prot · FW0993 · 1973-12-31 00:00:00 — Om hans fru t. ex. arbetathalvtid och de har ett barn så har deras förbättring varit . För enogift med ett barn och för en ensamstående har motsvarande förbättring varit1,. Det är verkligen inte mycket till förbättring som blivitkvar, och ändå gäller de här siffrorna en gmpp som relativt sett i förhällandetiU andra har haft en god inkomstutveckling. Jag vill också på TV-skärmen visa en bild som belyserexakt samma sak som en av de bilder visade och som på ett utmärktsätt iUustrerarutvecklingen just för den manliga industriarbetargruppen under tiden 1960-1972.Det är, som har påpekat, sä att trots att lönerna har tredubblats har köpkraften bara gått upp med en femtedel. Ända sedan1965 har köpkraften pendlat strax , trots att inkomsten harökat frän 20 000 tUl 34 000. Det måste vara direkt demoraliserande när arbetelönar sig så dåligt. har både skattereglerna varitsä ofullkomliga och skattekontrollen så otillräcklig att lågt räknat mellan 1och 2 miljarder flyktats bort. Det är inte heller oväsentligt att höjningar avlöneinkomster, delvis föranledda just av de orimliga marginalskatterna ochprisökningarna, drivit upp kostnadsnivån inom företagen och framför allt iexportföretagen skapat svårigheter i konkurrensen detta alltså utan att deanställda fått något kvar att tala om. Varje skattesystem behöver ett skydd mot inflationen, ochvärt behöver det särskilt, eftersom vi har haft en kraftig inflation och har såstarka progressiva inslag pä både skatte- och bidragssidan. Finansministerns påstående i interpellationssvaret, attvårt land bland "högtstående kulturländer" när det gäller att ha högtskattetryck "intar en förgrundsställning" kommer nog att leva kvarsom ett bevingat ord från den Strängska epoken. Att vårt land i jämförelse medsamma länder har intagit en jumboställning i fråga omtillväxten fullständigar bilden. Jag instämmer gärna med finansministern i att våra skatterskall betala en mängd goda ting det är alldeles självklart. Ochfinansministern själv har verkligen förmåga att utmåla detta på sådant sätt attt. o. m. skatten nästan blir något lustbetonat. Men jag är inte säker på attden som står framför snabbköpskassan och vrider och vänder på slantarna minnssä mycket eller har så mycket kvar av dessa lustkänslor. Från sida har vi varit angelägna om attalltid svara för betalningen, det tror jag att är beredd attvitsorda. Men finansministern har en statisk syn på tillvaron. Tror intefinansministern att det finns några möjligheter att påverka utvecklingen? Ärden på nägot sätt ödesbunden och helt oberörd av konkreta åtgärder? Känner mansig verkligen inom regeringen så maktlös när det gäller att med egna åtgärderförändra verkligheten? Ett skattesystems rent tekniska konstruktion kan inteskyndsamt och snabbt rädda tyngda skattebetalare från alla problem, men det ärå andra sidan verkligen inte pä sikt betydelselöst hur skattesystemet fungerar.Här går en skUjelinje meUan och mitt partis filosofi. Jag tror, om jag summerar, för det första att det har enavgörande positiv betydelse att människor känner att det verkligen lönar sigatt arbeta och att det blir något kvar av en inkomstökning. För det andra trorjag att det försvagar samhällsekonomin och minskar möjligheterna tillskatteintäkter, om man t. o. m. i en lågkonjunktur genom felaktigapreliminärskattetabeller suger upp köpkraft som tvångslån. Jag tror för dettredje att ofullkomliga bestämmelser och otillräcklig skattekontroll, som ledertill omfattande skatteflykt, både direkt och genom sin demoraliserande inverkanäven indirekt minskar skatteintäkterna. Om ändringar i skattelagarna inför föreståendelöneförliandlingar Om skattelättnader för hushållen Om ändringar i skattelagarna inför föres tå en delöneförhandlingar Om skattelättnader för hushållen fjärdetror jag att företagens lönsamhet och därmed möjliglieterna tiUvälståndsutveckling påverkas av att kostnadsnivån drivs upp genom meningslösaskattekompensationslöneökningar, som de anställda inte får någon glädje av. Fördet femte tror jag att det har en direkt negativ inverkan påsysselsättningsläget och därmed på inkomstutvecklingen om man just underarbetslöshetstider lägger skatt pä löner. Jag tror för det sjätte att det justi en lågkonjunktur som 1971 skulle ha haft en avgörande positiv inverkan ommomsen hade sänkts . Dä stod regeringen tomhänt. För det sjundetror jag att utfästelser om att skatten inte blir högre än den beslutade dämparden kompensationskapplöpning som annars är det enda möjliga under eninflation. Jag beklagar att landets finansminister inte har någonkänsla för de dynamiska krafter som i ett ekonomiskt system som vårt skullekunna skapa de ökade resurser som vi behöver. Finansministerns statiska synsätti de här frågorna har enligt min mening åsamkat landet skada. Det verkar också som om finansministern bortser fränvilken betydelse det har att man tvingas att hushåUa. tvingaskommunerna att hushålla, och det är bra. De enskilda människorna måste ocksåhushålla. Hur skall de annars klara sig när både priser och skatter stiger? Mentvingas staten på samma sätt att hushålla? Självfallet inte, när man vet attvarje år inflationen höjer skatten med 800 - 900 mUjoner kronor sedan riksdagenfattat sitt beslut om hur högt skattetrycket skall vara. Men staten bör välockså kunna spara. Det vore väl konstigt annars! Vid skatteomläggningen 1970 förnekade regeringen attmarginalskatterna var ett problem. Man skärpte i stället just dåmarginalskatterna för vanliga inkomsttagare . Regeringenglömde dä, naturligt nog skulle jag vilja säga, marginalskattetabellerna ochgömde dem. Det materialet var inte ens med i propositionen. Först sedan enjournalist hade fått tag i tabellerna blev de kända för ochallmänheten. Från socialdemokratiska politiker och organisationer och isocialdemokratisk press haglade det då av utfall mot dem som attackerademarginalskatter och marginaleffekter. De som gick emot marginalskatterna gickemot jämlikhetspolitiken, hette det. Så sent som stod finansministern kvar på sinståndpunkt att talet om marginaleffekter var en steril och meningslössifferexercis. Men därefter var det just dessabrutala marginaleffekter som föranledde finansministern att i all hast slängafram ett skatteprovisorium. Det var en glädjande omvändelse! Men inte hellerden snabblösningen blev lyckad. Det är också därför som problemen kvarståreller rent av blivit förvärrade. Och det är därför framträdande personer ävenifrån LO-häll nu sagt ifrån: så här kan det inte fä fortsätta! Det är dystert att regeringen så länge har förnekatproblemets existens, nämligen att marginalskatter och marginaleffekter i sighar faktorer som inverkar ogynnsamt. Därför har regeringen självfallet inteheller velat göra nägot radikalt ät det, I stället har regeringen, trots densakligt befogade kritiken, bidragit till att skärpa läget. Att provisoriet var klart otillräckligt finnstillräckligt med vittnesmål om, inte minst från löntagarhåll.InterpeUationssvaret ger också belägg för att finansministern nu inserdetta. Jag tolkar i varje fall svaret såatt regeringens inställning tUl de här problemen pä allvar böriar svänga.Uttalandena är nu mer resonliga . Att finansministern erkänner attmarginalskattefrägan är så viktig är positivt och glädjande. Är det måhända så att den främste förkämpen för vårtnuvarande skattesystem nu tvingas böja ryggen? Jag tycker det verkar så. Detvisar att vår kritik tUl slut har gett resultat. Möjligen medverkar också detannalkande valet tUl denna attitydförskjutning. Men den stora frågan är: Tänker regeringen nu göra något?Tänker regeringen i sä fall på nytt, för tredje gängen under loppet av tre är,egenhändigt och i hemlighet arbeta fram en s. k. reform? Regeringenstrovärdighet när det gäller att åstadkomma goda lösningar på skatteområdet ärinte alltför påfallande. Vi minns ännu det stora ståhejet kring den störstajämlikhetsreformen , s. k. skattereform. Tvätredjedelar av svenska folket skulle fä en skattesänkning. "Vi kräver attbli trodda på värt ord", stod det i annonserna. Och finansministerns egethögst trovärdiga ansikte medföljde som verifikation pä sanningshalten. Men visom trots påbudet från högsta ort vågade tro annat, blev snart sannspådda. Deflesta fick ju i stället rent av en skattehöjning. Med erkännande av just dettafaktum lade regeringen fram nästa förslag till skattesänkning 1972. Även detvar gjort i hemlighet i kanslUiuset, utan varje form av demokratisk insyn. Inteheller var det lätt att fä fram något material som skulle belysa verkningarna. Men de där hemlighetsmakerierna i kanslihuset har ju intevarit några succéer. Just nu njuter vi frukterna av s. k. reform. Menjag tror t. o. m. att luften har gått ur de socialdemokratiska annonserna omdenna reform. De har i varje fall såvitt jag har kunnat se inte varit synligapå . talar alla i stället om att något snabbt mäste göras. T. o. m.LO-sidan har rivit i. Så här får det inte fortsätta. Tjänstemännen har redanförut klagat högt över regeringens skattereformer. Löntagarna har givit tydligtvittnesbörd om att s. k. reform var otillräcklig. Men vad skall händanu? Mänga gånger känner jag beimdran för journalisters förmågaatt lägga ihop till synes intetsägande pusselbitar tUl en helhetsbild, somfaktiskt sedan visar sig stämma med verkligheten. Men jag tror inte att detkrävs någon större talang för att av interpellationssvaret kunna utläsa attnågot är i görningen. Jag frågar rakt på sak, och jag hoppas att jag får ettrakt svar: Håller finansministern nu igen på och snickrar ihop nägot egetförslag? Man har ju lärt sig av händelserna 1970 och 1972 att det här meddemokrati, insyn, medinflytande, beskattningsrätt, organisationernasmedverkan i utredningar och remissyttranden frän alla tänkbara håll i värt land- det har inte finansministern så värst mycket tiU övers för. Därför fruktarjag att finansministern nu åter i största hemlighet häller pä och görtreårsperiodens tredje skatteomläggning. Jag säger "fruktar" därföratt de har blivit så dåliga. Om resultatet hade varit mera lyckat,hade man trots allt lättare kunnat överse med att de här demokratiska reglernainte riktigt respekterats. säger finansministern att de alternativ som det talaslitet dunkelt om i interpellationssvaret skall bli föremål för en ingåendedebatt. Om ändringar i skattelagarna inför föreståendelöneförhandlingar Om skattelättnader för hushållen Om ändringar i skattelagarna inför föreståendelöneförhandlingar Om skattelättnader för hushållen Det har redan frågat, och jag upprepar den frågan. 1970prövade man samråd i det socialdemokratiska partiet, är det modellen?Finansministern har ju för någon tid sedan sagt att han rekommenderat skattekomrnitténatt pröva de Larsson-Edinska tankegångarna sä allvarligt att man efterprövningen skulle ha möjligheter att i ett större forum blandsocialdemokratiska partiets medlemmar få säga sin mening om dessa frågor. SkuUedet på nägot sätt ersätta eller t. o. m. anses mera demokratiskt än entraditionell remissbehandling, där också den majoritet av folket som inte ärsocialdemokrater fär vara med? Finansministern säger i svaret att "pä sista tidenett visst intresse uttalats från löntagarhåll för en sådan omläggning".Vilken sådan omläggning? Hur ser den ut? Pä vilket sätt har intresse uttalats?Av vem? Och vilket förslag gäller det? Kan vi här i riksdagenockså fä en redogörelse för detta? Svaret antyder att intresset inriktats på att balansera enreducerad marginalbeskattning med en höjd arbetsgivaravgift. har vi en besvärande arbetslöshet. Vilkeneffekt det får på sysselsättningen att lägga som BertU har uttryckt det en specialmoms på arbetet har väl blivit ganska uppenbart -även för dem som har förnekat detta. Men jag lämnar i det härsammanhanget den frågan därhän. Däremot är det naturligtvis helt klart för löntagarnasrepresentanter att en höjd löneskatt måste minska utrymmet för löneökningar.Löntagarnas utrymme skall alltså användas till att mildra marginalskatternaför samtliga grupper. Utan att nämnas vid namn i svaret svävar över detta deLarsson-Edinska tankegångarna. Säga vad man vill om förra årets ökning avlöneskatten - den var dock i princip något annat än Larsson-Edins förslag.Enligt dessa skall man förhandla om löner och skatter gemensamt. Jag hoppas attfinansministern, trots meningsutbytet med statsministern just , uppfattar denavgörande distinktionen mellan det som hände och det som präglarLarsson-Edins förslag. De säger ju också att det här naturligtvis innebär ettnaggande i kanten på den fria förhandlingsrätten, en av de allra viktigasteprinciperna inom svensk fackföreningsrörelse. Att man inte ostraffat rör vidden bör väl herrarna ha fått erfarenheter av 1971. Hardessutom från löntagarhåll uttalats så entydigt intresse för just detta? Bland tjänstemännen pä TCO-sidan har det enligt ettuttalande av TCO-S-ordföranden inte funnits någon entusiasm. "Tjäns-temannafientligt" har det i stället betecknats på TCO-håll. "Absolut icke" har svarat då han tillfrågats ompolitikerna skall in i avtalsrörelsen. är väl inte helt utan möjlighetatt tolka stämningarna på LO-sidan, även om han nu har lämnat ordförandeskapet.Han säger i en avskedsintervju följande: "Den idé som metallekonomen lanserade och som det blev så mycket väsen om, det är en idé som ärhelt främmande för vad som är möjligt i vårt land." Och sägeruttryckligen i den intervjun att man ju inte kan förhandla om skatterna. Närdärför finansministern säger att den här metoden praktiserades ärdet felaktigt. Det gäller nu principiellt något helt annat, när man diskuterarförslaget från , Den skatteutredning som tUlsattes trotsfinansministerns motstånd in i det sista har gjort ett stortkarriäggande förberedelsearbete. Materia] finns alltså för ganska snabbaställningstaganden. Finansministern skulle kunna ge utredningen i uppdrag attunder de tidiga sommarmånaderna presentera förslag pä väsentliga avsnitt somkan ryckas loss frän helheten och avgöras med förtur självklart ändock somett provisorium intill dess att det slutgUtiga helhetspaketet ligger färdigt. Vi behöver alltså snabbt göra något som löntagarna, deensamstående, barnfamiljerna, pensionärerna osv. känner som en lättnad i detnuvarande skattetrycket något som gör att man åter kan uppleva att det lönarsig att arbeta. Blandförtursfrågorna vill jag ta fram följande: 1, Att skyddaskatterna från automatiska höjningar genom inflationen. Jag hade faktisktvågat hoppas att efter hårda kritik av sådana verkningar sominflationen medför finansministern skulle ha omprövat sin gamla inställning.Jag hoppas i varje fall att finansministern inte igen kommer dragande meddet gamla argumentet att en sådan lösning skulle gynna höginkomsttagarna, I såfall gynnar alla finansministerns skattepropositioner höginkomsttagarna. Vadförslaget gäller är ju att dessa skall fä bli vad de är och att inteskattetrycket automatiskt skärps mellan beslutstUlfällena. 2, Förändring avskalor och avdrag och samordning med bidrag och avgifter så att kurvan förmarginaleffekter får en jämn och modererad lutning utan sådana orimliga brantersom vi har, 3, Garantier föratt livsmedelspriserna inte ytterligare höjs genom momsens fördyrande inverkan, 4, Tekniken förhemmamakeavdrag ändras så att både ensamstående med barn och hemmafruar fåroreducerat stöd med I , även om de bara har en liten inkomst. Det är,herr fmansminister, i hög grad ojämlikt att fortsätta att vägra just dem dettasom utgår i alla högre inkomstlägen. 5, Giftasmåföretagare och jordbrukare som gemensamt driver rörelse måste få denmöjlighet tUl individuell beskattning som makar med aktiebolag automatiskt kanfå. Att skatteutredningen och därmed ett bredarefolk-inflytande inte sätts åt sidan genom ännu ett hemligt skatteprovisoriumfrån kanslUiuset borde vara självklart. Jag har med de här förtursfrågornaredovisat vilka lösningar anser bör och kan göras omgående. Jaghoppas att nu också finansministern redovisar sin syn på om något bör göras,vad som i sä fall bör göras, hur det bör göras och när det bör göras. Om ändringar i skattelagarna inför föreståendelöneförhandlingar Om skattelättnader för hushällen Först nägot som måhända har en ordningsfrägaskaraktär. Vi skall ha den stora ekonomiska debatten, och självfalletkan den inte gå av stapeln med mindre än att den i den allmänna ekonomin såintegrerade skattepolitiken blir genomlyst. Jag var följaktligen frän börjaninställd pä att spara dessa interpellationssvar tUl Om ändringar i skattelagarna inför förestående löneförhandlingar Om skattelättnader för hushållen dess, menjag tyckte att de på något sätt var så intressanta att det var motiverat attlämna dem i förväg. I inlägg fann jag allvar och synpunkter somjag skaU försöka besvara en del av. Jag har svårare att svara fru andre vicetalmannen , då jag i hennes inlägg egentligen bara fann enkombination av en rad försmädligheter och folkpartistisk aggressivitet. Jagtror knappast att det skulle ge särskilt mycket, om jag gav mig in i dendebatten. Fm andre vice talmannen tog också som med merän det dubbla översteg min tid för besvarandet av två interpeUationer. Detligger ganska iUa i harmoni med den återhåUsamhet som värt värderadetalmanspresidium har vädjat tUl oss andra i att iaktta. Det får välbli en sak meUan herr talmannen och fru vice talmannen i fortsättningen. Jag skall nu så pass koncentrerat som möjligt försöka svaraherr . Han gjorde först ett konstaterande, som jag naturligtvis sattevärde på. Vi begriper, sade , att utgifterna mäste betalas. Det ärdelvis en annan uppfattning än den företrädare gjorde sig tUl tolkför, men jag skall inte utveckla det närmare. När man talar om att överföringen tUl kollektivet har gåttför fort, är man inne på en allmän principiell och ideologisk fråga, där jagoch mitt parti skiljer oss från och hans parti. 1 mitt interpellationssvar har jag försökt beskriva detså, att skattepolitiken icke enbart har funktionen att betala de utgifter somvi i stort samförstånd beslutar. Jag skall inte tjuvstarta , men jag kanvarsko kammaren om att när vi kommer fram tUl och den ekonomiskadebatten, skall jag sorgfälligt redovisa oppositionspartiernas överbud. Om manär pä det klara med att man måste betala i varje fall de utgifter somregeringsförslaget innebär, kommer man sedermera också över pä den andra sidanav skattepolitikens principiella innebörd, nämligen transferering av medel ditdär behoven är mest bjudande. Skattepolitiken har där i sig ett inslag avsamhällssolidaritet. Det är klart att på den punkten har och jagskilda värderingar. Sedan vill jag korrigera på en punkt, där han- och det var kanske litet lättsinnigt av honom - gör gällande attfinansministern hävdat att det finns ingen gräns föröverföringen frän individen till kollektivet. Jag har mänga gånger gjort migtill tolk för att den gränsen finns; jag är medveten om att det finns ett tak,även om och jag bedömer utrymmet till detta tak olika. Kvar stårändå att den skattepolitik vi har och det pris vi fär betala för välfärden omfattasav en sä dominerande del av den politiska församlingen och bakom den de svenskaväljarna, så det vore rätt omöjligt om vi inte hade det som vi har det. HerrBohman har sina specifika intressen, han vill ha mera pengar tUl försvaret. Viär överens om att vi bör satsa på arbetsmarknaden även i en uppgåendekonjunktur, av skäl och hänsyn som jag mänga gånger har lagt ut texten om ochdärför hoppar över . Vi önskar en bättre familjepolitik, vi önskar en bättresjukvård och ett bättre omhändertagande av de gamla. Allt detta ärreformverksamhet som skattepolitiken skall finansiera. Man kansäga, och har från sina utgångspunkter sagt, att det intefinns nägot motiv att höja löner och priser. Om jag skulle uttolka det som herrBohman väl innerst inne menade så var det att den utveckling vi har bakom oss,och som är aktuell även , visar en löneutveckling och en prisutvecklingsom går snabbare fram än de reala standardförbättringarna, och det voreönskvärt att slippa allt detta. En före detta partUedare här i kammaren brukadekalla det för luftinkomster. Men situationen är utomordentligt svår att bemästra. Vihar en fri och självständig fackföreningsrörelse, och inom alla dessaintressesorganisationer finns det massor av jämförelsesynpunkter, önskan omjusteringar, där man bedömer den ena gruppens rättighet till förbättringar iförhållande tUl de andra gruppernas. Hela denna komplicerande skala avintressemotsättningar - och för all del även en viss intressegemenskap - harvi inte kommit till rätta med och gör det inte genom så enkla medel som attinte ta ut mer i lönehöjningar än vad som kan bli en real standardhöjning. Därutöver är det hela den InternationeUa prisutvecklingensom vi har fasligt Ute möjlighet att påverka och som naturligtvis påverkarprisutveck-hngen inom den egna ekonomin därför att vi drar oss för att ha enintern prissättning på våra exportprodukter och en annan, väsentligen högre,prissättning utomlands. Det går att göra så om man vUl lägga skatt på exporten,som vi gjorde . Det går att hålla två skilda prisnivåer,men jag drar mig inför den slutsatsen, den är förmodligen alldeles förbesvärande för att man utan vidare skall se någon lösning i detta förfarande.Vi har ett speciellt exempel på detta : om oljeshejkerna utifrånsin bättre förhandlingssituation tar för sig mera av världstillgängarna när detgäller oljan sä känner vi det hos oss, inte bara när vi åker bU och eldarpannorna, utan vi känner det i våra hyror. En allmän prisstegring blir följdenoch vad kan man göra åt det? Man kan inte ens kompensera sig för den, det finnsinte några reala möjligheter att kompensera sig för ett sådant utslag. Sedan visade en skylt här på tavlan av vilkenman kunde dra slutsatsen att den verkliga lönenivån är lägre än den var1965, och fru vice talmannen kopierade med en annan skylt där slutresultatetskulle vara ungefär detsamma. Man glömmer emellertid bort en sak, som jag barasom allra hastigast vill påpeka. Det är klart att den som tjänade ca 20 000kronor 1970 eller 1971 och som tjänar inte har någonanledning att hoppa jämfota av glädje för där har prisstegring och skatterspelat sin roll. Framför allt är det den kommunala skatteutvecklingen som underden här treårsperioden höjt skatten för en 20 000-kronorsman med ca 500 kronor.Är han uppe i blir det någonting som enkommunal utdebiteringshöjning med innebär. Vad man glömmer bort vid alla sådana här jämförelser, äratt den som förtjänade, skaU vi säga år 1970-1971 har 1973-1974inte en inkomst av . Om han ligger i en lägre lönegrupp, lät migsäga , har han kunnat tUlgodogöra sig förhållandevis storalönehöjningar. Denne man, kalla honom för , , ellernågot liknande, har ju via sina lönehöjningar Om ändringar i skattelagarna inför förestående löneförhandlingar Om skattelättnader för hushållen 2 protokoll 1973. Om ändringar i skattelagarna inför föres tående löneförhandlingar Om skattelättnader för hushållen kompenseratsig för både skatte- och prisstegringen. Han får t. o. m. en slant över. Jag har faktiskt gjort mig litet besvär med att räkna utdetta, men jag skall inte föregripa den ekonomiska debatt, som vi får här ikammaren , utan vi kan dä återkomma tiU frågan. Om inkomsttagaren i fråga däremot har samma lön somhan hade för ett par tre är sedan, har ju rätt. kommer sedan tUl sin fråga: Vad funderarregeringen på? Varför dementeras inte idé? Jag vill här hänvisatill tvä inlägg som jag hade här i kammaren den 28 febamari . Jag sägerdär; "Jag har emellertid ingenting emot att den här debatten fortsätter.Jag har ju själv praktiserat metoden och med ganska gott resultat,tycker jag. Jag är medveten om svårigheterna att föra fram den som engenomgående linje, men på sätt och vis är det ganska stimulerande när folk gärupp och djärvt och oförskräckt annonserar nya grepp i de här frågorna, somsjälvfallet berör utomordentligt livsviktiga intressen."