prot · FW0915 · 1973-12-31 00:00:00 — Det tycker vi är alldeles felaktigt,inte minst med tanke på att den vetenskapliga undersökning om lokaliseringen avhögre utbhdning som ingår i en av rapporterna klart utpekar länet som lämpligt. Det är naturligt att man i länet böriar fundera på varfördet blivit så här. Varför har vårt län blivit så missgynnat? FPU-arna har medstort intresse och med vanlig ungdomlig entusiasm och iver tagit itu medfrågorna. Man har spekulerat över olika faktorer som har bidragit till detnegativa resultatet, och en tanke som därvid har kommit fram är att det har varitför dåligt med samarbetet mellan länets pohtiker. förhåller det sig faktiskt så att FPU är ensjälvständig organisation, och varken i länet eher jag själv tarnågot ansvar för vad som har sagts och vad som har skrivits. Jag tänkerverkligen heller inte ge mig in på att kommentera vad som har lagts i mun i tidningar eher intervjuer. Min egen uppfattning vUl jag ändåalldeles klart framföra. Den är att det borde vara mer samarbete bland länetspohtiker. Själv är jag inte med i och har inte tidigare engageratmig djupare i de här frågorna. Men jag ser fram emot att vi kan fä ett sakligtoch fint samarbete i fortsättningen. Det viktiga är , menar jag, att vi inte tvistar om vemsfel det är att blivit så missgynnat utan att vi ser framåt ochverkligen inte förspUler våra krafter på inbördes gräl. talarstol ärinte platsen för att göra upp i en sådan här fråga. Låt oss därför nu utåtmanifestera enighet och sammanhållning och låt oss framför aht med kraft ochbeslutsamhet verka för vårt läns bästa . HerrERIKSSON i (fp) kort genmäle: Jag har med ett alldeles speciellt intresselyssnat till det avsnitt av debatten som berört . Jag hargjort det av flera skäl, bl. a. av det skälet att inrikesutskottets ledamöterhade möjlighet att vara gäster i - någradagar då vi på nära håll fick ta del av de problem som har ochsom kanske är av litet annan natur än problemen i de län som vi tidigare besökti och i sydöstra . Jag skall inte lägga mig i den interna debatten meUanledamöterna på Skaraborgsbänken. Skälet tUl att jag sprang ner och begärde enreplik var att citerade ett brev från FPU, där en intervju med migåtergavs. Jag har fått del av det brevet genom vännen , ochjag vhl upprepa vad jag sade till honom då, specieht när det gäller framtidenoch det verk som jag skuhe ha uttalat att mycket väl kan få, omledamöterna på Skaraborgsbänken bara är nog aktiva. Innan jag svarade sade intervjuaren; Hör du, jag förståratt du inte vUl göra något uttalande om det verk som skall förläggas tiUVärmland. Detta har verifierats av en som lyssnade thl samtalet nere iSkaraborgs län det var en telefonintervju. Och jag säger fortfarande att sominrikesutskottets ordförande kan jag ju inte pä något vis i förväg ge löften.Jag tror att såväl och hans kamrater på Skaraborgsbänken som viandra skall invänta den proposition som kommer. Då skall vi behandla frågan påett sakhgt sätt som vanligt i både utskott och kammare. Jag delar uppfattning att det inte skah varamygel i politiken. Det har vi klart deklarerat från inrikesutskottets sida. Vihar tagit emot uppvaktningar av olika slag, men vi har haft en klart sakliglinje som underlag för våra beslut. HerrJANSSON (s) kort genmäle; Vi skall inte ahtför länge uppta riksdagensdyrbara tid med lokalt gräl om . Men får förlåtamig om jag vid det här thlfähet passar på att ta upp dessa frågor, för denborgerliga pressen, som är helt dominerande i , där det finnsåttatio tidningar, har i månader drivit denna agitation och kommit med detena referatet efter det andra av vad som hände på ungdomsförbundssymposium om närings- och lokaliseringspolitik för . Vi harständigt fått höra att det är beroende pä den socialdemokratiskariksdagsrepresentationen att ingenting händer de borgerliga kan nogsamarbeta, men socialdemokraterna vågar inte för regeringens skuh lägga framförslag som skuUe gynna länet. Då får som sagt förlåta mig omjag vid ett sådant här tillfälle passar pä att bemöta tokigheterna. säger att han tycker att vi inte skahgräla om detta. Nej, det tycker inte jag heher - jag tycker att vi, som antyttshär tidigare, skall försöka samla oss kring insatser som behöver göras. Men detär ju inte sä lätt när det görs sådana uttalanden som exempelvis herrRichardson har gjort, då han hävdar att det går bra att samarbeta medsocialdemokraterna ända tiU dess att det läggs en proposition; sedan går detinte att tala med dem längre. Det är precis vad sagt enligttidningsreferatet. Då vUl jag erinra om vad som hände inför detregionalpolitiska beslut som då fattades. Vi hade från socialdemokratiskt hållfört fram en motion som gällde att man skulle följa upp förslagbeträffande som regionalt centrum, och vi erbjöd samtliga bänkkamrater påden borgerliga sidan att skriva på motionen. Men en efter en hoppade av, och såsmåningom blev vi fyra socialdemokrater från länet ensamma kvar. Jag tycker attdet då är fel att säga att det är vi som är motståndare till ett samarbete. Sedan vUl jag tacka inrikesutskottets ordförande för hansklarläggande i denna debatt. Man hade den uppfattningen att här måste någontala osant, och tydligen har FPU:arna i varit ute i ogjort vädernär det gäller de uttalanden som utskottets ordförande har gjort. Jag harpersonligen större anledning att tro på hans ord än på vad vederbörande iFolkpartiets ungdomsförbund i har sagt. HerrRICHARDSON (fp) kort genmäle: Bara några ord om tre saker. För det första sade att jag får förlåta atthan tagit upp de här frågorna. Det är han självfahet i sin fuha rätt att göra.Jag vill också gärna ge honom det erkännandet att han för sedanlarmade mig och sade att han skuhe ta upp frågorna. Det sätter jag värde pä. För det andra påstod att jag skuhe ha sagtatt det går bra att samarbeta med socialdemokraterna ända tUI dess att det harlagts fram en proposition. Det är riktigt. Så har jag sagt, och det menar jag.Det har visat sig vara utomordentligt svårt att samlas i en gemensamSkaraborgsmotion som vih något annat än en regeringsproposition. Det håller jagfast vid. 1 och för sig är det heher inte så ahdeles märkvärdigt att detförhäller sig på det sättet. Det är bara att konstatera faktum. För det tredje vUl jag säga att eftersom jag menarallvar'med att talarstol inte är den bästa platsen för inbördesuppgörelser om vem av länets riksdagsmän som är mest samarbetsvUlig, så skalljag nu sluta detta anförande. () kort genmäle: Då skaU jag inte använda talarstolen utanstår kvar i bänken vid den fortsatta uppgörelsen. uttalande är litet underligt eftersom denmotion som vi talade om är känd av samtliga kamrater pä Skaraborgsbänken.Vi erbjöd alla att skriva under den och att försöka följa upp det förslag där,som var av intresse för länet. Men då fick vi ett blankt "njet" frånden sidan. Därför tror jag att vi i den fortsatta debatten om regionalpolitikeninte skall använda den som ett tUlhygge i debatten där hemma, utan vi skall istället försöka samarbeta. Där har jag ahtså samma uppfattning. Och jag får vältolka senaste inlägg så att han i fortsättningen kommer attvara litet försiktigare när han uttalar sig i dessa frågor i tidningarna, omdet verkligen är sä att han avser att vi skah ha ett samarbete i dessa frågor. HerrBÖRJESSON i (c) kort genmäle; Jag kanske inte skuUe delta i denna debatt,men jag har fäst mig vid ordval att vi hade hoppat av. Sanningenär ju den att vi från sida på ett mycket tidigt stadium meddelade attvi inte hade för avsikt att motionera, därför att vi hade vår riksplan ochmenade att ortsklassificering o. d. bör kunna göras på länsplanet. Sedan vill jag också klart säga ifrån att jag tycker viskaU lämna det som har varit; nu är det viktigare att vi i fortsättningensamarbetar i ännu högre grad än tidigare, sä att vi främjar länets intressen istörsta möjliga utsträckning. Herr förste vice talmannen anmäldeatt anhållit att till protokohet fä antecknat att han inte ägderätt till ytterligare replik. (vpk); När låginkomstutredningen för sedangjorde sina omskakande avslöjanden av hur det egentligen såg ut i vårt s. k,välfärdssamhälle riktades också ljuset skarpare än tidigare på kvinnornassituation pä arbetsmarknaden. Av utredningen framgick nämligen hur kvinnornasom grupp konsekvent diskrimineras. Och eftersom det i första hand ärarbetarklassens kvinnor som finns på arbetsmarknaden är det också främst de somdiskrimineras i lönehänseende, när det gäller möjlighet thl befodran, i frågaom arbetsuppgifter osv. Bland dem i vårt land som arbetar på heltid året om utgörkvinnorna av dem som inte når upp tUl iårsinkomst, medan männen i samma grupp endast utgör . I inkomstlägetöver fanns av männen men av kvinnorna.Medelinkomsten för heltidsarbetande ligger lägre förkvinnor än för män. Trots aht tal om motsatsen visar denna löneklyfta entendens att öka. Detta framgår bl. a. av en jämförelse mellan kvinnors och mänsgenomsnittliga timförtjänst inom samtliga industrigrupper åren 1950 och 1969.Jämförelsen visar att skillnaden tredubblades . Och är attmärka att frågan om löneskihnaderna uppmärksammades mer än tidigare och attdetta bl. a kom tUl uttryck i en bestämmelse i avtalet mellan LO och SAF 19601961. Där sades det att löneskUlnaderna successivt skuhe avvecklas under enfemårsperiod. Den bestämmelsen åstadkom troligen den relativa höjning avkvinnolönerna i förhållande tih de manliga lönerna som genomförts sedan dess.Men ahtjämt ligger den genomsnittliga kvinnolönen under denmanliga. Det här är säkerligen ett resultat av skillnader i arbetsuppgiftermellan män och kvinnor och av det förhållandet att kvinnor i allmänhet arbetarinom ett begränsat antal näringsgrenar. siffror och andra uppgifter hämtadeur officieh statistik har sammanstäUts tUl ett värdefuUt material av trekvinnliga studerande i . De ger med sin undersökning en belysning avförhållandena som länge har saknats. Med siffror och diagram inte bara visar deskillnaderna i löner och arbetsuppgifter utan påtalar också följderna av sådanakända företeelser som att kvinnors utbUdning ser annorlunda ut än mäns, attflickor "väljer" utbUdningslinjer som leder mot vad de av hävd ansesböra syssla med. De slår därmed fast att medan männen för sin yrkesverksammatid väljer mellan 200 yrken, står kvinnomas val mehan bara 25 olika uppgifter.Av dem finns det eher fler kvinnor i 13 kategorier. Kvinnornasarbetsmarknad är alltså inte bara snävare än männens, den är också i detnärmaste skUd frän den, eftersom kvinnorna sä starkt dominerar "sina"yrken. Utbildningsfrågorna är i detta sammanhang av avgörandebetydelse. Nödvändigheten av att få flickorna inriktade på fler yrkeslinjer ände traditioneha står klar för alla. I det sammanhanget förefaller grundskolansläroplan oantastlig. Där finns inget stöd för att kunskap om hem och barn eherämnen som ligger nära dessa teman endast skulle delges flickorna. Tvärtom sägsdet t. ex. i Lgr 69, Mål och riktlinjer, att "skolan ------ börstimulera eleverna till att debattera och ifrågasätta rådande förhållanden".Men fortfarande råder det stor brist pä skolböcker som stämmer överens med deuttalade målen. En undersökning som gjordes av en grupp vid pedagogiskainstitutionen vid 1971 visade attverklighetsanknytningen i läroböcker inte var större än i böcker frän1940-, när det gähde beskrivningen av kvinnor och män isamhället. beskrevs mannen som den yrkesverksamme medan kvinnanuppträdde i rollen som den allt ordnande i hemmet. SkUlnaderna i inriktning fortsätter när kvinnor efternågra år i hemmet söker omskolning för yrkesarbete. Visserligen erbjuderindustrin omskolning tih s. k. manliga jobb i tider när den kvinnligaarbetskraften behövs, men det vanliga är ännu att omskolningen går ut påutbUdning i vård- och kontorsarbeten. är det kvinnorna själva som väherden inriktningen därför att utbUdningstiden då inte blir så lång. också attde tUlråds att inte välja längre utbUdningsvägar, En undersökning gjord på ett vuxengymnasium i Stockholmvisar att av de vuxenstuderande kvinnorna uppfattar arbetsmarknadsstyrelsensoch arbetsförmedlingens inriktning så, att det är dessa institutionerskönsbundna politik som avgör vhken utbUdning de vuxenstuderande skall ledas inpå, inte den faktiska arbetsmarknadssituationen. Eftersom AMS bestämmer vUka som skaU få utbildningsbidragså bestämmer de ocksä vUka som skall få studera. I gällande regler finns ingetsom skUjer på behandlingen av män och kvinnor. Det måste alltså vara i denpraktiska tillämpningen som det gått snett när det, som den åberopadeundersökningen visar, vid ett vuxengymnasium i kan bli så att mer än-hälften av de män som sökt AMS-bidrag för gymnasiestudier beviljas sådana, medanmotsvarande siffra för kvinnorna bara är . I detta sammanhang är det också nödvändigt att påtala detfelaktiga i att kvinnliga studerandes AMS-bidrag bestäms av vUken lön deras mänhar. Bidragen tih vuxenstuderande män påverkas inte av att deras fruareventueht har goda inkomster. Sådana här faktorer, liksom det i många sammanhangomdiskuterade problemet med omvårdnad av barnen, utgör hinder för kvinnornasdeltagande i produktionslivet. Så utgör också kvinnorna en stor del av desenaste årens arbetslösa. Den ökade inriktningen hos kvinnorna att numeraregistrera sig hos arbetsförmedlingarna och verkligen kräva arbete anges nuvara en orsak tih de höga arbetslöshetssiffrorna. Men det gör ju intearbetslösheten mindre utan det visar verkligheten sådan den var även dåkvinnorna ännu fann sig i att stanna hemma eller att återvända hem när deförlorade sina arbeten då de utgjorde den "dolda" arbetskraften.Och tUl denna räknas fortfarande en stor del kvinnor. Exempelvis i mitt hemlänNorrbotten anser många kvinnor det lönlöst att söka arbeten eftersomsysselsättningssituationen där är svår även för männen och isynnerhet också för våra ungdomar. Enligt arbetsförmedlingarnas senastesammanställning är det nära 6 000 personer i som går utan arbeten,och då är inte den dolda arbetslösheten med i siffran. Arbete ät alla är alltså en paroh utan verklighet förahtför många människor i värt land. Och utan att det målet nåtts blir detheller inget verkligt innehåll i de sociala reformer och i den utveckling avden sociala tryggheten som årets budget sägs innebära. Vi har frånvänsterpartiet kommunisternas sida i årets motionsflod lämnat en rad förslag omhur det målet skall nås. De förslagen har kommenterats av mina kamrater tidigarei debatten. Jag skah här, herr talman, därför ta upp ett annat avsnittav den socialpolitiska verkligheten och därmed något föregripa uppdelningen iämnen på talarlistan. Det gäller pensionärernas situation. När tidningarnapublicerade uppgifter om årets statsverksproposition, fick landets pensionärerläsa att en ensamstående pensionär skulle få mer i pension och ettpensionärspar . Litet här och var gnuggade man sig i ögonenoch funderade på om detta verkligen kunde vara sant.Och det är ju också en sanning med modifikation. rör det sig om enstandardförbättring enligt tioårsplanens av basbeloppet. För en ensampensionär utgör höjningen , för ett pensionärspar . Iövrigt är det fråga om indexthlägg. Från har basbeloppet höjtsmed i ett enda kliv. I reda pengar räknat blir det alltså 228 kronorför helt är enligt det nya basbeloppet . När vi från vårt håll ahtsedan pensionstUlskotten infördeshar argumenterat för vårt förslag om en något kraftigare pensionsförbättring,som skuhe komma flera tUl del, har det berörda utskottet med monotonenformighet förklarat de i förhöjning vara "välavvägt". Och så har förslaget avvisats, också det med samma enformighet.Resurserna har inte räckt tUl har det sagts. Men vi kan fortfarande inte tyckaatt nu utgående belopp är "väl avvägda". I en motion tUi årets riksdag har vi pekat på ett sätt attkomma förbi frågeställningen om de otUlräckliga resurserna för att klara enbättre pensionsförbättring. För ensamstående skuUe den enligt vårt förslaginnebära högre pensionstillskott än regeringsförslaget. Vi har efteratt ha tagit del av en sammanställning från kommit thlden slutsatsen, att AP-fondernas tillväxt kan medge såväl den nödvändiganäringspolitiska satsningen som att ge en bättre utfyllnad tiU de pensionärersom genom ATP-systemets konstmktion får en otillräcklig tilläggspension. Deraslivsgärning i detta samhähe motiverar en kraftigare pensionsförbättring. De börenligt vår mening tillerkännas en sådan. Socialt reformarbete är en av fleraförutsättningar för en total samhällsförändring. Hur långtgående ochomfördelande ett sådant reformarbete i praktiken skall bli beror bl, a. påsociala och pohtiska styrkeförhållanden. ATP-striden var en erinran om att maninte överallt i det etablerade samhället accepterar en målinriktadreformverksamhet. Situationen på barntihsynsområdet visar behovet av en bättrecentral planering för att inte konservativa kommunalpohtiker även fortsättningsvisskall tillåtas bromsa utbyggnaden av lekskolor, daghem och fritidshem. Härliksom på andra socialpolitiska områden krävs ett rationellt utnyttjande avresurserna och medinflytande på alla nivåer för att socialpohtiken skall kunnautformas till ett instrument för att bryta nuvarande maktförhållanden. FruTHEORIN (s): Låt mig bara som en kommentar till fruMarklunds resonemang säga att jag beträffande den del som hör ihop med vårrubriksättning här om "sysselsättningen" och kvinnornas situation isamhället inte har några invändningar; det är en i stora drag korrektbeskrivning som gjort. Med den beskrivningen bakom oss kanske det ocksåkan finnas anledning att lyssna till de synpunkter som jag vill tillföra denhär debatten. "Den trygghet och självkänsla som vetskapen om attalltid kunna finna ett arbete ger är det främsta vUIkoret för människovärde ivårt samhälle." Detta slås fast i det socialdemokratiskapartiprogrammet. Partikongressen1972 ställde målet "arbete ät alla" som den centrala arbetsuppgiftenframför sig. "Arbete skall erbjudas inte bara den som efterfrågar det utanförhållandena skah ändras så, att alla kan efterfråga arbete och därmed blidelaktiga i det egenvärde som tUlgängen till ett arbete ger.'' Allt fler människor återfinns i arbete . Från 1965och har ökningen varit omkring 160 000, främst genom en ökningav deltidsarbete. av kvinnorna återfinns i förvärvsarbete. Iökad utsträckning kräver de gifta kvinnorna samma rätt till arbete och egnainkomster som männen. AUdeles påtagligt är att långtidsutredningensberäkningar för den kvinnliga förvärvsintensiteten har slagit ahdeles fel. Förförsta gången kräver kvinnorna trots en konjunkturnedgång rätten tillarbete. På mindre än tre är med en dämpad ekonomisk aktivitet har 125 000 giftakvinnor gått ut i förvärvsarbete. Men kan man märka en motsatttendens hos männen, framför allt hos de äldre och medelålders. frän visar att mellan 10 000 och 20000 människor över 55 är genom utslagning har lämnat arbetsmarknaden de senasteåren; människor som inte har orkat med ett hårt tempo och en dålig miljö påfarliga arbetsplatser. När det är ont om arbete, är det framför allt de svaga påarbetsmarknaden som drabbas. Vårt ekonomiska konkurrenssystem leder tUl enuppdelning på två skUda arbetsmarknader med en för de starka, unga och bästutbUdade, framför allt unga män, som är efterfrågade av näringslivet, och enför dem som inte orkar med samhähets produktionskrav. Det är en utveckling somvi inte kan acceptera. Kravet på stimulerande arbete och mänskligaarbetsmiljöer måste tillgodoses för att ta bort den otrygghet och otrivsel somföljer med en hård och konkurrensinriktad arbetsmarknad. Men trots att en större andel förvärvsarbetar i vårt landän i andra industrhänder och trots att vi satsat härdare på sysselsättningen ännågot jämförbart land, väntar fortfarande hundratusentals människor på arbeteoch kräver sin rätt att tjäna en egen inkomst. Det är kvinnorna, ungdomarna ochde äldre som betraktas som inte tillräckligt produktiva, och det är alla de somär undersysselsatta och har för låg inkomst för att kunna försörja sig självaoch bli ekonomiskt oberoende av andra. Hur många arbeten kommer att finnas för dem under1970-taIet, och vUken typ av arbete kommer det att röra sig om? Det har gjortsberäkningar och prognoser, baserade på den troliga utvecklingen inom olikasektorer . I översikt"Trender och prognoser i befolkning, utbildning och arbetsmarknad"räknar man med att den offentliga sektorn skall öka kraftigt. Prognosen sägeratt det inom privat service och offentliga tjänster tillkommer 317 000 nya jobbmellan 1970 och 1980. Men förlorar vi 250 000 jobb en kvarts miljon inom industri, jord- och skogsbruk, samfärdsel och varuhandel. Prognosenbaserar sig på en snabb ökning inom den offentliga sektorn, vUket emellertidinte har skett , då kommuner och landsting har tvingatstUl hårda åtstramningar. Prognosen fömtsatte t. ex. att sjukvården ochutbUd- ningenskulle fä kraftigt ökade resurser och att det därmed skuhe skapas möjligheterthl nya arbeten. Men just åtstramningen av den offentliga sektorns utbyggnad som faktiskt har inträffat drabbar främst de nytihträdande päarbetsmarknaden. Även om en beräknad ökning på 317 000 nya jobb skulle skefram tUl 1980, visar det endast en total ökning av antalet jobb under perioden1970-1980 med 67 000. Detta kan inte på långa vägar motsvara målet "arbeteåt alla". Om man enbart tar hänsyn thl befolkningstillväxten, och intetill en ökad förvärvsintensitet, kan man beräkna behovet av nya arbeten tUIminst 75 000 fram . Det bör också sägas att några nya jobb skapasinte enbart genom konjunkturförbättringar, och även om vi får räkna med enförbättring av sysselsättningen inom industrin , så kommer det totalaantalet arbetstillfäUen troligen inte att öka. Det har sagts tidigare idebatten och framkom ocksä på ABF:s budgetstämma . Nya jobbskapas inte av en osynlig hand eller av aldrig sä väl utarbetade prognoser och som sagt heller inte enbart av konjunkturförbättringar. De borgerliga förslagen om en ytterligare stimulans tillföretagen, som skulle skapa optimism hos företagen och därmed nyanställningaräven hos de svaga företagen, verkar föga genomtänkta och i hast hopkomna. somtidigare förväntar sig människorna av samhäUet-staten åtgärder försysselsättningen och misstror kapitalet och enskUda företag att ha förmågan atttillgodose människornas grundläggande behov av trygghet i jobbet. För dem somär utan jobb är "optimism" hos företagen inte mycket att lita till. Vad vi behöver nu är en plan för hur sysselsättningenskall utvecklas under de närmaste och kommande åren och för hursysselsättningen skall fördelas. Vi måste veta hur många jobb och i vilken taktde skall tUlskapas inom såväl den offentliga sektorn som företagssektorn. Föratt en sådan plan skall kunna göras och för att därefter behov av styrmedelskall kunna preciseras, krävs en konkretisering av sysselsättningsmålen. Dettaframför 9 socialdemokrater i motion 886 till årets riksdag. Hur mångahundratusen nya jobb behövs ? VUka slags varor och tjänster önskarvi? Inom vilka sektorer skall jobben finnas? Vill vi ha en kortare dagligarbetstid för alla eller för vissa grupper? Är en kortare daglig arbetstid föralla den enda lösningen för att åstadkomma arbete åt alla? En sådan sysselsättningsplan bör, enligt vär mening,utformas av samhället och inte enbart efter arbetsgivarnas redovisade behov avarbetskraft. Självfallet kan en sådan plan inte bli alltför detaljerad ochmåste kunna justeras. Med utgångspunkt i en plan kan vi ställa krav på debehövliga näringspolitiska insatserna när det gäller kapitalförsörjning,teknisk förnyelse, utbildningsinsatser och mera som blir behövligt. Men förstnär preciserade mål för sysselsättningen är formulerade kan man överblicka vUkastyrmedel som erfordras för att uppnå målen. Avstår vi från att skaffa en sådanplan för sysselsättningen, överlåter vi också enligt mitt förmenande påmarknadskrafterna att bestämma vad som skaU ske. Då blir detkapitalavkastningen och lönsamheten som blir avgörande och inte människornasbehov av arbete. Sysselsättningsproblemen är inte en