det är av vikt, herr utrikesminister, att Sverigegör allt för att medverka till en lösning på den grundvalen. Jag tolkarnämligen trots allt utrikesministerns svar så att kommer att hälla fastvid och arbeta för en lösning i enlighet med FN-resolutionen 242, Den sista frågan i interpellation är kanskeden svåraste frän alla synpunkter. Utrikesministern säger att det åren så storfråga att det inte är möjligt att inom ramen för ett interpellationssvar lämnanägon uttömmande redogörelse. Det är naturligtvis i och för sig riktigt, ochjag Nr 121 skall heller inte propsa på något sådant. Men klart är att också Fredagenden palestiniernas rättigheter måste garanteras, och frän den synpunkten 26 oktober1973 räcker inte FN-resolutionen tiU, Den mäste, i samband med de -------- \--- ;------ förhandlingar som måste komma, kompletteras medbestämda förpliktel- °' ,° ser att tillgodose de palestinska arabernas rättigheter i allaavseenden. dem harIsraels tillkomst, den sionistiska politiken och ohämmade aggressioninneburit en tragedi av nästan ofattbara mätt. Det skulle föra för längt ochdet är heller inte nödvändigt att skildra hela utvecklingen av detpalestinska folkets tragedi, men fakta är att det enligt en rapport till FN:sgeneralsekreterare 1969 finns 1 395 000 Palestinaflyktingar, varav drygt 600000 lever i flyktingläger. Andra siffror, också större har nämnts, men deanförda speglar problemets dimensioner. Vår åsikt är att palestinierna lika väl som andra folkmåste tUlerkännas rätten att leva i det som de betraktar som sin hembygd. DenFN-resolution som pä förslag antogs av Generalförsamlingen 1948anser vi fortfarande äga sin giltighet. Där hette det bl. "Generalförsanihngen fastslår att de flyktingar somönskar återvända tUl sina hem och leva i fred med sina grannar bör tillåtas attgöra detta så fort praktiskt möjligt och att ersättning för föriorad egendombör utbetalas åt dem som icke önskar återvända, liksom även för förlust ellerskada pä egendom som enligt internationella rättsprinciper bör ersättas avregeringar eller ansvariga myndigheter." har ingenting grundläggande gjorts för atthjälpa denna väldiga armé av flyktingar. har hårdnackat motsatt sigrepatriering, och har Palestinaflyktingarna - som växt tilllångt över I miljon - varit hemlösa, medan deras egendomar varit ockuperade ochbrukade i hägnet av en brutal ockupationsmakt. Det är en självklarhet att säga att en normalisering iMeUanöstern inte kan ske utan att man också på politisk väg och genomförhandlingar löser frågan om Palestinaflyktingarna pä ett sätt som ärtillfredsställande från demokratins och rättvisans synpunkt. Lika självklartmåste det vara att på allt sätt medverkar tUl att så kan ske. i (s): Det är klart att man harridits av mara över att det fjärde kriget börjat i . Vi hoppasnu att det stillestånd som kommit till stånd också skall fortsätta, så attreella fredsförhandlingar kan tas upp och leda till en reell fred i dennakonfliktdrabbade del av vår värld. Jag har försökt ta på mig den nästan omöjliga uppgiftenatt aktualisera flyktingfrågan. Som utrikesminister nämnde i sitt svar finns det först och främst ungefär 1,5 miljoner flyktingar som stär under FN:s beskydd genom dess särskilda kommitté för , Därtill kommer de 300 000 som tillkom under sexdagarskriget . Och vi vet naturligtvis ännu inte riktigt hur många som kommer att adderas vid det här kriget. Vi kan notera med tillfredsställelse att det inte öppnades en tredje front i , därför att det säkerligen hade inneburit ytterligare flyktingar. har striderna pågätt på områden som inte i sä 94 stor utsträckning är befolkade avflyktingar i läger. Men jag skulle gärna vilja sägai detta sammanhang att det finns ytterligare en part som vi kanske inte kangöra mycket ät, men som vi bör komma ihåg. Under utnötningskriget bombadesstäderna vid ut. Som väl var hann människorna fly därifrån förebombningarna. Det rör sig ändå oin längt över en halv miljon människor, somblev flyktingar i eget land, nämligen , Utrikesministern vill inte teckna hela historien kringflyktingproblemen, och det kan man väl förstå. Det hela är mycket komplicerat.Men vi vet att dessa människor en gång har haft ett hem och att de av en ellerannan anledning har kommit ifrån detta hem och lever under mycket osäkraförhållanden. FN ger bidrag till flyktinglägren, och jag fick justuppgift om att det rör sig om 50 mUjoner dollar . Utslaget på 1,5miljoner människor varav långt ifrån alla vistas i flyktingläger - skulle detbli och individ, och tar man bara med dem som vistasi flyktinglägren rör det sig om om jag har räknat rätt. Det ärklart att det uppstår ekonomiska svårigheter om det alltid finns brist påpengar i det avseendet. Jag är glad över att utrikesministern säger dels attSverige ger en relativt stor andel av dessa belopp, nämligen 15 miljonerkronor, och dels att regeringen är beredd att pröva ytterligare bidrag tilldetta ändamål. Utrikesministern påpekar att Palestinaaraberna är i stortsett 3 miljoner till antalet, att inte alla av dessa är flyktingar och att detär nödvändigt att hålla isär begreppen. Det är riktigt, men Palestinaarabernaär människor, som självfallet också fordrar ett land att leva i. Tre miljoner människor - det är nära hälften av Sverigesbefolkning, det är mer än befolkning, det är mer än Israelsbefolkning. Det är alltså ingen liten grupp som befinner sig i en ytterst svärsituation. Den tredje generationen människor växer nu upp i dessa läger. Det jag vill komma fram till är att det i denna tragiskakonflikt är just flyktingfrågan - och Palestinaaraberna, om vi vill utsträckaproblemet till att gälla dem - som är den verkliga grundorsaken till dessakonflikter och krig. Vi kan inte vara förvånade att det spirar och frodas hatbland dessa människor. Självfallet är det också fräga om apati. De lever undersådana omständigheter som skapar apati, men det skapar också hat och hatetutlöses i handlingar som terror som vi självfallet fördömer. Men det följerockså vedergällning på dessa terroraktioner, och så är hatets spiral i gäng. Frågan om hur denna situation skall lösas villutrikesminister inte ta upp till diskussion. Jag förstår honom mycketväl. Vi har framför oss fredsförhandlingar, och därtill är ju vär egenambassadör i , Jarring, generalsekreterarens speciella ombud i det häravseendet. Det är dä klart att det är viktigt att vi inte klampar på så att viskadar hans mycket ömtåliga arbete. Självfallet finns det också flera lösningarsorn man kan tänka sig, men jag skall inte heller antyda dem; jag vet bara attsituationen är oerhört svär att reda upp. Vad jag också vill understryka detta står inte sornnågra att-satser i min interpellation, men det står dock i interpellationen är att denna fråga bör tas upp vid fredsförhandlingarna. nr 242från mycket väl kan räcka på den punkten, AUt beror ju pä hur mantolkar den och framför aUt vad man vill göra. Det står där att man i FN slårfast nödvändigheten av att en rättvis lösning av flyktingproblemet ernås. Harman detta som grund finns det givetvis möjlighet att pröva olika vägar att gåfram på. Sammanfattningsvis vill jag på den punkten säga att detalltså är viktigt att Palestinaaraberna och Palestinaflyktingarna ges ennationell identitet, oavsett i vilken form detta skall ske annars löser viinte problemen för framtiden i detta område. Men vad vi kan göra nu kanskenästan - är att höja vårt anslag till FN, och jag tackarutrikesministern för det löfte han har givit på den punkten. Till slut, herr talman, vill jag gå litet utanför mininterpellation och även säga några ord i den debatt i övrigt som har förekommitbåde här inne och utanför det här huset. Jag tror att det råder stor enighet omatt är en erkänd stat. Man har misstolkat ett yttrande av utrikesministernpä den punkten, men jag har svårt att förstå den kritiken. Även om han iformuleringen såvitt jag vet inte använde uttrycket erkänd stat, framgick detju av de övriga formuleringarna att detta är ett etablerat faktum. Vad jag härvill understryka är att det finns en mycket stor enighet i vårt land om attstaten skall vara ett erkänt faktum och erkänd såsom stat samt att viönskar att den skall erkännas som nation också av arabstaterna. och gjorde enstudieresa till pä talade vi bl, a, med ledandepersoner i , och det var dä alldeles klart att man där var beredd atterkänna staten men inte förrän fredsförhandlingarna hade kommit igång, dvs, när det hade skett någonting på den punkten. Man ville alltså intelämna erkännandet i förväg. Att det, såsom också sade, har inträtten förändring i arabstaternas inställning till - i varjefall - kan jag alltså vitsorda då det gäller , Det har i nägot sammanhang sagts att det finns människorsom vill krossa israelerna skall kastas ut i havet. Säkert har sådanaord använts inom arabstaterna, inte minst av de befrielseorganisationer nägonkanske vill ge dem ett annat namn som finns där, I den svenska debatten harframförts tanken på en multirasial stat. Jag skall inte gå in på dendiskussionen utan vill bara notera att den har förekommit. Jag vill till slut uttrycka min tacksamhetöver svaret. Jag hoppas att vi kan få se en fred i , attgränserna blir erkända, att staten blir erkänd också av arabstaterna ochatt flyktingproblemet för Palestinaaraberna i sin helhet kommer att lösas. HerrAHLMARK (fp): Låt mig böria med att varmt instämma i vadutrikesministern i sitt tillägg sade om det senaste dygnets händelser och itacket till de svenska officerare och soldater som skall fullgöra en sväruppgift. Däremot går jag helt förbi den hets mot som på känt kommunistiskt maner. Genom sin ton och sin fullständigaosaklighet faller det inlägget helt utanför ramen för en seriös debatt. Vad menar vi med att en stat angriper en annan statmilitärt? Vad är vår definition pä "angrepp"? Om detta har folkrättsjurister länge tvistat. Om krigetmot kan de vara eniga. Ett mer entydigt fall av militäraggression har världen knappast skådat sedan , Pä treplan angreps . Det första handlar om arabstaternas långsiktigamålsättning. De vägrar godta tanken på en judisk stat i MeUersta Östern, Manhar indoktrinerat sin befolkning i hat mot , Man vill inteerkänna , sluta fred med eller förhandla med , Sionismenmäste försvinna, den sionistiska staten får inte finnas. Att angripa harständigt funnits med i retorik och militär planering. Det andra planet gäller uppmarschen. Den var uppenbarligenförberedd . Ett par hundratusen soldater och flera tusen stridsvagnargrupperades vid gränserna i sä stor hemlighet som möjligt. Med hjälp av vapen,rådgivare och troligen planer frän en av supermakterna kunde och Egyptenförbereda sina arméer för att vid en och samma tidpunkt välla in över gränsernai norr och söder. Uppmarschen mot siktade till angrepp och var i denmeningen ett angrepp. Det tredje planet gäller vem som startade självakrigshandhngarna, sköt det första skottet. Det kan ske som försvar ommotståndarna startat aggressionen i de båda tidigare avseendena. Det var minstav allt fallet den här gängen, och fullföljde sitt angrepp pådetta tredje plan, FN-observatörer har intygat att det var de båda arabstaternasom pä flera ställen gick in över eldupphörgränserna , För det mellanfolkliga samarbetet är det nödvändigt att enmilitär aggression hårt och uttryckligt fördöms av ett stort antal länder.Regeringar i olika stater måste veta att om de gär tUl angrepp mot ett annatland blir den internationella kritiken hård. Länder som angrips bör kännastödet av en internationell opinion. Att inte uttala kritik och inte fördömamUitär aggression är indirekt och en uppmuntran till aggression, därföratt man då minskar trycket på stater att inte angripa sina grannar. Den svenske utrikesministern vägrade att fördöma Syrienoch för deras angrepp på , I tal iFörenta nationerna finns inte en antydan om vem som angrepvem, Hans formuleringar ger bilden av skamlös utslätning utan känsla för deprinciper som annars brukar prägla svensk utrikespolitik, "Vad som sker i har föregåtts aven serie omfattande stridshandlingar och svåra suveränitetskränkningar",sade i FN, Det är sant. Men varför inte antyda vilken politik detär som drivit fram stridshandlingar och suveränitetskränkningar? Varför intesäga att arabstaternas vägran att sluta fred med har gjort att krigetständigt legat på lut? "Kriget har också föregåtts av en väg av terror ochkontraterror som inte lämnat någon del av världen oberörd", fortsatte densvenske utrikesministern. Det är lika sant. Men fortfarande en total tystnad omhur denna terror och motterror startat. Inte ett ord om al , Folkfrontenoch Svarta september, att deras politik just innebär att skapa 7 protokoU 1973. terror motisraeler och judar eller mot länder och flygbolag som på något sätt har sambandmed . Ingenting om hur arabiska terrorgrupper, finansierade och stödda avde länder som varit i krig med , har exporterat konflikten i MellerstaÖstern till bl. a. i en våg av flygkapningar, utpressning genom gisslanoch annan laglöshet. Men utrikesministerns diskretion gäller också, som AndersWijkman just har visat, kärnan i konflikten i : om skallfä leva som nation. "existens är ett etableratfaktum", sade i FN, och han hade återigen rätt. Sedan 25 årfinns , och landet har skapats genom det beslut i som Sverigeröstade . Men utrikesministern flyr hastigt frågan på vilket sätt somIsrael kunnat förbh ett "etablerat faktum". Är det genom FN:s stödvid angrepp mot ? Är det genom supermakternas samverkan som den judiskastaten kunnat överleva? Är det de små ländernas solidaritet som gett Israelkraften att vara kvar? Vi vet alla att redan för länge sedan hade krossatsom nian inte själv kunnat försvara sig militärt. angreps den nyastaten av fem arabarméer. har i oavbrutetattackerats i stora krig eller utdragna men begränsade krigshandlingar ellergenom plötsliga vågor av småstrider eller genom terror mot israeler runt om iväriden. Man har överlevt genom att förena militär styrka med en obevekligbeslutsamhet att rädda sitt land från undergång. HerrWickman beskriver den konflikten sä att en uppgörelse mäste ske "somtar hänsyn tUl alla berörda folks legitima intressen . låter siginte lösas genom att den ena eller andra parten demonstrerar sin militäraöveriägsenhet." Återigen ett sant omdöme som är förljuget genomallt som det undviker att säga. Om visar sin miUtära överlägsenhet löserdet inte i och för sig konflikten, det har vi sett . finns kvaroch har skyddat sin existens. Men om och hade kunnat fullföljaöverraskningen med sina jättelika arméer och skapat en"militär överlägsenhet", då hade det inte längre varit en konfliktmellan och arabstaterna, eftersom då inte hade funnits kvar. Omvi menar att också det israeliska folket har rätt till säkra och erkändagränser så är det alltså nödvändigt att "vinner" de krig somtvingas på landet i den meningen att motstår de arméer som angripereller står beredda att angripa. 1 just denna mening måste följaktligen "demonstrera sin militära överlägsenhet", för att använda herrWickmans besynnerliga formulering, för att överleva. Arabstaterna kan däremotförlora krig utan att deras existens sätts i fräga. De tUlfogar sin befolkningenorma lidanden och förorsakar tiotusentals människors död genom att utlösakrigen. De förlorar territorium och väldiga resurser, driver tiotusentalsmänniskor i flyktingskap. De bhr beroende av . De förhindrar enekonomisk och social utveckling i sina länder genom den nära nog neurotiskakoncentrationen på kampen mot , Men i motsats till kan de somnationer överleva mihtära nederlag. De som främst har drabbats av krigen är naturligtvispalestinierna. Beslutet av FN att en arabisk-palestinsk stat skullebildas bredvid och i fred med blev aldrig av när de omgivande arabstaternaangrep och sedan utvidgade sina egna gränser. Därefter har palestiniernafortsatt att låta sig företrädas av extremister som predikat hat och krig,och är de senaste i raden. De anser att varje fred med ärförräderi. Ingen FN-resolution kan godtas. Den judiska nationen måste förstöras.På ruinerna av skall ett nytt växa fram. Så förstör dessaterrorgrupper framtiden för det folk de påstår sig representera. Det ärbeklagligt att i inte ville slå fast kritiken mot denextremismen, Förhandhngar skulle leda fram tiU ett förverkligande av FN-tankenfrån 1947 om en arabisk-palestin,sk stat i fred med , Genomkrigspolitiken förbhr i stället palestinierna de mest drabbade i konflikten. Detta är den politiska verkligheten i MeUersta Östern, Denmåste ändras för att det skall bh fred i området. Det kan bara ske genomförhandlingar mellan parterna. Arabstaterna måste godta som stat ochäntligen börja vänja sin befolkning vid det. Utrikesministern har tyvärr interätt när han säger: "har genom sitt svar på ambassadörJarrings memorandum 1971 markerat en beredskap att erkänna existens.Detta har nyhgen bekräftats av president ," Detta svar från innebär en fuUständig förvrängningav säkerhetsrådets resolution nr 242, som själv tolkar helträtt, när han korrigerar interpellation. Det betydde vidare attSadat gjorde flera förskjutningar i Jarrings text, vUka klart visade att haninte ville gä med pä nödvändig säkerhet för , Där fanns vidare kravet på"en rättvis lösning på flyktingproblemet i enlighet med Förentanationernas resolutioner".