prot · FW09108 · 1973-12-31 00:00:00 — Det är redan nu i senastelaget att bygga ut den kapacitet som behövs för att ta emot högkonjunkturen.Inte minst därför är det så allvarligt att de mindre och de medelstoraföretagen inte fick det långfristiga kapital de frågat efter. Enligt den reviderade långtidsutredningen mäste denoffentliga sektorn öka med ungefär 40 000 anställda för att det skall bli full sysselsättning. De redan hårt ekonomisktträngda kommunerna beräknas svara för tre fjärdedelar av de nya jobben inom denoffentliga sektorn. Det finns angelägna behov - t. ex. inom sjukvården ochskolan som det skulle betyda mycket om man kunde Ändå är den utveckling långtidsutredningen anger knappast Nr 108 realistisk. Man har inte tagit hänsyn tUl att kommunerna redan kraftigt den justerat ned sina utbyggnadsplaner för att slippa höja skatten trots en ,. . ,Q.y2 svag ökning av skatteunderlaget. Slutsatsen är klar; Skall vi utan skattehöjningar kunnaklara sysselsätt- " ekonomiska ningen krävs en snabbutbyggnad av industrin, som gör pohtiken m. m. dels att fler får arbete där,dels att stat och kommun utan höjda skatter får möjlighet att pä den offentligasidan bygga ut där det är angeläget. Här finns ingen ödesbestämd utveckling. Desom tror att vi är låsta har fel. Riskerna kan bli verklighet och möjligheternainte utnyttjade - om det förs en felaktig regeringspolitik. Men det går attvrida utvecklingen rätt. Man kan väja för blindskären och ta vara påmöjligheterna. En konsekvent och rätt utformad satsning på näringslivetsutbyggnad är grunden för långsiktig framgång. Regeringens politik de senasteåren har bara gjort framgången svårare att nå och de negativa efterverkningarnaså mycket större. har haft en inflation på sex underde är då efterfrågan ändå var låg, alltså 197 1 och 1972. Det bådar inte gottför ett läge där vi i stället har stark efterfrågan och dessutom betydandeinternationella prisstegringar. Det faktum att näringslivets kapacitet inte harbyggts ut tUlräckligt snabbt gör att vi snabbare kan drabbas av enefterfrågeinflation. Inflationen är en godtyckhg omfördelare av ekonomiskatillgångar, det mäste slås fast. Den drabbar de sämst ställda hårdast;småsparare vUkas tillgångar minskar i värde, pensionärer som lever pä smalamarginaler, barnfamiljer som fär barnbidragen urholkade, ensamstående ochandra löntagare i vanliga inkomstlägen som får skatten höjd i smyg. Inflationenökar också kostnaderna för företagen och utlöser naturliga kompensationskravsom drabbar sysselsättningen. Av alla dessa skäl är det nu viktigt att pä allvar ta itu medden snabba försämring av penningvärdet som avtecknar sig. Vi har i folkpartietnyligen lagt fram ett program mot inflationen. Där ingår bl. a. krav påsparstimulerande åtgärder att sättas in om konjunkturen längre fram skulle bliöverhettad. Att stimulera det enskilda sparandet är betydligt mer sympatiskt änatt låta staten tvängsspara via höjda skatter. Det vore bra om finansministern ville berätta här om Niplanerar några åtgärder för att stimulera det enskilda sparandet, t. ex. i formav höjd gräns för skattefri ränteavkastning och särskilda förmåner vid bostadssparande.Det senare skulle ju också stimulera byggandet. Mot bakgrund av de starka matprisstegringar som jag harberört och som även var inne på vill jag fråga: Är ni i regeringenberedda att gå med på vårt förslag att man successivt avvecklarmomsbelastningen på de viktiga livsmedel som ligger under prisstoppet? Det tredje centrala problem som kvarstår med oförminskadstyrka är alltså skatterna - återverkningarna från ett felaktigt skattesystem. Här finns ett nära samband med de snabba prisstegringarna. Inför avtalsrörel sen säger löntagarorganisationerna nästan samstämmigt: Det går inte att fortsätta så här; det måste bli en ändring av skatte- och bidragssystemet så att inte hela eller nästan hela den löneökning som vi förhandlar oss till försvinner i höga marginalskatter, bidrag som faller bort och priser som 21 Den ekonomiska politiken m. tn. stiger.Det angelägna i deras och våra oppositionens - krav styrks i den intressantadoktorsavhandling som ekonomen presenterat . Denvisar hur litet det blir över och hur lätt det t. o. rn, är att hamna på minusför barnfamiljer i vanliga inkomstlägen, Malhiessen konstaterar: "Beräkningarna visar, attrned nuvarande skatte- och bidragssystem och rådande inflationstakt ligger detutom möjligheternas gr-äns för en betydande del av barnfamiljerna med lågaeller mellanstora inkomster alt för egen maskin uppnå enrealinkomstför-bättring," Detta är vad vi har sagt i kanske litet enklareformer och som vi upprepar och sammanfattar i kravet: Det måste löna sig attarbeta. Malhiessen fortsätter: "Om man indexreglerar skatteroch bidrag skulle inkomstökningar som motsvaras av prisstegringar inte medföraen automatisk minskning av barnfamiljernas andel av den totala inkomsten.Indexregleringen skulle rned andra ord hindra alt inflationen viaskattesystemet leder till ändringar i inkomstfördelningen som missgynnarbarnfamiljer ulan höga inkomster." Vad säger finansministern? Anser han också att dehöga marginaleffekterna är en "detalj" r skattesystemet sorn det är"fasligt sterilt och intetsägande" att diskutera? Eller anserfinansministern alt regeringens skalteprovisoriurn sorn började verka löst problemen som del framställs i de socialdemokratiskaskatteannonserna? Varför ägnar då LO, TCO, SR, - ja alla arbetsmarknadens organisationer- så stort intresse just nu åt de svåra marginaleffekterna? Erfarenheterna av regeringens trollkonster och provisorierpå skatteområdet är inte goda. När skatteförslag arbetas fram i hemlighet ochi största hast blir många verkningar förbisedda. Därför måste vi få veta: Skalldet bli ett tredje ogenomtänkt provisorium som läggs fram sedan gåtttill sommarferier? Eller skall skatteutredningen - där alla partier ochrepresentanter för löntagarorganisationerna sitter fä i uppdrag all arbetafram mer genomtänkta förslag? Del är beklagligt att trots flerauppmaningar inle velat tillföra den allmänna debatt man sagt sig vilja ha ettbättre grundmaterial. Den debatt sorn förts visar att den Larsson-Edinskamodellen med höjd arbetsgivaravgift som avräknas frän löneutrymmet inte saknarkomplikationer. ordförande pekadehäromdagen pä två verkningar som är svära att acceptera: Den ena är att löntagarorganisationernas frihet att göraegna avvägningar av vad löneutrymmet skall användas till skulle beskäras.Skall staten gå in och pressa pä alla en viss användning av det utrymme som kanfinnas? Den andra är att löntagarna fär bekosta skattesänkningarockså för en del andra grupper, bl. a. sådana med kapitalinkomster. Jag kan inte, herr talman, godta allt vad min bänkkamratKnut säger, men den här gången är det svårt att konstatera annat änatt han har träffat ganska rätt. Andra har konstaterat hur illa en sådan här omläggningslår för kommunerna, sorn bl. a. får sämre skatteunderlag. beräkningger varje bortfallen procent för kommunerna ett bortfall av 200 miljonerkronor. Därutöver kommer de högre kostnaderna för barntillägg och lägreinkomster bl. a. frän daghemsavgifter. vice ordförande har iett medlems-förslag till visat hur snett en sådan här lösningkan slå för personer som bor i ett land men arbetar i ett annat. Andra skatteexperter har visat andra svårigheter. De harockså visat att man inte kan lyfta sig själv i håret och åstadkomma någraunderverk genom trollkonster. Det går bara inte. En helt avgörande fråga gäller roll. Skall riksdagentvingas passivt godta ett skatteförslag som regeringen förhandlar sig fram tillmed organisationer pä arbetsmarknaden utan att innebörden i praktiken har öppetredovisats? Skall utan atl ha kunnat påverka en sådanskatteomläggning tvingas avstå från att ändra andra skatter underavtalsperioden? Beslut om skatter är en hela folkels angelägenhet. Därför sägsdet också i den grundlag som vi skall diskutera : "ärfolkets främsta företrädare. Den stiftar lag, beslutar orn skatt till statenoch bestämmer hur statens medel skall användas." Tänker regeringenomedelbart efter det att har tagit sitt första beslut om den nyagrundlagen gå ifrån dess intentioner pä ett verkligt centralt område? har tillsammans med , som herrFälldin utförligt utvecklade, pekat på fyra konkreta saker somskalleulredningen snabbt kan ta fram och där verkningarna i stort sett kanöverblickas. Successivavveckling av inomsbelastningen på viktiga livsmedel, Bättre samordningav skatter och bidrag och sådan sänkning av marginalskatterna att de'samlademarginaleffekterna väsentligt mildras i vanliga inkomstlägen. Inflationsskyddi skattesystemet sä att inte inflationen automatiskt knuffar upp folk i högreskatteklass. Avskaffande avden faktiska sambeskatlningen för rörelseidkare och jordbrukare. Erfarenheterna från säger åtskilligt omhur det kan gå med det långsiktiga och konsekventa handlandet för en regeringsorn söker samla på sig ständigt ökad makt, besluta allt fler viktiga saker iisolering från den offentliga debattens öppna prövning, skaffa sig ständigt nyamöjligheter att centralslyra. En sådan regering kan bli improvisationernas ochde egna PR-makarnas fånge. Det är i viss utsträckning vad som har häntsocialdemokratin. I stället för att effektivt använda de instrument den hartill sitt förfogande har regeringen i takt rned de egna misslyckandena kastatsig på ständigt nya områden och kommit med ständigt nya hugskott. Ta t. ex. frågan om en sammanslagning av Kredilbanken ochPostbanken. Hårt pressad av kraven pä banksocialisering meddelade finansministernpå partikongressen att regeringen tänkte föreslå att de båda bankernaskulle gä samman till en ny storbank. De anställda och deras organisationer harprotesterat. slår fast att en sammanslagning medför fleranackdelar. Allmänheten har frågat sig hur det t. ex. går med servicen.Finansministern tiger still nu när partikongressen är över. Några sakskäl fören sammanslagning har han inte kunnat Den ekonomiska politiken iii. Nr 108 anföra. Men det fanns och finnsförstås ett internt politiskt behov, och den fördenskull går många - däribland Postbankens ledning - och 4 juni1973 undrar hur det skall bli: Kan maninvestera i den egna verksamheten eller ------------- \----- skalldet bli en besvärlig sammanslagning till föga nytta? Denekonomiska g. j. j ., dagsländepolitiken ut. När det förestår val po i 1'enm. m. kommer regeringen med utspel efter utspel för att ge intryck av handlingskraft.Dä försöker man med diverse finter och provisorier skjuta problem till eftervalet. Det finns gott om exempel på mindre publikknipande och vardagsnärafrågor sorn kommer i kläm, därför att dagsländepoliliken inte ger regeringentid och rum att sköta det som skall skötas. Jag skall ta tre sådana exempel. Det första gäller trafikpolitiken. Jag är ledsen över altkommunikationsministern är inne i kammaren, men han kanske finns inärheten. Mot alla sakkunnigas protester minskades avståndet för parkering avbil före övergångsställe och vid gatukorsning från tio . I riksdagenbegärde vi att beslutet skulle ändras. Det viktiga nu är att ökatrafiksäkerheten - inte att minska den. Men sade nej. Iförfattningen infördes fernrnetersgränsen, I irpplaga 1,5 miljoner- meddelades ändringen och istäderna flyttades skyltarna. Plötsligt - före ikraftträdandet -ändrade sig och anslöt sig till vår linje. Visst är det bra medsyndare som omvänder sig, men hur mycket kostade denna försening? riskerarsamma sak att hända med det cykelfientliga beslutet alt införa förbud motcyklists deltagande i filkörning. Snabbtågen - som skulle halvera restidernamellan vikliga tätorter har tydligen lagts på is ikommunikationsdepartementet. Och korniiiunikationsproblem skall dettydligen inte göras någonting åt, förrän gotlänningarna behagar nalkaskommunikationsministern "under former". Man frågar sig hurmånga gånger de egentligen skall bocka. Mäste de gå baklänges ut ur ?Eller tror kommunikationsministern att man kan meritera sig förfinansmi-nislerposten bara genom all använda konstiga, fina och utländska ord? Del andra exemplet berör planeringen. Finansministernbrukar alltid säga: Skall rnan fylla era krav på planering, mäste man nästanvara rysk av sig. Men det finns en massa saker ni själva planerar, och då ärdet rimligt all fråga: Hur går det med dem? Jag skall ta exemplet medStockholms universitet. 1959 beslöt att skulle få landetsfjärde universitet och all en samlad universitetsanläggning skulle stå klarinom i . har det gått 14 är sedan fattade beslutetoch fortfarande saknas helt den centrumanläggning som är nödvändig föruniversitetsområdet. Regeringen har varit tyst om detreviderade byggnadsprogram som överlämnades . kräver alla,rektor, studenter, lärare och annan personal, att fä ett besked omcentrumanläggningen. Kan regeringen samla sig till ett beslut, kommer anläggningenatt vara klar , alltså efter riksdagsbeslutet. Är det en rättskött planering? Det tredje exemplet gäller idrotten. Få verksamheter här ilandet har så stor betydelse för att förebygga missanpassning bland ungdom somjust idrotten. De pengar stat och kornmun satsar för att stötta upp de engagerade frivilliga ansträngningarna har man mångdubbelt igen i Nr 108 minskad brottslighet och mindre alkoholmissbruk etc. Ändåhar rege- den ringengenomdrivit den ena dåligt genomtänkta åtgärden efter den andra 4 173 utan att se efter hur de slår pä idrotten. Jag kan bara nämna - \ Den ekonomiska akliviletsstödet med idrotten istrykklass, bingobeskatlningen med en sådaninriktning atl den slår hårt också när idrottsklubbar själva stär för ' ' arrangemangen,den höjda arbetsgivaravgiften för vilken idrottsklubbar lika litetsom andra ideella organisationer kan kompensera sig och denbokstavligen oberäkneliga reklamskatten. Men denna regering, som alltså haft så svårt att planerasitt eget arbete och på ett fullgott sätt sköta de mänga vardagsfrågor den hari sin hand, har en väldig tilltro till att just den och ingen annan skullebättre kunna styra och ställa i näringslivet än de som är beslutsfattare,att få ta på sig allt fler och alltmer detaljerade beslut, som fattas avandra personer. Om den dagslände- och improvisationspolitik som förts påtrafikområdet och som jag gav exempel pä överfördes till hela värtnäringsliv - ja, då blir det verkligen ett hot mot sysselsättningen och denekonomiska utvecklingen. Det går alt ta fram en annan, mera generell politik.Folkpartiet, och moderata samlingspartiet har redovisatgrundlinjer för en mera sysselsättningsfrämjande politik än dagsländepolitiken.Denna annorlunda uppläggning av den ekonomiska politiken går framförallt ut påatt med stimulanser ta bättre vara pä den initiativkraft och det kunnande somfinns hos det svenska folket och därmed också skapa bättre förutsättningar förfortsatt reformarbete. En bedömning av socialdemokratins ekonomiska politik sornden förts och tydligen skall föras måste bli starkt kritisk. Det finnsandra sidor av regeringspolitiken som man kan se mera positivt pä. För oss ifolkpartiet är det glädjande att socialdemokratin givit upp sitt gamla motståndmot löntagarnas representation i företagens styrelser liksom mot lagskydd mot obefogaduppsägning. Jag är övertygad om att det skall visa sig möjligt attnå ett rätt samförstånd när det gäller att skapa förutsättningar för deanställdas medbestämmande i arbetslivet och för en bättre och mänskligarearbetsmiljö. Jag är mera osäker pä om det går att vinna socialdemokratin förkraven pä inle bara sänkt utan också rörlig pensionsålder. För allt fiermänniskor framstår det som orimligt att alla skall sluta sin yrkesaktiva periodvid en och samma ålder, oberoende av hur man orkar med arbetet. Här finnsutrymme för en stor social reform, men ännu tycks socialdemokratin tveka. Det går en viktig skiljelinje mellan en liberal och ensocialdemokratisk samhällssyn i inställningen till makt och maktspridning. För socialde mokratin tycks det vara en självklarhet att allt fler beslut skall fattas pä central nivå. Ni sticker käppar i hjulet för en mera direkt närdemokrati och en mera utvecklad länsdernokrati. Ni hindrar viktiga reformkrav för fördjupad demokrati. I stället driver ni samman kommunerna med tvång, också nar besluten går rakt över huvudet pä lokala opinioner. Ta fallet , där hela kommunblocket ansåg att den kommunen borde fä förbli självständig. Regeringen kräver vittgående fullmakter av , t. ex. för att bestämma om aktieköp men säger 25 Den ekonomiska [jolitiken rn. nej tillatt skall få bättre insyn och kontroll över förvaltningen genomoffentliga utskottsutfrågningar. Socialdemokraterna driver på centraliseringeninom näringslivet och gör allt fler företag beroende av beslut som fattas ikanslihuset. Och ni har tyvärr föga förståelse för kravet att medborgarna måsteskyddas också mot en mäktig stat, t. ex. när det gäller missbruk avdatauppgifter. När vi pekar på att man måste ge människorna chans attsäga sin mening, hänvisar ni bara till partierna och i synnerhet detsocialdemokratiska. Det skulle vara den enda vägen att få inflytande. Detsvaret räcker inte. Vi måste göra klart för oss att många människor inte harork och tid och lust att engagera sig så aktivt i politiken att de verkligengenom partierna kan få ett eget inflytande. Vi mäste hälla hela det politiskabeslutsrnaskineriet öppet för inflytande också från andra håll, ha en generösattityd till ett friare föreningsarbete, också till byalag och aktionsgrupper.Vi måste bekämpa både enskild och statlig maktkoncentration och inse attstatsmakten har sina gränser, att den inte får överta så många uppgifter ochbeslut i samhället att mångfalden vissnar bort. Vi måste envetet hävda denenskildes rätt till integritet, sätta bestämda gränser mot den makt som utövasav stora företag eller stora organisationer och inte bygga in politikerna i detsyslem sorn de skall kontrollera utifrån. Allt detta är bjudande liberalauppgifter. Det sociala ansvaret, omsorgen om de svaga i samhället ären lika omistlig del av den liberala politiken. Det ställer också krav påtolerans och generositet. Men då måste det finnas en uppskattning avdet individuella, både i prestationen och i ansvaret. När vi säger "detmäste löna sig att arbeta" är det sannerligen inte för att vi skulle satsapå ett egoistiskt grupptänkande. Det är för att kunna stärka gemenskapen isamhället. En politik som pressar ner vanliga inkomsttagares möjligheter attgenom egna insatser förbättra sin standard leder ofelbart till härda bakslag.Människor skall stimuleras, inte kommenderas. Då först färden socialasarnkänslan en djup och äkta förankring. 1detta anförande instämde (). HerrBOHMAN (rn): Socialdemokratiska uttalanden och den revideradefinansplanen ger uttryck för tillförsikt . De enskildamedborgarnas konsumtionsutrymme kommer att vidgas. Vi kan med optimism se motmorgondagen. Allting är bra. Visst pekar allting emot bättre tider. Men mänga av deproblem som har kännetecknat tillvaron och vilka inteberor pä den internationella konjunkturen kommer att stå kvar, de goda tidernatill trots. Det är fråga om problem, som måste angripas. Men just de problemensaknas eller tonas ner i regeringspartiets aktuella analyser. Dem talar nianinte om. Man talar helst om någonting annat. I kompletteringspropositionen redovisar nian framtiden istorformat. Man studerar den totala produktionens utveckling, den totalasysselsättningen, den totala konsumtionen och fördelningen mellan olikasektorer i ekonomin. Den redovisningen är förvisso intressant. intressantaborde de slutsatser vara som man kan dra för de enskilda människornasvidkommande, om man bryter ner det här materialet och ger det mera hanterligaproportioner. Och det är just vad jag vill göra, föra ner diskussionentill den enskilde inkomsttagarens egen nivå. Hur har han det ? Hur ter sigframtidsutsikterna för honom och familjernas ekonomi? Vilka förväntningarvägar han hysa inför morgondagen? En genomsnittlig heltidsarbelande inkomsttagare tjänar . Familjeinkomsten är ofta högre, därför att bådamakarna har förvärvsarbete eller för att uttrycka sig mera precist hartvingats att ta förvärvsarbete. Familjeinkomsten skulle annars inte ha räckttill för alt ge barnfamiljerna en hygglig tillvaro. Av dessa 35 000 kr-onor gårmer än bort i direkta skatter. Och familjen mäste sorn bekant ocksåbetala mervärdeskatt och erlägga åtskilliga andra indirekta skatter. Ju störrefamiljen är, desto mer måste den avstå. Del blir, om man tar hänsyn till deärliga prisstegringarna, inte sä mycket kvar att leva pä ens av en ikronor och ören räknat förhållandevis hög lön. Men det är inte det totala skattetrycket sorn - om manblickar mot framtiden, är det värsta. Visserligen har finansminister upprepade gånger påstått, att marginalskatten skatten på löneökningar- är betydelselös och att det är den sammanlagda skattebelastningen som är heltavgörande. Övertygelsen i finansministerns argumentering har emellertid underde dämpats. Man hör numera inte så mycket av det här resonemangetsom man hörde tidigare. Och det är nog klokt av finansminister på löneökningar slår direkt pä människornas förhoppningar om att få detbättre, att kunna höja sin standard, att kunna planera för framtiden. Eller attåtminstone inte få det sämre när året är slut än vad de hade när året började.Och blir två faktorer helt avgörande, å ena sidan inflationen - penningvärdeförsämringen- och å andra sidan marginalskatterna. När vi möttes i debatt finansministern och jag - förnågra veckor sedan här i kammaren, visade jag ett diagram som redovisadeinkomstutvecklingen för en industriarbetare . Vi fickalla klart för oss - om vi nu inte visste det förut att löntagarna i detangivna inkomstläget inte fått sin verkliga lön,reallön, förbättrad. Lönerna har visserligen stigit frän under 20 000 om årettill . Men lönens verkliga köpkraft har varit i stortsett oförändrad eller rent av försämrats. Prisökningarna och marginalskatternahar lagt beslag pä de förbättringar som löntagarna trodde sig ha fått. Och tarvi sedan hänsyn till de lägre bostadstillägg och de högre daghernsavgifter somofta följer med den nominella, formella lönehöjningen, då tvingas vi konsteraatt stora grupper t. o. m. har fått uppleva en försämring. En annan statistiksom redovisades visar att utveckhngen varit ännu sämre för storatjänstemannagrupper. De har inte fått någon verklig inkomstförbättring under desenaste tio åren. Vad arbetar vi för? frågar de sig. Jag har här ett annat diagram än det jag visade senast.Och det bekräftar att marginalskatteproblemet är lokaliserat just till degrupper i samhället - folk med inkomster - Den ekonomiska jwlitiken m. m. Den ekonomiska poUtiken m. m. vilkaslevnadsstandard utgör ett mått på om vi har det bra eller inte. Derepresenterar tvärsnittet av våra medborgare. Det är de människorna som skallklättra uppför den branta marginalskattestegen men som inte kan detta och intekan få det bättre. Och dessa vanliga inkomsttagare har under de tre senasteåren fått uppleva en arbetslöshet av helt andra proportioner än vad Sverigeräknat med under . En hundraprocentig sysselsättninggradkan ett land aldrig uppnå. Förändringar inom ekonomi och näringsliv har alllidskapat och kommer alltid att skapa sysselsättningssvårigheter för olikabranscher, företag och regioner och drabbar ytterst enskilda människor. Mennormalt skall det vara frågan om övergängs-svårigheter, tillfälligasvårigheter, inle om ett permanent osäkerhetstill-slånd. Och det rnäste vara engemensam uppgift att solidariskt verka för att sådana perioder blir så kortasorn möjligt och att de som ställs utan arbete får allt det stöd de kan behövafrän samhällets sida. Den arbetslöshet som vi haft , den ärav ett annat slag. Den beror inte bara på en internationell konjunkturfas, somvi inte kunnat styra - på inflytelser från omvärlden utan i stor utsträckningpä den politik som den socialdemokratiska regeringen valt att föra. En politiksom inriktas på en hårdhänt och snabb rationalisering av näringslivet medåtföljande snabb utslagning av förelag och svårigheter framför allt för deäldre arbetstagarna att finna nya jobb.