prot · FW09129 · 1973-12-31 00:00:00 — tionernaföretogs var det ytterst primitivt. Det påminde mer om en vedbod än om ettoperationsrum. Här gjordes operationer pä löpande band trots en mycketprimitiv utrustning även avancerade sådana. Och jag tror att procenten lyckadeoperationer var mycket hög. Brist på patienter förelåg ej hela gårdsplanenutanför operationsrummet vimlade av folk. Jag frågade en sköterska: "Vadgör Ni när Ni ser att medicin och förbandsartiklar tryter och Era egna resurserej räcker?" Sköterskan svarade, och detta sä trosvisst att det inte gickatt missta sig pä äktheten av hennes tro; "Jag ber till och hanhjälper. Han har alltid hjälpt." Och jag frågade en annan sköterska:"Jag vet att det inte var utsikten att tjäna pengar som drev dig ut pämissionsfältet - det var en kallelse, som du ej kunde motstå. Men trots dettamäste du väl ändå ha en viss ersättning för ditt arbete?" Hon svarade:"Jag skall ha , men det är ytterst sällan jag tar uthela min lön för egen del. Jag använder huvudparten till inköp av medicin ochförbandsartiklar." När man hör detta blir man bäde ödmjuk och tacksam. Ödmjukdärför att det finns människor som offrar egen bekvämlighet, rikedom och lyxoch går ut för att bistå människor som lever i fattigdom, okunnighet och nöd.Tacksam över att det finns människor som vill utföra ett arbete imänniskokärlekens tjänst. När man konfronteras med svälten och nöden pånära häll får man ett helt annat perspektiv på tillvaron. Vi läser itidningarna om en hungerkatastrof som drabbat vissa delar av på grund avtorkan. Vi kanske rycker pä axlarna och tycker att det är fmktansvärt, menefter har vi glömt bort det hela inför någonting annat som fångar vårtintresse. Men så enkelt kan man inte komma ifrån det hela, om man på nära hållkommer i kontakt med problemet. När vi var i kom vi i kontakt med representanterför Svenska röda korset, och de berättade för oss om förhållandena iprovinserna , provinser som ligger norr om ochsom har drabbats av hungerkatastrofen. I dessa provinser har man ej fått regnsedan oktober förra året. Sjöar, floder och dammar har torkat ut och skördarnaav majs, hirs och andra sädeslag har förstörts. Hur mänga människor som dötthungerdöden finns ingen statistik på, men det kansäkert röra sig om mellan 50 000 och 200 000. Om antalet döda ej kan angivas isiffror räknat, så kan med säkerhet sägas att i de områden där hungerkatastrofenhärjar är det inga nyfödda barn som överlever; där är med andra ordbarndödligheten . Röda korset bedriver inom de här regionerna ett omfattandehjälparbete. De människor som orkar fram tUl de fä vägar som finns får mat,dvs. välling, och får därmed en chans att överleva, men de människor som inteorkar fram tUl vägarna går hungerdöden till mötes. Trots de satsningar somutförts av Röda korset och även av i de områden som härjas avhungerkatastrofen är hjälpen inte tiUräckhg. Här behövs stora satsningar bädeav enskilda stater och av FN för att hindra verkningarna av bristen pä vatten.Hjälpen måste inriktas pä att livsmedel kommer fram till dehungrande människor- na, menockså åtgärder för att komma till rätta med förhållandena pä mästevidtas. Låt oss lämna hungerkatastrofen och i ställetse pä förhållandena i värt land. Här behöver ingen svälta. Men hur är det ivårt välfärds- och överflödssamhälle? Åk ut och titta pä soptipparna, där skalldu finna möbler och inventarier, många litet använda, kläder och husgeråd avolika slag. På en soptipp hittade man ett mycket stort antal ej begagnadebarnvagnar, visserligen omoderna, men det fanns inga fel på dem. Den som hadevräkt dem på soptippen ansåg att de ej var säljbara för att de ej var åretsmodell. Eller ett annat exempel; Pä ett sjukhus i landet får ejmatavfallet från de sjuka och personalen användas till svinföda.Hälsovårdsnämnden har nämligen meddelat förbud för matavfallets användande. Nubränns matavfallet i stället för att det kunde ha gett föda till 150 å 200grisar . kan inte gå med på att matavfallet får kokasoch sedan användas till svinföda, därför att man menar att det är svårigheteratt övervaka att kokning verkligen förekommer. Hellre då låta högvärdigalivsmedel brinna upp. Jag ser framför mig synen av tvä små barn klädda i trasorsom sträckte fram sina händer och tiggde. Det var inte pengar de vUle ha. Detvar ett stycke bröd för att stUla den värsta hungern. De hade säkerligen medglädje velat äta upp den mat som brändes upp, men det fick de ej. Framtidens dom kan bli hård mot oss. Hur är det egentligenmed vårt tal om jämlikhet och solidaritet? Hur längt sträcker det sig? Gällerdet bara människor i vårt land? Till det vill jag svara: Nej, förvisso, detgäller alla människor, även de två små tiggande barnen i och människornai hungerkatastrofområdena. AUa är vi bröder och systrar, oavsett var vi bor ochvistas, oavsett vär hudfärg. Om vi omfattar solidaritetstanken pä det sättetatt den inte bara gäller människorna i detta land utan jämväl folk,då är inte talet om solidaritet bara tomma ord utan en levande realitet. har begärtatt få göra en ny folk- och bostadsräkning av samma typ som den somutfördes är 1970 och som dä väckte en läng och het debatt, inte minst i dennakammare. Det ger mig tillfälle till några synpunkter på datamakten i samhälletoch på hur den upplevs av medborgarna. Det finns en utställning i just , som heter"Hjälpa eller stjälpa med data?". Dess namn tolkar verkhgendubbelheten i vår reaktion på detta nya maktmedel. Vem har nytta av det, ochvem kan det vara till skada för? En verklig, samhällelig teknikvärdering av datorerna bordeförst och främst försöka mäta hur mänga som inom varje enskilt tillämpningsområdefår nytta respektive fär mindre nytta av detta nya maktredskap. Vi har inte ensädan teknikvärdering , vare sig i vårt land eller någon annanstans. Men mankan åtminstone börja med att sätta upp några av de frågor som måste besvaras. Påmänniskovärdens område socialvård, sjukvård, alkoholistvärd. kriminalvård ställs frågan t, ex, så här; Vem definierar vad som är kunskap? Kunskap om devårdbehövande måste myndigheterna ha för att kunna handla efter sinainstruktioner. Men vem avgör vilka fakta som skall räknas med i beslutet ochhur dessa fakta skall tas fram, avgränsas och definieras? Den person ellermyndighet som ges denna makt fär det avgörande ordet att säga, eftersom i vårtsamhälle samhällsinformation är den viktigaste resursen av alla. Debatten om datakvaliteten har nätt och jämnt börjat än.Den kommer upp nägon gäng, inte minst i det här huset, när socialvårdare ellerskolsköterskor blir upprörda över något särskilt påtagligt exempel på hurdataprogrammen tvingar dem att förenkla och förstena den verklighet de skallarbeta med. Men frågan borde hällas mycket mera aktuell. Mänga människor kommer t. ex. att fråga sig hur folk- ochbostadsräkningens uppgifter om deras arbete eller brist pä arbete kommer attanvändas. Är dessa frågor verkligen så ställda att de ger en pålitlig bild avarbetskraftstillgängen och arbetstillgängen i landet och i vems intresse är deformulerade? De kommer visserligen aldrig att släppas ut som data om enskildautan endast som statistiska data om grapper. Men det gör dem ju inte mindrepolitiskt intressanta. I har vi ända begärt att denkommande nya folk- och bostadsräkningen skulle förberedas av en parlamentariskgrupp sorn skulle se tUl att allmänheten hade anledning att ha förtroende förundersökningen och dess metoder, sä att vi inte fick det misstroende som detblev förra gången. Så har som bekant inte skett, utan statistiska centralbyrånhar själv förberett den nya folk- och bostadsräkningen. Enligt uppgift harcentralbyrån tagit hänsyn tUl vissa av de klagomål som framfördes förra gängen.Den personliga integriteten i och för sig bör nog kunna vara tryggad i dennaundersökning, även om man hade varit lugnare för det om inte personnumren helatiden finns med i okodifierad form, så att det i princip är möjligt även omdet naturligtvis inte är lagligt - att koppla ihop dem med andra uppgifter. Men vad som är utanför direktakontroll och insyn är frågan: Vilka "konsumenter" har blivittillfrågade om undersökningens räckvidd och avsikter? En rad myndigheter harfått yttra sig om vad de vill veta om medborgarna och har fått motivera varförde vill veta det eller det. Jag upprepar att det är fråga om insyn pä statistisk nivå,inte på individnivå. Men även pä den nivån, eller rättare sagt alldelessärskilt på den nivån, betyder det en starkt ökad makt att fä lov att formulerafrågor och få dem besvarade och en starkt minskad makt att inte fä det. Omalltså enbart statliga och kommunala myndigheter blir uppmanade att komma inmed sina beställningar, sä bhr alla andra presumtiva beställare ställdautanför, och deras möjligheter att någonsin fä sina frågor om samhälletbesvarade bhr effektivt hindrade, om det helt enkelt inte finns nägra programoch data som kunde ge svaret. Möjligheten att kontrollera myndigheterna från andrasammanslut-nmgar blir alltså mindre, ju starkare myndigheternas egna kontrollmöjligheterblir. Det finns en hel mängd saker som skulle vara intressanta att veta men sominte går att fä fram ur statistiken, därför att ingen har 4 protokoU 1973. samlat innågot material om den saken eller ordnat det sä att materialet kan svara. Ävenhär blir alltså den avgörande makten den att bestämma vad som skall räknas somkunskap. När sedan svaren pä dessa frågor drivs in med hot om viteblir det ju ännu viktigare att avgöra vilka frågor som fär ställas och vilka sominte får ställas, liksom det är viktigt att formulären är så uppställda ochförklarade att de inte ställer onaturliga krav på den som skall fylla i dem.Förra gången var av alla folk- och bostadsräkningens formulärofullständigt ifyllda, säkert i många fall därför att man inte begrep fråganeller hur den skulle besvaras. Även här borde en parlamentarisk nämnd ha fåttvara med och ställa krav från medborgarnas sida inte, fru talman, därför attvi riksdagsmän alltid själva uttrycker oss så oerhört folkligt och begripligt,men vi har ju i alla fall våra väljare som häller efter oss! Denna väldigt omfattande folk- och bostadsräkningaktualiserar vidare en annan fråga, som inte får riktigt den uppmärksamhet denborde få i ett alltmer datoriserat samhälle, och det är datasäkerheten. Detgäller inte sekretessen i den meningen att det finns lagar och bestämmelser förvem som fär veta vad, utan den rent fysiska säkerheten för att mget blir stuleteller förvanskat. Det finns nämligen oerhörda möjligheter till stöld ellerförvanskning och med ganska enkla medel, om man bara har tUlräckligakunskaper i tekniken. Erfarenheter frän och visar attdatabrott är alldeles för lätta att utföra, inte minst på grand av att debestulna aldrig satt sig in i hur stora riskerna är. Enligt uppgifter från envästtysk jurist som har studerat ämnet skulle endast en tiondel av alladatabrott ha uppdagats på grund av effektiv kontroll. Nio tiondelar upptäcktesav slump eller på grund av slarv frän tjuvens sida. "Mörkersiffrorna", dvs. antalet över hvud taget aldrig upptäcktabrott, måste alltså vara ofantliga. De brotten riktade sig i allmänhet motföretag i det enskilda näringslivet, men det finns inget som säger attmyndigheterna skulle vara mera skyddade eller ha mindre begärliga varor för demsom vill sfiäla. Ju mer data stat och kommun samlar på sig, desto störreblir också deras ansvar att se till att uppgiftema åtminstone inte hamnar iorätta händer. Vi lämnar ut oss så totalt tUl våra statliga och vitesförseddautfrägare att vi vill ha garantier för att bilden inte kommer vidare.Portvakterna skall den här gängen inte fä någon insyn. Det har vi fått löfteom, och det gläder man sig åt, när man själv var med och påtalade den saken engäng i världen. Men vi vill inte att någon annan skall få det heller! Deträcker sä bra med alla de legitimerade översätarna som får det. Den teknikvärdering av datamaktens effekter som jag nämndei början är inte något som kan göras en gång för alla och bli slutförd. Den måstepågå och tas upp på nytt vid varje ny tillämpning, vid varje nyförskjutning i tUlgången till informationsmakt. Jag har här antytt en del frågor som kommer upp vid denverksamhet som utför och som har väckt storoch allmän oro. Det finns en mängd andra tillämpningar av datamakten som ärännu mera ingripande och som vi knappt sett början pä . Det kommer alltidatt behövas röster som ifrågasätter varje ny tillämpning och desssociala effekter och som talar för att datamakten skall användas till attsprida makten, inte tiU att koncentrera den. Det är en av ett liberalt partisuppgifter att vara den rösten. Arbete åt alla har varit ett genomgående temai denna remissdebatt liksom i remissdebatterna . Detta ärnaturligt, eftersom det viktigaste för människorna är att kunna känna trygghettill arbete och hälsa. Sina förhoppningar om arbete för människorna emellertidinte fram tUl det privata näringslivet. Man har lärt sig att intresset frännäringslivets sida i första hand är ett intresse för unga, starka ochvälutbildade män. Kvinnorna, som ofta har sämre utbildning och yrkeserfarenhet,de äldre - frän 45 och uppåt utslagna männen och de handikappade har intesamma produktionsvärde för företagen. Dessa grupper blir allt fler i dethögindustriahserade samhället. Människorna förväntar sig i stäUet att samhälletskall garantera arbete ät alla som vUl och kan arbeta. Det måste vara viktigt för politikerna att seriöstdiskutera och föra fram förslag om hur de mål vi i allmänna ordalag ställer uppskall kunna nås, I valrörelsen fick vi från borgerlighetens, kanske främst fråncenterns, sida uppleva en ren och skär spekulation i människornas oro förarbetslösheten. Ogenerat utlovade man länge att 100 000 nya jobb skulletiUskapas , om bara vann valet. Detta pågick ända tUl dess enklok och politiskt erfaren ledare fann för gott att i valrörelsens slutskedevidgå att något löfte om 100 000 nya jobb var det inte, bara en målsättning.Löftet gällde inte ens på en fräga från en journalist 20 000 nya jobb päett år. Det var också en målsättning. Men aUtför mänga människor invaggades itron" att om vann valet skuUe nya arbeten tillkomma som genom etttroUslag, Opportunistisk slagordspolitik häller emellertid inte vid en närmarekontakt med verkhgheten. Utan att i övrigt gä in pä regeringens proposition nr 165vUl jag påpeka att de 2 1/2 miljarder som föreslås i åtgärdspaketet beräknaskunna ge kanske 20 000 nya jobb. Varken önskningar, troUspön ellermålsättningar enbart och allenast skapar några nya jobb. För att verkstäUa depohtiska beslut som blir nödvändiga krävs det en samordnad plan för hursysselsättningen inom både den industrieUa och den offentliga sektorn skallutvecklas och för hur sysselsättningen skall fördelas.Vi mäste veta hur många jobb som skall skapas, i vilka sektorer de skall finnasoch i vilken takt de måste komma till. Med en sådan sysselsättningsplan medpreciserade mål för sysselsättningen i vår hand kan vi ställa krav pä behövliganäringspolitiska insatser och starkare styrmedel, som kommer att erfordras föratt uppnå målen. Detta har den socialdemokratiska partikongressendiskuterat, och det togs också upp i motion 886 av niosocialdemokrater. Utskottet och sedermera instämde i sak i motionenoch ansåg att det var regeringens sak att göra upp en sådansysselsättningsplan. har Metallkongressen krävt ensysselsättningsplan, och LO har ställt sig bakom dessa krav. 1 gär omtaladeOlof att regeringen med LO diskuterat en sysselsättningsplan, att ettsamråd med TCO förestår och attförberedande arbete pägår inom regeringen. Det hade enligt min mening varit bra om regeringentidigare presenterat sina långsiktiga ambitioner och planer försysselsättningen som en motvikt till sifferexercisen med arbetslöshetstal ochantalet sysselsatta som kom att dominera valrörelsen. Hur många nya jobb gäller det då ? Idebatten har talats om 300 000400 000 nya jobb. Det beror naturligtvis pä hurman definierar målet "arbete åt alla" och vilken ambitionsnivå manhar. Om alla som är arbetslösa skuUe söka jobb tillsammans med dem som i daghar praktiska hinder, t. ex. avsaknad av daghemsplats, liksom deltidsarbetandesom vill ha heltidsarbete, krävs det enligt tidningen 265000 nya heltidsjobb . Är ambitionsnivån att ha sammasysselsättningsgrad i landet i övrigt som har, där omkring 70 procentav- alla människor arbetar, betyder det minst 400 000 nyajobb. Väljer man A-region, som har 73 1/2 procents sysselsättningsgrad,mäste uppemot 700 000 nya jobb skapas. Bara befolkningsökningen kräver 75 000nya jobb . Enhgt långtidsutredningens beräkningar kan man grovträkna med att 100 000-200 000 nya jobb tiUkommer spontant fram tiU 1980. Vilken ambitionsnivå man än har mäste sysselsättningenplaneras med bestämda mål. En övergripande planering av sysselsättningen förden industriella och den offentliga sektorn blir än nödvändigare när utveckhngeninom industrisektorn visar på en markant minskning . En kvartsmiljon jobb beräknas försvinna inom industrin . Vart leder oss dä utvecklingen utan en samordnad plan? Vivet redan nu att strukturrationaliseringen innebär härd utslagning, attindustrisektorn krymper och att , om inte åtgärder vidtas, endastehtlagen fär förmånen att ha ett arbete. Samhället får gå in och garanteramänniskorna trygghet. växer människornas krav och förväntningar päatt få ett arbete som en följd av industrialiseringen, utbildningen ochurbaniseringen. Det är inte bara kvinnorna som kräver sin rätt, utan också andragrupper som har svårt att hävda sig på arbetsmarknaden. Vi har visserligen en hög sysselsättning i . AvRudolf Meidners intressanta anförande om utveckhngen av offentliga tjänster viden internationell kongress i i är framgår det att för attkomma upp i den svenska yrkesintensiteten skulle antalet arbetstillfällenbehöva ökas med nära 20 miljoner i , med 11 miljoner i och Canadaoch med inaUes 33 miljoner inom hela OECD-området. Men det betyder inte attvåra ambitioner inte bör höjas i , Ännu angelägnare är en planering av sysselsättningen närman betänker att vi är pä väg in i det postindustriella samhället, därsy.sselsättningen inom den privata, men framför aUt den offentliga,tjänstesektorn blir dominerande. Vissa framtidsforskare menar att avalla jobb kommer att finnas inom tjänstesektorn. Hur skall vi då kunna klara problemet med en allt mindredel anställda inom industri och privat sektor och allt starkare krav på arbete? Lösningenär mycket enkel i en ren marknadsekonomi med en reservarmé av arbetslösa ochundersysselsatta. Det accepterar vi inte, 1 en biandekonomi kan man gå in medskyddsåtgärder och pä konstlad väg skapa arbeten som leder till segregering avarbetsmarknaden. En väg kan vara arbetstidsförkortningar, som i och för sig ärsocialt motiverade men använda som sysselsättningspohtiskt instrument kantolkas så att man misströstar om möjligheten att skapa nya, produktiva jobb förbehov som inte är tillfredsställda. Så länge det finns ett betydande behov av utvidgadeoffentliga tjänster behöver vi varken godta arbetslöshet eUerundersysselsättning, subventionerade industrier, segregerad arbetsmarknad förutslagna eller produktionssvaga människor eller andra skenlösningar. har, enhgt , av deyrkesverksamma i redan samhället som arbetsgivare. En härdrationalisering har resulterat i en ständig krympning av den sektorn.Samhällets skyddsfunktioner uppvisar i en välfärdsstat ingen ökning och därmeden relativ tUlbakagäng. Men visionen om ett människovårdande servicesamhälleleder Meidner tiU att förutse en ökning av den offentliga sektorn, så att denvid seklets slut skulle omfatta av yrkesverksammabefolkning. Även om utvecklingen enligt sakkunnig expertis i detpostindustriella samhället kommer att leda till en stark ökning avtjänstesektorn, och främst dä den offentliga sektorn, skall vi självfallet intevänta på vad som kan ske utan medvetet och politiskt verka för den utvecklingvi önskar. Vad vi skall skapa är ett mänskligt servicesamhälle, där denhögtstående teknologin kompletteras med mjukare och mänskligare värdinsatser.Vi skall bygga ut den offentliga sektorn därför att det ger välfärd, därför attdet ger jobb, därför att vi behöver omsorg om varandra i ett alltmerteknokratiskt samhälle. Ett hinder på vägen mot en ökning av den offentiigasektorn är de mätt pä välfärd som vi har. Med traditionella mätmetoderkommer BNP, med en växande andel för de delar av ekonomin som har svagproduktivitetsutveckling, att visa en allt lägre tillväxttakt. BNP-mätten ärofullständiga, framför allt därför att de inte har med de kvalitativadimensionerna på tillväxten. En ökad konsumtion av offentliga tjänster,exempelvis i form av social omsorg, är knappast en lägre standardökning än enökad konsumtion av diskmaskiner, bilar eller motorbåtar. Men i dagens BNP-måttär det sä. En samhällelig totalkalkyl där de reeUa välfärdsmätten inbegripsblir således nödvändig. Hur skall vi då klara en finansiering av en allt störreoffentlig sektor? Alltför lätt faller man från borgerlighetens sida tillbaka päskattetröttheten, kanske klarast uttryckt hos , som starkast harmotsatt sig utbyggandet av den offentliga sektorn. Men om man verkligen menarnägot med sitt engagemang i frågan om arbete åt alla, infe bara somopportunistiskt vallöfte utan också pä , om man analyserar utvecklingeninom framför allt industrisektorn som minskar kraftigt genomstrukturrationaliseringen, om man accepterar att vi är pä väg in i detpostindustriella samhället, om man inte hänger sig åt drömmerier om återgångtill agrarsamhället och om man har en pohtisk vilja att styra utveckhngen,då mäste man i handling leva upp tiU sina löften. Sociala, sysselsättningspohtiska men framför aUtvälfärdsekonomiska skäl talar för en utbyggnad av den offentliga sektorn.Accepteras dessa skäl är det främst en fråga om information till medborgarna omsambandet mellan kraven pä samhället i form av arbete ät alla och medborgarnasviUighet att begränsa den enskilda konsumtionen. Det blir också en fråga om attförändra skattesystemet sä att det motsvarar ett läge där en större del avnationalinkomsten skall föras till den offentliga sektorn. En välfärdspohtikmäste i positiv mening bekostas av det stora flertalet. Genomgripandeskattereformer med bl. a. skatt på produktionen och inte sedan inkomsternafördelats till medborgarna är en förutsättning. Menar vi allvar med vårt tal om arbete åt alla är det nödvändigtmed en övergripande, målmedveten planering från samhällets sida. Men ensysselsättningsplan - i första hand för tiden - med preciserademål kommer att leda tiU krav pä starkare styrning från samhällets sida. Då ominte förr får vi mättet pä borgerlighetens vUja att inte bara i ord utan ocksåi handling visa vad talet om de 100 000 nya jobben var värt. HerrSTRINDBERG (m): Innan jag går in på att kommentera vissasysselsättningsfrågor vUl jag något beröra ett avsnitt i proposition 165, somonekligen ter sig något märkligt. När man läser propositionen får man närmastett intryck av att det privata sparandet är något ur samhällets synpunkt mindreönskvärt, dä svärförutsägbara kastningar i hushållens konsumtionsbeteendegenom den privata konsumtionens tyngd får betydande återverkningar på dentotala efterfrågans utveckling. Detta medför då att den ekonomiska politikenstäUs inför svåra problem. Ja, det är väl inte uteslutet att så blir fallet, men detbör inte påverka vär uppfattning om det personliga sparandets stora betydelse.Jag finner det ur alla synpunkter glädjande att det enskilda sparandet visartecken pä ökning; att de enskilda söker förbättra sin individuella trygghet.Det hgger helt i hnje med moderata samlingspartiets strävan att skapa en ökadspridning av ägandet. Bedömningen av det personliga sparandets betydelse har päsina håll växlat . Jag har här, fru talman, en liten skrift nu 18är gammal men fortfarande av stort principiellt intresse. Skriften heter"Svensk ekonomi under " och den handlar om, som det stär påomslaget, "Dagens och morgondagens frågor". Låt mig få citera någrarader ur den.