prot · FW09127 · 1973-12-31 00:00:00 — Det är en fånigtaktik att säga sä. Om vi vore nöjda med aUting här i samhället, med utbUdning,skatter, bostäder och allt annat, varför skulle vi dä syssla med pohtiskverksamhet? Vi gör det därför att vi icke är nöjda, därför att vi mäste drivasamhäUsutvecklingen framåt, därför att vi måste förbättra. Därför att vi ickeär nöjda med det bestående vUl vi fortsätta att driva en socialdemokratiskpolitik. Vi kan säga att vi på den eUer den punkten genomfört kraftigaförbättringar. Vi kan säga att vi på det eUer det sättet tänker gå vidareframåt. är aUtid beredd att säga att aUting äreländigt. Då bhr mitt enkla svar tiU ; Tala då i fridens namn om hurni skall göra för att rätta till det som ni anser eländigt! har nuhela dagen hållit på att driva denna hätska, oförsonliga konfrontation motsocialdemokratin. Det enda som förenade oss och det gamla varmöjligen monarkin, som stod över partilinjerna, men i övrigt gapade en enormklyfta mellan oss. Men om nu det svenska samhället är sä eländigt, tala då omvad ni vUl göra åt det. drar då bara den skiva somsäger att aUting är sä eländigt på grund av socialdemokratin. Det är ersvaghet, och det vet lika väl som jag. Det blir ganska tråkigt attlyssna pä detta vevande av aUt elände i samhället, därför att säger; "Sä här skall vi göra, det och det skall vi göra." Närman kommer fram tiU det stadiet, bhr föranderligt tyst. Delar avförklaringen känner tiU lika väl som jag. Men eftersom jag är såvänlig, skaU jag inte tala om den. I övrigt viU jag säga att det varit en lugn och på mångasätt trivsam debatt. Det är bara som fortsätter aggressivitetenfrån valrörelsen. Det är i och för sig ett positivt tecken. En valrörelseinnebär naturligtvis en viss skärpning av motsättningarna. Alla eldar upp sig idebatten, men skaU vi återgå tiU vardagsarbetet. När man går in i dettavardagsarbete, är det en fördel att kunna resonera lugnt och sakligt medvarandra, vilket vi kan om man undantar . Finns denna förutsättning,bör det föreligga möjligheter tiU ett konstruktivt arbete i den svenskariksdagen. Vi har en rad förslag framför oss borttagandeav folkpensionsavgiften, hela det ekonomiska stimulanspaketet och hela denjättelika propositionen om en förbättrad arbetsmUjö. Frågan omanstäU-ningstryggheten är också ett stort förslag. Höstriksdagen är mitt uppe iarbetet. Vi skall fortsätta att tala om sysselsättningspoUtiken. ställde en fräga som rördesysselsättningspolitiken. Jag har funderat över formernaför den. Den motion som ni väckte tyckte jag var aUtför begränsad. Jaghar emeUertid ännu mte funderat färdigt över i vUka former ett mer långsiktigtarbete i sysselsättningsfrågorna bör drivas, men jag är beredd att relativtsnart återkomma härtiU. Vi kommer att fortsätta arbetet med arbetslivetsdemokratisering -jag tänker på § 32. Vi skaU bygga ut den offentUga sektorn.Det är en pohtik som vi tror är riktig i det nuvarande skedet av det svenskasamhällets utveckling. Jag tror inte aUs som att det är enhögerpolitik som människorna längtar efter, utan en fortsättning av denreformistiska pohtiken - för arbete, välfärd och gemenskap. Det vardagliga,parlamentariska arbetet kommer att ge besked om hur vi lyckas att samlakrafterna tUl handling tUl fromma för medborgarna i det här landet. Herr förste vice talmannen anmälde att att tUl protokoUet fä antecknat att han inte ägde rätt tiU ytterligarereplik. HerrANTONSSON (c); Jag instämmer i statsministems konklusion islutet av partUedardebatten där han uttalar en önskan om att när vi kommer in i-som han uttryckte det - det parlamentariska vardagsarbetet, vi skall visa ossmäktiga att inte i första hand ägna oss åt konfrontationspohtik utan ta itu medde väsenthga frågor som vi har framför oss. Statsministern gjorde i sitt senaste inlägg stort nummerav att talade om mittenpolitiken som ett kraftfält i svenskpolitik. Statsministern drog slutsatsen att detta inte var en reahtet eftersommittenpartierna tillsammans förlorade några mandat vid det senaste valet. Jagtycker det är en felaktig slutsats. Socialdemokraterna förlorade ju sju mandat,men jag skuUe fördenskull aldrig komma på idén att säga att socialdemokratininte är en mycket stark politisk maktfaktor i detta land eUer om man sä viU ettkraftfält. Man kan inte med ledning av ett fåtal mandat hit eUer dit mäta denkraftfullhet eUer maktfaktor som respektive parti eller partikonsteUationrepresenterar. Ett faktum är i varje fall obestridligt, nämhgen attvalresultatet för i följd har minskat det parlamentariskaunderlaget för den socialdemokratiska regeringspohtiken. Den avgörandeskiUnaden inför den nya mandatperioden jämfört med nu är att kommunisterna fårökad betydelse som stödparti åt regeringen. Men som vi aUa vet räcker det ändåinte längre fram än tiU i frågor där man kommer i motsättning tUloppositionen. Vi är väl också aUa klara över att det kan leda till ensvårbemästrad parlamentarisk situation där ett nyval kan bh nödvändigt, även omjag tror att regeringspartiet minst av allt önskar detta . För att arbetet i skaU kunna fungera är detnödvändigt att regeringen i ökad utsträckning tar hänsyn tiU mittenpartierna,såvida man inte önskar knyta sig närmare tiU kommunisterna.Väljer man att försöka åstadkomma samförstånd i de frågor där vi i stort setthar samma uppfattning - jag menar inte att vi skall åstadkomma ett konstlatsamförstånd, utan ta en strid där det finns åsiktsskiUnader - då är dettavälgörande på två sätt. Dels tror jag det blir en riktigare politisk utveckhng.Dels tror jag det vUl jag stryka under - att man kan korrigera det överdrivnablocktänkandet som har präglat eftervalsdebat-ten i sä stor utsträckning. Jagsäger detta därför att jag inte tror att detta blocktänkande svarar motinstäUningen hos det svenska folket, och det döljer dessutom den viktigavärdegemenskap som ändå finns i sä många frågor, t. ex. den socialatrygghetsutveckhngen. Jag måste konstatera att den socialdemokratiskaregeringspolitiken har gått fel särskilt i två avseenden, där jag tycker det ärnödvändigt att en korrigering sker. Det gäller dels den ökade centraliseringen,dels den misslyckade sysselsättnings- och näringspolitiken. Det är problem ochsvårigheter som människorna i allt större utsträckning möter i sin vardag. Vi har i ohka avseenden fått ett mer centraliseratsamhäUe. TUl detta förhållande har regeringspolitiken bidragit. Det gäller inteminst samhälls-styrelsen, som statsministern har påpekat i sitt anförande,där han erkände att vi nu har stora svårigheter att få ett aktivtmedborgarengagemang i samhällsstyrelsen. Den kommunala demokratin har fått detsvårare bl. a. genom storkommunreformen. Över huvud taget har det blivit allt svårare förmänniskorna att aktivt delta i samhällsfrågorna. Det är mycket aUvarligt - detbehöver egentligen inte sägas här att medborgaraktiviteten fått försämrademöjligheter. Denna medborgaraktivitet .är dock en förutsättning för att vårdemokrati skaU kunna leva och fungera. Därför är det litet sent att nu böqa talaom att möjligheterna har försämrats. Men det är inte för sent att reparera detsom försummats . Vi mäste bryta centraliseringstendensen isamhällsstyrelsen. Vi mäste förstärka den kommunala demokratin och förverkligalänsdemokrati-tanken. Detta tillhör enhgt min värdering de viktigasteuppgifterna för åren framöver. Det är också nödvändigt att ägna näringslivets ocharbetslivets problem väsentligt större uppmärksamhet än vi har gjort tidigare.Det gäller ohka aspekter å ena sidan näringshvets och produktionensanpassning tUl mUjöpohtikens och resurs- och energipohtikens krav och å andrasidan nödvändigheten att trygga arbete och om möjligt arbetstrivsel åt allamedborgare. De näringspolitiska frågorna hör utan tvivel tUl deviktigaste framtidsfrågorna . Sysselsättnings- ochnäringslivsutvecklingen utgör pä mänga sätt basen för samhäUsarbetet både närdet gäUer att förbättra de enskilda människornas ekonomi och deras standard ochnär det gäUer att öka statens och kommunernas möjligheter att ge service ochhjälpa människor, som av en eUer annan anledning har svårt att försörja sigsjälva. Ytterst gäUer det aUtså att säkerställa fortsattframåtskridande och välfärd med bl. a. näringspolitiken som ett av deviktigaste instrumenten. Det gäller emellertid också att skapa en så rättvisfördelning av produktionsresultatet som möjligt och ge människorna möjligheteratt påverka sin egen arbetsmUjö och sina egna arbetsförhäUanden. Det är någotav huvudinnehåUet i arbetsdemokratin. Vi skall emeUertid komma ihåg att grunden för aUt detta,när vi skaU hämta resurserna, är ett effektivt näringsliv. Men det räcker inte- det vUl jag starkt understryka med ett effektivt näringsliv iföretagsekonomisk mening. Ett viktigt krav måste vara att den mänskhgaarbetskraften utnyttjas på ett sådant sätt att människornas egen trivsel ochtrygghet tiUgodoses. Det är inte ett tecken på effektivitet, när människorna iallt lägre åldrar slits ner genom stress och aUtför hårt arbetstempo och på såsätt stängs ute frän möjligheterna att klara sin egen försöqning. Ökade insatser görs också både pä politisk väg, som vivet, och av företagen själva för att förbättra förhäUandena på arbetsplatserna.Riksdagen kommer , som redan har antytts i debatten, att få ta ställningtiU ett par mycket viktiga förslag med det syftet. Jag tänker på förslaget tiUförbättrad lokal skyddsorganisation, som jag betraktar som ett mycket viktigtled i ansträngningarna att åstadkomma en bättre arbetsmiljö. Lagstiftningen omökad anstäUningstrygghet bör likaså kunna bidra tUl att förbättra den enskUdessituation på arbetsplatsen. Men en sak måste vi komma ihåg den grandläggandeförutsättningen för tryggheten i arbetet är ändå att det finns tiUräckligtmånga arbetstiUfäUen. Lagstiftningen för ökad arbetstrygghet kan ge dem som harett arbete ökad trygghetskänsla. Men den ger inte de redan arbetslösa någraförbättringar och den ger inte heller nägra nya arbetstUlfäUen. Det är ettreahstiskt konstaterande, som inte innebär att jag på något sätt vänder mig emot en sådan lagstiftning. Jag har redan uttryckt min positivainstäUning till dessa åtgärder. Men vi måste naturhgtvis också se till att företagen fårreella möjhgheter att leva upp tUl de ambitioner som vi som lagstiftare åläggerdem. Av allt att döma kommer det att bh en bred uppslutning i kringdet framlagda lagförslaget om arbetstryggheten. Men man har i propositionenenhgt min mening förbisett en viktig sida av saken, nämhgen de ekonomiskaverkningarna för olika grupper av företag. Denna grundläggande fråga har man ganska lättvindigtglidit förbi. Därför måste lagförslaget, som vi frän har framhållit ien motion, kompletteras med ett system försäkringsmässigt eUer på annat sätt som ger bl. a. de mindre och medelstora företagen ekonomiska möjligheter attleva upp tiU de förpUktelser mot de anställda som de nu blir ålagda genom dennya lagstiftningen. Annars kommer den nya lagstiftningen i långa stycken attsakna reeUt innehåU, och då blir den inte särskilt mycket värd. Det är välingen av oss som önskar detta. Att skapa ett effektivt näringsliv i den vida mening somjag här har talat om fordrar en aktiv näringspolitik. Det har vi många gångergivit uttryck för. Jag vUl principieUt och ideologiskt framhålla att dennäringspolitik som vi nu står inför måste underordnas samhällets välfärds-ochjämlikhetspolitiska mål på ett helt annat sätt än vi tidigare varit vana vid.Vi tror på vårt häU att människans egen initiativlust och vilja att ta ansvarär den främsta drivkraften till framsteg och framåtskridande. Vårt program utgår ifrån att just dessa mänskligaegenskaper bäst kommer till sin rätt i ett decentrahserat näringsliv, byggt ihuvudsak på privata och kooperativa företag som arbetar i konkurrens med varandra. Det är mot den bakgrunden vi i ser med ganska stororo på den utveckling mot en monopolsituation som äger rum inomcementbranschen och som tidigare berörts i debatten. Landets två tillverkarehar beslutat att slå sig samman i den företagsekonomiska effektivitetensintresse. Jag kan inte finna något annat motiv. Den enda form av konkurrens somdärefter kan förekomma är importkonkurrens. Men vi vet att cement är en varasom av kostnadsskäl inte kan transporteras några längre sträckor. Importkonkurrensenkan därför aldrig bli särskUt betydande. En ensamtUlverkare i färdärmed nära nog en monopolställning. Utvecklingen löper i samma banor inom andra branscher.Enbart har vi kunnat läsa i tidningarna om flera företagssamgåendenmellan redan tidigare mycket stora företag. Några direkta monopolbildningar viUjag inte påstå att det är fråga om. Men på lång sikt medför även dessa fusionerutan tvivel en risk för minskad konkurrens och ökad maktkoncentration. En av föratsättningarna för att vi skall kunna motverkaden monopolisering och den ökade maktkoncentration som starkt gör siggäUande är att vi kan tUlförsäkra de mindre företagen bättre betingelser försin utveckUng. Vi skall i och för sig inte favorisera de mindre företagen, meningen lär kunna bestrida att de stora företagen har favörer som de mindresaknar. Därför behöver vi åtminstone lyfta upp de mindre företagen tiU enjämbördig nivå när det gäller möjligheter tUl kapitalanskaffning,beskattningsregler osv. Det är också lätt att hitta exempel på att man inäringslagstiftningen i alltför hög grad utgår från de stora företagensförhållanden och förbiser att det liUa företaget ofta arbetar under helt andrabetingelser. Jag har redan pekat på lagstiftningen om anställningstrygghet somett exempel på att man tagit för liten hänsyn tiU de mindre företagensmöjlighet att klara en önskvärd reform. Ett annat exempel är de aktueUaändringarna i aktiebolagslagen, där den kraftigt höjda undre gränsen föraktiekapitalets storlek utan tvivel kommer att skapa svårigheter för mängamindre företag. Jag tror att decentraliseringstanken också mäste komma tUluttryck i företagens inre organisation. De anstäUda måste få ökade möjligheteratt påverka produktionen. Jag tror också att nya uppslag och idéer kan kommafram bäst i samverkan meUan specieUt de mindre företagarna och deras anställda.Nya initiativ kan få utlopp i både företagarinsatser och insatser från deanstäUda. Det gäUer inte bara i de små företagen utan självfaUet också inom detstora företagets ram. Jag hoppas att det av vad jag sagt, även omdet är fragmentariskt, framgår att jag bekänner mig tUl en socialt ramplaneradmarknadsekonomi. Det innebär inte att vi inom fränkänner samhälletbehov av att stäUa krav pä företagen. Kraven måste självfaUet bh större på destora företag som genom koncentrationsprocessen och kanske framför aUt genomett system av allt vidare internationeUa förgreningar blivit något av stater istaten, om jag får uttrycka det så. Vi har från vårt parti aktivt medverkat tiU att förbättrasamhällets insyn i bankerna, i investmentbolagen och i de stora privatastiftelserna. har vi varit på samma hnje som de fackligaorganisationerna när det gäller krav på ökad insyn och medbestämmanderätt förde anställda. Men vi vet också att företagen i sin tur stäUer och harrätt att ställa aUt större krav på samhället. Det gäUer våra insatser inom dens. k. offentliga sektorn i fräga om bostadsförsörining, kommunikationer,utbUdning de är ju ofta en avgörande förutsättning förutvecklingsmöjligheterna på företagsområdet. Insatserna pä detarbetsmarknadspolitiska området har kanske vuxit snabbast, men också samhäUetsinsatser för att förbättra kreditförsörjningen och för att underlätta ochpåskynda den tekniska utvecklingen och forskningen fär aUt större betydelse,inte minst för de mindre företagen. Det tiUständ och det strukturmönster som jag här harförsökt snabbteckna brukar vi kaUa biandekonomi. Jag ser det bekänner jagöppet i den ett försök att ta tiU vara det bästa hos marknadsekonomin inom deramar som samhäUet bestämmer och förena det med de sociala krav som samhäUetoch de anställda har rätt att stäUa. En praktisk konsekvens av att man accepterar en sådanutveckling måste enligt uppfattning vara att man försöker få tiU ståndnågon form av övergripande planering och ett praktiskt handlingsprogram församhällets åtgärder pä det näringspohtiska området. Det saknas nu sådanalångsiktiga program för sysselsättningspolitiken och för näringspolitiken istort. Alternativet är att samhällets organ i stor utsträckninglitar tUl selektiva ingrepp, tUl detaljregleringar och tUl mera kortsiktigabedöm- ningar.Det måste man givetvis göra delvis i akuta situationer, men jag villunderstryka det stora behovet av ett långsiktigare näringspolitiskthandlingsprogram. Vi har i högkonjunkturen kvar en betydandearbetslöshet, större än vad vi är vana vid, åtminstone från förrahögkonjunkturen. Man kan kanske dra den slutsatsen att vi har fått ettpermanent arbetslöshetsproblem. I värt program för 100 000 nya arbetstillfällenhar vi räknat med att den s. k. strukturarbetslösheten skuUe uppgå tiU mmst 100000. Det behöver inte sägas att arbetslösheten innebär storapersonliga och ekonomiska uppoffringar och svårigheter för de människor somdrabbas av den. Den innebär mUjardförluster för människor ochsamhälle, och därför kan en stor permanent arbetslöshet inte accepteras, ävenom vi får möta den ibland vid konjunktursvängningar, framför allt i samband medkonjunkturnedgångar. Det får inte sägas att detta är en normal företeelse förvärt samhälle, därför att då är det något fel på samhäUet. Får utvecklingenfortsätta som ökas svårigheterna . Jag skulle våga gissa att viunder det fortsatta måste skapa 400 000-500 000 nya arbetstiUfällen.Denna situation kan inte med den nuvarande regeringspolitiken. Sysselsättningen i varuproduktionen har minskat kraftigtunder senare tid. Detta är givetvis tiU stor del en naturlig följd av teknikensframsteg. Vi skall vara uppmärksamma på att sysselsättningsökningen under1960-talet skedde nästan uteslutande i de statliga och kommunalaverksamheterna. Jag vUl inte säga annat än att detta var värdefullt. Detinnebar att vi kunde bygga upp och bygga ut välfärds- och trygghetspolitiken.Sysselsättningen inom varuproduktionen kommer emellertid att gä nerytterligare. För fortsatta trygghetsreformer behöver vi ökasysselsättningen ytterligare i statliga och framför allt i kommunalaverksamheter. Det gäller t. ex. vårdsektorn, handikappverksamheten, mUjöområdetoch UtbUdningen. Det är möjligt att vi som rent av kan behöva ökadenna sysselsättning med ungefär 300 000 arbetstUlfäUen. Men skillnaden, herr talman, är uppenbarligen att vi nu på1970-talet inte har möjligheter att med nuvarande pohtik göra om 1960-taletsutveckling. Vi har inte, exempelvis ute i kommunerna, de ekonomiska resursernaatt öka den offentliga sysselsättningen på detta sätt, och då kan vi inte heUerenbart bygga på detta för att trygga den aUmänna sysselsättningen. Det är aUtsåframför aUt kommunernas och landstingens ekonomiska situation och den svåraskatteproblematiken som ger oss ett besked om att här finns gränser satta. Vi måste med förtur hämta de ekonomiska resurserna genomexpansion i näringslivet. Jag viU inte skjuta upp någonting som finns med i dennuvarande minimibudgeten, men den rent principieUa uppläggningen borde varaatt vi genom en aktiv näringspohtik ökar de ekonomiska resurserna i det direktproducerande näringslivet för att därmed öka statens och kommunernasskatteintäkter och i sin tur sätta fart på den offentliga sektom på de områdenjag här har nämnt, där vi Ugger efter. Vi vet att industrunvesteringarna har varit otillräckliga.Det är riktigt som det sägs här att vi har haft en bristande framtidstro inomde mindre och medelstora företagen, och det har lett tUl att satsningar på nyaprodukter och produktionsprocesser inte har kunnat ske i tiUräckligutsträckning, satsningar som man helt säkert har velat göra frän företagarhäll,men man har inte vågat ta risken. Misslyckandena med att i tillräcklig gradstimulera fram ökad produktionsförmåga, nya produkter och nya företag måstebero på nägot fel i närings- och sysselsättningspolitiken. De nödvändiganäringspolitiska förutsättningarna har med andra ord inte givits. Just nu harvi en högkonjunktur med ökade sysselsättningsmöjligheter inom industrin. Menvi skaU lägga märke till att det nästan uteslutande är en exportkonjunktur, ochdet visar i så faU i ännu högre grad att det är något fel i vär interna ekonominär värt konjunkturuppsving nästan uteslutande kan hänföras tUl en uppgång inomexportsektorn. Jag viU betona att som jag har antytt det s. k.sysselsättningspaket, som regeringen lagt fram för höstriksdagen, innehåUerriktiga åtgärder till stöd för kommunerna, konsumtionen och välfärden. TiUmycket stor del är det förslag som tidigare lagts fram från vårt håll men dåavvisats av regeringen talade man ju ständigt om överbud i dehär faUen. Vad som är bekymmersamt är att stimulanspaketet kommer litet sent ien konjunkturuppgång; det hade behövt komma i ett tidigare skede. Det är aUtså ett framsteg att regeringen korrigerat sig pådessa punkter. Men det löser inte det vill jag ha sagt det svårasysselsättningsproblemet. Detta kan endast lösas om vi får en näringslivspolitik,inte minst på kreditområdet, som skapar de nödvändiga näringspohtiskaförutsättningarna. Jag vUl slå fast att regeringens sysselsättnings- ochnäringspolitUc har varit ogynnsam särskilt för de mindre och medelstoraföretagen t. ex. i fråga om investeringsfonderna, där dessa företag inte harsamma möjligheter som de större. Den har vidare varit ogynnsam för de mindreoch medelstora företag som är arbetskraftsintensiva när det gäller löneskatten,de selektiva stimulansåtgärderna och kreditpolitiken. Det betyder attutvecklingsmöjligheterna i mindre företag inte har kunnat tillvaratas pä ettönskvärt och tillfredsställande sätt. Jag vet inte vad regeringen skådar efter för slagssocialistiska tecken. I väntan på sädana om de nu kommer griper manemeUertid tiU några selektiva åtgärder här och där men försummar den allmännaövergripande näringspolitiska målsättningen i form av ett långsiktigthandlingsprogram. Det är därför jag menar att det behövs en ny näringspolitiksom kan ge biandekonomins näringshv förbättrade möjhgheter till förnyelse ochökad produktionsförmåga. Strävandena måste väsentligt mer inriktas pånyskapande insatser, nya produktionsideer och innovationer.Utveck-hngsmöjligheterna i de mindre företagen mäste tas till vara i sammautsträckning som i de större. Det nödvändiga produktionsuppsvinget kan inte näsutan en mer omfattande medverkan från de mindre och medelstora företagen.Näringspolitiken måste väsentligt mer än inriktas på att bemästra despecieUa svårigheter som de mindre företagen har t. ex.i fråga om bristande utbUdningsresurser. Man behöver också förbättra sinföretagsledning. Det gäUer vidare ekonomin, kapitalanskaffningen, utveckhngs-och forskningsarbetet och en marknadsföring kollektivt. Det är dessa problem, herr talman, som vi har tagit upptUl diskussion i vårt program för 100 000 nya jobb i industri och servicenäringaroch i våra motioner om ett näringspohtiskt handhngsprogram och en sysselsättningsplanering.Men har regeringen inte velat gå problemen inpå livet. För att försöka nyansera bUden viU jag säga att det ärnödvändigt med selektiva åtgärder det skulle vara fel att döma ut dem. Mendet väsentliga är att det inte räcker med detta, och framför aUt går det inteatt sätta de selektiva åtgärderna i första rummet. Jag tror att aUariksdagspartier vill skapa ökade resurser för att kunna genomföra fortsattareformer och för att kunna klara sysselsättningen. Dä är en aktiv näringspohtikvårt kanske viktigaste instrument. Bhr det inte en sådan omläggning avsysselsättnings- och näringspolitiken får vi år för år allt större svårighetermed sysselsättning och bristande resurser. Vi mäste med andra ord, herr talman,skapa en aktiv pohtik för biandekonomins näringsliv. Med den nuvaranderegeringspohtiken tror jag inte att det går att klara 1970-talets ökandeproblem inom industrisektorn. HerrKÄLLSTAD (fp);