prot · FW0996 · 1973-12-31 00:00:00 — Det finns en hel radsådana bidrag som småföretagen inte kan få: bidrag till lagerproduktion, bidragtill exportkrediter, bidrag till forskning, bidrag till nedläggnings-hotadeföretag. Många andra inslag i den socialdemokratiskanäringspolitiken är också klart ogynnsamma för mindre företag. Blankettraserietär betydande för mindre företag som inte har speciell arbetskraft som fyller ialla olika blanketter. Kravet pä i aktiekapital försvårarmånga nya betydelsefulla satsningar. Den faktiska sambeskattningen missgynnar Arvs- och förmögenhetsskatten drabbar familjeföretagen orimUgthårt. Reglerna i de Åmanska förslagen kommer att göra småföretagandetytterligare invecklat. Här kan man naturligtvis inte komma ifrån att det finnsvissa specieUa svårigheter för industriministern på så sätt att mänga åtgärder,som man egentligen skuUe behöva vidtaga för att komma tiU rätta med dessaproblem, ofta hör hemma inom andra departementschefers ämbetsområden. En stordel av de frågor som man skulle kunna uppmärksamma i detta sammanhang handläggsav inrikesministern och även av finansministern. Det kan naturligtvis vara ensvårighet för att han inte har inom sin domvärjo en del åtgärdersom han kanske egentligen skuUe vilja genomföra. Om man allmänt ser på den situation som för närvaranderåder och vill förstå nyföretagandets svårigheter av både pohtisk och ekomonisknatur, skall man läsa nr 14 i är av tidningen , Där står detpå s, 5 bl, a,: "En sanering bland de favörer företagare av skUdakategorier har är inte bara en rättvisefråga den skuUe också genom sinapsykologiska effekter underlätta utjämningssträvandena inom helalöntagarkoUekti-vet," Ja, den uppfattningen vet vi att mänga har, och den försofta till torgs av socialdemokratiska talesmän. Men hur rimmar det med den bildman får när man bläddrar frän s, 5 tUl s. 10 i samma tidning? Där finner manhur den omisstänksamme varnas för att bh egen företagare. Blir man egen företagaregär man nämligen förlustig en hel del fördelar. Låt mig läsa upp listan överdessa i Byggnadsarbetaren! Man förlorar "semesterersättning,övertidsersättning, uppsägningslön, reseersättning etc, gäller inte, AGB avgångsbidrag - kan inte erhållas. Ingenersättning från a-kassan vid arbetslöshet, ATP endast efter egen avgift. Ingenpension frän STP den nya pensionsförsäkringen. Ingenpåbyggnad till pensionen . Ingen kostnadsfri hälsokontroll genomBygghälsan, försäkring gäller inte. Ingen möjlighet till skadeståndvid olycksfall. Högre avgift tiU aUmänna sjukförsäkringen. Ingen ersättningfrån den nya avtalssjukförsäkringen ÄGS. Ingen ersättning frånyrkesskadeförsäkringen. ansvarsförsäkring gäller inte. Fordringar förutfört arbete är oskyddade vid beställarens konkurs. Risk för stora skadeståndvid felaktigt utfört arbete," Ja, jag undrar, herr talman, hur det kan vara möjligt iden politiska debatten att å ena sidan tala så kraftfullt om de favörer som detbör saneras bland och i det andra ögonbhcket redovisa en sådan här lista -ochden är uppenbarligen helt riktig - över vad man förlorar när man blir egenföretagare. Men eftersom denna förteckning är riktig är den möjligen också enförklaring, som kanske industriministern i ett sådant här interpellationssvarskuUe i någon mån ha berört, tUl att det förekommer ett sviktandenyföretagande. De spörsmål som här har tagits upp är ingen dålig förklaringtill vad t, ex, professor kaUar "den sviktande 'företagarandan' -viljan tiU etableringar, nya satsningar och systematisk planering kanske detviktigaste hotet mot det svenska näringslivets utveckling". Näringspolitik m. m. NäringspoUtik m. m. HerrÄNTONSSON(c): Det var inte min avsikt att kommentera herrSvanbergs anförande. Jag har lärt mig att det hör till vanligheten att herrarSvanberg och SjöneU har en dust med varandra när det gäller näringsutskottetsbetänkanden. Men jag skall ändå något beröra anförande, eftersomjag tyckte att det han framhöU var rent ut sagt beklämmande. Jag förmenar att näringsutskottets ordförande väl ändåborde ha andra ambitioner i det svära arbetslöshetsläge vi upplever och harupplevt än att raljant försöka medvärdera seriöst menade förslag, som syftartill att nedbringa arbetslösheten. betecknade, om jag uppfattade honom rätt,motion om 100 000 nya arbetstiUfäUen som tomt prat utan någraförslag tUl åtgärder. Jag måste fråga ; Är det tomt prat när vihar sagt att vi vill i särskild ordning stäUa tillförfogande för låneverksamhet för den mindre och medelstora företagsamheten? Ärdet tomt prat att stimulera nyetableringar genom räntefrihet på de här lånenunder med ? Är det tomt prat att stimulera nyanställninggenom att, som vi har sagt, befria från löneskatten när det gäUer nettoökningenav arbetskraft inom respektive företag? Och är det tomt prat att försöka beredadem som har kommit upp i åldrarna bättre möjhghet tiU sysselsättning genom enbefrielse från ATP-avgiften för den äldre arbetskraften? Jag kan inte hellerförstå att det kan vara tomt prat att vi vill ge företagarföreningarna ökademöjligheter att tjäna som serviceorgan för den mindre företagsamheten. Meddetta, herr talman, är det nog sagt från min sida om anförande. Jag har uppfattat det så, herr talman, att de frågor somvi diskuterar i vidare näringspolitisk syftning har en mycket storaktualitet inte bara nu utan kanske mest för framtiden. Jag vill gärna knytanågra principiella reflexioner till näringspohtiken som ju spänner över ettmycket brett fält. Ytterst menar jag att det gäller att säkerställa fortsattframåtskridande och välfärd med bl, a, näringspohtiken som instrument. Detgäller emellertid också att skapa en grundval för en rättvis fördelning avproduktionsresultatet, att låta människorna få någonting utöver vanligersättning för sitt arbete, någonting som även om det kanske inte betyder Ukamycket dock inte är oväsentligt vid sidan om det ekonomiska vederlaget,nämligen en känsla av personligt deltagande i produktionsprocessen, iuppläggningen av produktionen på arbetsplatserna, i samråd osv. Detta, menarjag, skapar en tiUfredsstäUelse i själva arbetet. Vi är väl överens, åtminstoneinom regeringspartiet och det parti jag företräder, om att vi skall försökahitta möjligheter för människorna att påverka sin egen arbetsmiljö och sinaegna arbetsförhållanden. Vi borde vara överens om, herr talman, att grunden förallt det här är ett effektivt näringsliv. Det är där vi skall hämta resurserna.Sedan kan vi tvista om fördelningen. Fördelningsproblematiken utgör etttvistefrö på lönemarknaden, det är vi medvetna om. Men det räcker inte medenbart effektivitet i företagsekonomisk mening, Folkhushällets samlade resursermäste utnyttjas på ett både för vår generation och för kommande generationerhär i landet rimligt sätt. Vi har ju diskuterat misshushållningen mednaturresurserna, problematiken kring de begränsade energi-tillgångarna,förstörelsen av oersättliga miljövärden - allt detta som kan Stå redan värgeneration mycket dyrt och kosta ännu mer för kommande generationer. Vi har också en viktig faktor som inte får betraktas somett produktionsmedel, nämligen den mänskUga arbetskraften. Den mäste utnyttjaspå ett sådant sätt att den enskUda människans krav på bl. a. god bomUjö ochtrivsel kan tillgodoses; det har jag snuddat vid inledningsvis. Det är inte etttecken pä effektivitet, tvärtom, om människorna slits ner i allt lägre åldrargenom stress och alltför hårt arbetstempo och på sä sätt stängs ute frånmöjligheterna att klara sin egen försörjning. Att skapa ett effektivt näringsliv i denna mening fordraren aktiv och genomtänkt näringspolitik. NäringspoUtiken måste, som det uttrycksbåde i partiprogram och i de motioner från som vi nu haratt ta ställning till, underordnas samhällets välfärds- och jämhkhetspohtiskamål. Vi tror att människans egen initiativlust och vilja att ta ansvar är denfrämsta drivkraften, som vi ofta har sagt, till framsteg och framåtskridande.Vårt program bygger pä att just dessa mänskliga egenskaper bäst kommer till sinrätt i ett decentraliserat näringsUv, byggt på i huvudsak privata ochkooperativa företag som arbetar i konkurrens med varandra. De mindre företagen måste tUlförsäkras godautvecklingsmöjligheter. Det är inte sä, som det påståtts i debatten, att detgäUer att favorisera de mindre företagen. Det är helt enkelt sä att de storaföretagen har favörer som de mindre saknar, och därför behöver viåtminstone lyfta upp de mindre företagen tiU en jämbördig nivå när det gälleråtgärder från samhällets sida för att ge möjligheter till kapitalförsörjningetc. Jag tror att decentraliseringstanken också mäste komma tUluttryck i företagens inre organisation, om de anställda skall få möjligheteratt påverka produktionen. Jag tror att nya uppslag och idéer kan komma frambäst i samverkan mellan speciellt de mindre företagarna och deras anställda.Nya initiativ kan fä utlopp i både företagarinsatser och insatser frän deanställda. Detta gäller inte bara de små företagen utan självfallet också inomdet stora företagets ram. Det här är väl något av en principiell bekännelse tUlmarknadsekonomi men innebär icke det vill jag stryka under att vi fräncentern fränkänner samhället behov av att ställa krav på företagen. Kravenmäste självfallet bli större för de stora företag som genom koncentrationsprocessenoch allt vidare internationella förgreningar blivit något av jag höll på attsäga stater i staten. Vi har från vårt parti aktivt medverkat till attförbättra samhällets insyn i bankerna, i investmentbolagen och de stora privatastiftelserna. har vi stött bl. a. de fackliga organisationernas kravpå ökad insyn och medbestämmanderätt för de anställda. Men vi vet också att företagen ställer allt större krav påsamhället. Det gäller samhällets insatser i fråga om bostadsförsörjningen,kommunikationerna, utbildningen de är ju ofta en avgörande förutsättning förutvecklingsmöjligheterna på företagsområdet. Insatserna på det arbets- Näringspolitik m. m. 5 protokoll 1973. NäringspoUtik m. m. marknadspolitiskaområdet har kanske vuxit snabbast, men också samhällets insatser för att förbättrakreditförsörjningen och för att underlätta och påskynda den tekniskautvecklingen och forskningen får allt större betydelse, inte minst för demindre företagen. Det tillstånd och det strukturmönster som denna utvecklinghar lett fram till brukar vi ofta kalla för biandekonomi. Jag ser i den ettförsök att ta tiU vara det bästa hos marknadsekonomin inom de ramar somsamhället bestämmer och förena detta med de sociala krav som samhället har rättatt stäUa. En praktisk konsekvens av att man accepterar en sådanutveckling måste enligt mitt partis uppfattning vara att man försöker fä tillstånd någon form av övergripande planering och ett praktiskt handhngsprogramför samhäUets åtgärder på det näringspolitiska området. Däremot skall staten det borde vi också kunna vara överens om - och andra samhälleliga organ aktasig för att ingripa med detaljregleringar. Jag har förvånat mig över - vi har diskuterat det i vårtparti och det berördes också i anförande att man både inomregeringspartiet och inom övriga oppositionspartier fortfarande ställer sigkallsinnig till att få fram sådana riktlinjer för näringspolitiken som jag nusnuddat vid. Det är rätt, som sade, att på en längrad andra samhällsområden har faststäUt program, exempelvis när det gäUerjordbrukspolitiken, arbetsmarknadspolitiken och senast regionalpolitiken.Man kan också nämna och det gör jag med en honnör att den svenskaregeringen har engagerat sig hårt för motsvarande näringspolitiska program somhar antagits på nordisk nivå. Och jag förstår inte varför den svenskaindustripolitiken och näringspolitiken skuUe utgöra ett undantag i det härfaUet, Tvärtom tror jag att det här finns möjligheter till politisk samling inågon män kring ett näringspolitiskt handhngsprogram. Alternativet är ju att samhällets organ i storutsträckning litar till selektiva ingrepp, till detaljregleringar och merakortsiktiga bedömningar. Det måste man givetvis göra delvis i akutasituationer, men jag understryker än en gång nödvändigheten av ettlångsiktigare handlingsprogram. Det finns många exempel pä att man hade behövt detta bådeinom den statliga företagsamheten och inom näringspohtiken i övrigt. Därförtror jag att just avsaknaden av ett näringspohtiskt handhngsprogram är en av deviktigaste orsakerna till att så mycket egentligen här gått snett inomarbetsmarknadsområdet när det gäller exempelvis arbetslösheten och inom denallmänna näringslivspolitiken . Bristen på målsättningar,bristen på allmänna riktlinjer för näringspolitiken känns inte minstbesvärande, när vi nu skall ta ställning till hur organisationen skaU utformasdå man skall föra ut näringspolitiken i praktiken. Där finns påtagligasamordningsproblem, som jag upplever det för min egen del. Jag vill gärna säga att jag betraktar tillkomsten av detnya industriverket som ett framsteg. Men det hade naturligtvis varit lättareatt ta ställning till organisationen om man haft litet klarare riktlinjer förverksamheten. Det har inte heller varit tillfredsställande att ha verkställigheten av de näringspolitiska besluten i så hög grad centraliserad till kanslihusetsom man har haft. Med det nya industriverket skapas möjligheter attförlägga både verkställigheten och en hel del av beredningsarbetet till ettfristående organ, precis pä samma sätt som vi har på de allra flesta andrasamhällsområden. Men jag ser det som ännu viktigare att få tUl stånd eneffektiv organisation pä det regionala och lokala planet, och här tycks detglädjande nog inte råda några delade meningar om att man skall bygga vidare päden verksamhet som företagarföreningarna bedriver. Jag vill understryka att därär såväl staten och kommunerna som det enskilda näringslivet företrädda.Företagarföreningarna har på det sättet enligt min mening betydhgt störreförutsättningar att fullgöra uppgiften som regionala näringspolitiska organ änvad ett rent statligt organ har. Det är en viktig förutsättning attföretagarföreningarna fär tUlräckliga resurser tUl sitt förfogande för bådeaUmän informationsverksamhet och uppsökande verksamhet bland företagare ochuppfinnare liksom för marknadsundersökningar och ren serviceverksamhet. Jagtror att vi måste ha målsättningen att göra företagarföreningarna till organdit företag av olika slag kan vända sig för att komma i kontakt medmyndigheter, organisationer och serviceföretag men också tUl organ som tar egnainitiativ på ohka områden. Dessa föreningar har naturligtvis sin stora betydelse förde mindre och medelstora företagen. Skall föreningarna klara sinaserviceuppgifter bland dessa företag behövs utan tvivel en kraftig uppräkningav de statliga anslagen, och det är mot den bakgrunden vi har krävt attanslaget till företagsservice skall vara och attföreningarna dessutom skall få en viss uppräkning av administrationsanslagetutöver vad regeringen har föreslagit. Det har sagts, och jag delar den meningen, att dennäringspolitik som regeringen fört inte har lyft upp de mindreföretagen till den konkurrensnivå och de förutsättningar som de stora företageni regel har. Vi vet exempelvis att kreditrestriktionerna 1969-1970 träffade demindre företagen särskilt hårt och i stort sett satte stopp förnyetableringar. Det har även därefter varit svårigheter atttUlgodose kreditbehovet. Jag skall här inte ta upp höjningen av löneskatten,men den är ett exempel. Vad de politiska åtgärder beträffar som har vidtagits,t. ex. de extra investeringsavdragen på maskiner och byggnader, sä har demindre och medelstora företagen haft begränsade möjligheter att utnyttja dem. Den faktiska sambeskattningen är ett annat område där detfinns stora orättvisor mot familjer som driver egna företag i annan form änbolag och där båda makarna arbetar i företaget. Vidare är höjningen av lägstaaktiekapitalet till , som är aktuell, någonting som jag troratt många kommer att uppleva som en stor svårighet, och det är möjligt att denkommer att motverka en ökad nyetablering. Listan skulle kunna göras betydligt längre, men detväsentliga är inte att göra en sådan uppräkning av mer eller mindre historiskafakta. Det viktigaste måste vara att vi verkUgen funderar över vartutvecklingen är på väg. Jag vill ställa frågan; Har vi råd att förlorasmåföretag i den takt som vi gjort ? Och vad betydersmåföretagen i sysselsättnings- Näringspolitik m. m. Näringspolitik m. m. hänseende?Om man ser verkligheten i ögonen upptäcker man snart att vi håller på attavhända oss nägot av det mest utvecklingsbara i näringslivet. Här behövs enutveckling i annan riktning. Det kan inte vara något företagarintresse, ochinte heller ett löntagarintresse eller ett samhällsintresse, att det enasmåföretaget efter det andra slås ut och att sysselsättningsmöjligheternaförsvinner. Här behövs verkhgen enligt min mening en omläggning avnäringspolitiken. Efter detta skall jag göra några reflexioner kring deakuta arbetslöshetsproblemen och problemen med produktivitetsökningen. Vi harsedan mitten av haft svårigheter, det vet vi alla, att hälla sammautveckUngstakt i vårt näringsliv som näringslivet i våra viktigastekonkurrentländer har hållit. Vi har haft av svår stagnation: 1971,dä bruttonationalprodukten egentligen inte ökade alls, och 1972, då den stegmed endast . Konjunkturuppgången medför nu en ökning, och det ärglädjande, men mänga tecken tyder pä att den blir lägre än genomsnittet inomOECD-länderna, Man har här tidigare diskuterat företagsnedläggelserna ochkonkurserna som har ökat kraftigt även under högkonjunkturären. Det ärnaturligtvis bekymmersamt, om vi har nägot av en högkonjunktur, och det ärtrist att det just är de mindre och medelstora företagen som har drabbats avsvårigheterna. Det är nämligen de företagen som svarar för drygt hälften avindustrisysselsättningen. Nyetableringen har också varit ganska obetydlig ochhelt otillräcklig. Jag vill inom parentes säga till industriministern att detinte ger någon helt korrekt bUd att avläsa bara ökningen av antalet tillkomnaaktiebolag, ty en lång rad aktiebolag driver inte någon egentlig verksamhet iden mening som vi nu diskuterar. Därför har nyetableringen varit otillräckhg.Utslagna företag har inte i tUlräcklig utsträckning kunnat ersättas av nya. Meddetta har följt en långvarig arbetslöshetskris, där vi väl vågar påstå - utanatt polemisera mot varandra att den har varit den mest omfattande ochsvårbemästrade , tyvärr även under högkonjunkturåren.Därtill kommer att ett större antal än nu har fått sysselsättasgenom direkta arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Jag kritiserar inte den i ochför sig. Vad jag kritiserar är att vi inte har lyckats sätta en mycket störredel av dessa människor i direkt produktion. Dessa människor har fått plats iberedskapsarbeten, i omskolningar och skyddad verksamhet. Om redogörelsen skallvara fullständig bör man också nämna den dolda arbetslösheten. tror jag, herr talman, att konjunkturuppgången intekommer att lösa arbetslöshetskrisen om inte särskUda åtgärder vidtas. Det kommeratt bli en betydande kvardröjande strukturarbetslöshet, som kan beräknas blistörre än under föregående högkonjunktur. När arbetsmarknadsverket begärtanslag för att hjälpa människor i en eller annan form har det talats om 130 000människor, och därför är det nog ingen överdrift att säga att antaletstrukturarbetslösa människor kan beräknas ligga mellan 100 000 och 200 000, Det är också tråkigt att denna sysselsättningskris ochbristen på utveckhngsmöjligheter inom näringslivet hårdast har drabbat de äldreoch sämst utbildade och därnäst de ungdomar som skall gå ut i direktproduk- Manbörjar nu mer och mer tala om ett B-lag på arbetsmarknaden, som omfattar 10procent av människorna i arbetsför ålder eller ca 400 000, som inte kanplaceras på den öppna marknaden utan är hänvisade till skyddad verksamhet.Mänga slås ut helt och mänga måste förtidspensioneras. Jag vill inte mörkmåla situationen, men vi måste ha dessafakta klara för oss för att kunna enas om åtgärder. Det är tveklöst att meddenna utveckling följer dels de mänskliga tragedierna, men dels också mycketstora ekonomiska föriuster för samhället såväl i ökade utgifter som i minskadeinkomster, eftersom produktionen inte har hållits uppe tillräckligt. Det kostarstaten och kommunerna mycket mer att ha kvar arbetslösheten än att skapa dentrygghet genom insatser som vi är ute efter när vi talar om fuU sysselsättningså långt det är möjligt. Produktionsbortfallet och arbetslösheten minskar dessutomstatens och kommunernas skatteinkomster, och därmed undanrycks det nödvändigaunderlaget för fortsatt reformarbete och för utbyggnad av statens ochkommunernas verksamheter och uppgifter. Vi borde vara eniga om att ökadoffentlig verksamhet måste bäras upp av ett ökat ekonomiskt underiag inäringslivet. Kommunernas mycket stora finansieringsbekymmer har sinförklaring främst i att näringslivets utveckling har hämmats. Det tar naturligtvis tid att genomföra ett genomgripandenäringspolitiskt handlingsprogram. Det är just utifrån den aspekten som vifrån väft håll sagt att vi måste sträva efter att vidta åtgärder ochsom målsättning har satt upp 100 000 nya arbetstillfällen. Och dessa måsteskapas så fort som möjligt. Jag tror att möjligheterna därtill i första handfinns inom industri- och servicenäringar, huvudsakligen i de mindre ochmedelstora företagen. Det finns flera skäl till detta, bl, a, att vi inom andraområden inte har några större förutsättningar att öka sysselsättningeni nämnvärd utsträckning. Vi vet att det exempelvis inom bostadsbyggandet skeren kraftig minskning av sysselsättningen. Staten och särskilt kommunernabefinner sig i en ekonomisk situation som gör det omöjligt att istörre utsträckning öka sysselsättningen inom i och för sig angelägnaoffentliga verksamheter. Det finns ytterligare två skäl för att öka aktivitetenfrämst i industri-och servicenäringar. Ett skäl är att bytesbalansensförhållande till utlandet inte kan utan en ökad varuproduktion. Riskfinns för att nuvarande överskott i bytesbalansen igen kan förbytas i ettbesvärande underskott. Ökad produktion och produktivitet i näringslivet ärvidare en förutsättning för att vi skall kunna klara statens och kommunernas sorn jag antytt - svåra finansieringssituation. Vi har alltså två mycket vägande motiv för att ökaaktiviteten: dels hänsyn till bytesbalansen, dels hänsyn till det fortsattareformarbetet, som vi inte kan klara om vi inte får en bättre utveckling. Dettaär, , bakgrunden till att vi satt oss ned och tillfälligt funderatöver hur vi skall kunna få till stånd de nya arbetstillfällen som är nödvändiga det borde även socialdemokraterna kunna instämma i i stället för att försökiiraljera bort det. Vi har då lagt fram det-åtgärdsprogram som jag inledningsvisnämnde. Delar av det har jag redan apostroferat. Näringspolitik m. m. NäringspoUtik m. m. enligt värbedömning en satsning på för särskilda nyetablerings- ochutvidgningsåtgärder. Jag nämnde också lånevillkoren: lånen bör vararäntefria. Det skuUe enligt våra beräkningar dra en kostnad på 200 mUjonerkronor i direkta bidrag. Vi är självfallet medvetna om att det behövs enbetydligt större total ekonomisk insats för att åstadkomma en sysselsättning avdenna omfattning. Men statens insats här skall ju i första hand vara ettstimulansbidrag, en hjälp till självhjälp. Förslaget om ett särskilt etablerings- och utvidgningsstödskall också ses i samband med andra förslag som vi har lagt fram undervårriksdagen. På skatteområdet har vi som jag antytt bl, a, föreslagit endifferentiering av löneskatten inom stödområdet. Vi har också föreslagit attnyetablerade företag och företag som ökar sin sysselsättning skaU få entidsbegränsad befrielse från löneskatten som motsvarar nettotillskottet avsysselsättning. Vi har dessutom det hör också tUl bUden förordat enbetydligt kraftigare regionalpolitisk satsning änregeringen velat vara med om. För att stimulera företagen att ge den äldrearbetskraften möjlighet till sysselsättning har vi, som jag redan nämnt, begärten utredning om en omfördelning icke en generell sänkning!