prot · FW0931 · 1973-12-31 00:00:00 — Vi för vår del tror att arbetsmarknadens parter har en heldel att säga till både regering och riksdag som är nyttigt att överlägga om.Allt det här har socialdemokraterna tillbakavisat. Man har inte ens velat gå ini verklig Nr 31 debatt om dessa problem. Som redanpåpekats i debatten har Onsdagenden blivande LO-ordföranden gett sigin i debatten, och tvingas väl 28februari 1973 regeringen att ta saken på allvar, -------------------- Vad tänker egentligen om de här sakerna? tinansaebatt löntagare upplever hur förmånerfaller bort och skatten stiger enbart på grund avatt de får mer inflationspengar. Hur länge skall regeringen vänta med att taupp saken? En ny chans att visa sin goda vilja får socialdemokraterna närriksdagen snart skall behandla vårt krav om åtgärder för att minska bortfalletav bostadsbidrag vid stigande inkomster. Vifta inte bort detta problem! Det ären viktig löntagarfråga. kommer väl efter sitt inlägg attstödja oss, förmodar jag. Men det löser givetvis inte hela problemet. Skattesystemetär en annan bov i dramat. Höjd skatt pä inflationskompensation inflammationskompensationhöll jag på att säga, men det är ju också fråga om inflammation i ekonomin närdet är inflation är inget bra system. Vore det inte riktigt, , attge den sittande skatteutredningen direktiv att nu äntligen få ta upp dettaproblem? Det går inte att trolla bort en knepig sak genom att blunda, detklarar inte ens . Den här frågan kommer åter och åter. Den har minstnio liv. Det jag nu sagt är delproblem i det större komplex avfrågor som arbetsmarknadsorganisationerna och oppositionen diskuterat länge mensom finansministern blundat för. Men frågan om stabiliseringspolitiken har enför obehaglig benägenhet att dyka upp igen. Skall ävenden här gången söka skjuta frågan om ekonomisk stabilitet över till de fackligaorganisationerna och arbetsgivarna? Känner finansministern inte ändå nu på sigatt det är nödvändigt med en debatt mellan arbetsmarknadens parter och osspolitiker? Att statsmakterna inte skall bestämma lönerna är en självklar sak,det har vi alltid betonat när vi diskuterat de här frågorna. Med den negativa inställning haft till sådanaöverläggningar har jag inte så stora förhoppningar på märkliga resultat. Jag ärrädd för att den nuvarande socialdemokratins ovilja att resonera kan bli ettbesvärligt hinder. Men ett försök borde göras. Kan inte statsmakterna göra någonting mer för att skapabättre förhållanden i samhällsekonomin? Den frågan ställs inte bara just nu ochav arbetsmarknadens organisationer. Den har ställts av alla de svenskar underde två som har fått känna av svårigheter. Den har ställts av alladem som blivit arbetslösa efter att ha gjort en god arbetsinsats.Den har ställts av alla de ungdomar och kvinnor som försökt få jobb utan attlyckas. Den har ställts av de familjer som fått se sin standard sänkas trotsnominella lönelyft. Den har ställts av utsatta grupper, handikappade och sjukainte minst, som i så hög grad fått bära verkningarna av att det genom enstillastående ekonomi funnits alltför små resurser för att fullföljareformarbetet inom vårdsektorn. Den har också ställts av alla dem som ser attvården av narkomaner och alkoholskadade har sådan brist på pengar. Regeringenssvar på den oroliga och berättigade frågan har med små variationer varit under hela den här tvåårsperioden: "Oroa er inte, 56 svenska folk. Allt ordnar uppsig." Regeringen har tillagt att man inte kan göra såmycket för att det skall bh fler jobb och bättre fart på ekonomin. Man hargjort allt man har kunnat. Man har sagt att det dystra internationella lägethar varit någonting som varit utanför vår kontroU. Och högkonjunkturen, sägerman, har väntat bakom hörnet. När den kommer löser sig problemen. Så harsocialdemokraterna oförtrutet summerat i sin propaganda. Låt mig i all stillhet med två citat påminna om hurregeringen med finansministern i spetsen avfärdat dessa oroliga röster. sades det: "Många människor harju varit lite uppskrämda under den senare hälften av 1970 och talat om att viskulle vara inne i en lågkonjunktur osv. De flesta tecken talar för att vi islutet av 1971 på nytt får en uppstramning i den allmänna konjunktureninternationellt och den kommer att slå igenom även hos oss," I finansdebatten sades det: "Enarbetslöshet som inte gått över siffran 60 000 eliminerasganska snart när vårsolen sticker fram. Under sådana förhållanden brukar manklara sig med de sedvanliga resurser som avdelats för ändamålet. Dennaarbetslöshet är en klar följd av de klimatologiska förutsättningar som vi har ivårt land och det är något som vi aldrig torde kunna komma ifrån." I årklarar sig inte regeringen med att skylla på sträng kyla, möjligen på herrSträngs kyla. Vår ekonomi är, som jag redan framhållit, starkt beroendeav den internationella ekonomiska utvecklingen. Men av detta får man inte draslutsatsen att en svensk regering inte kan göra vissa saker på hemmaplan. Denhar tvärtom betydande medel i sin hand. Svårigheterna i den svenska ekonomin desenaste åren, som får stora återverkningar , beror i höggrad på att regeringen inte utnyttjat det handlingsutrymme som funnits. Regeringen har varit passiv.Arbetsmarknadspolitiska insatser? Javisst, Men däremot har mycket litet gjortsför att få fart på ekonomin, större framtidsinvesteringar och fler jobb påöppna marknaden, förslag att stimulera ekonomin hösten 1971genom att bl, a, sänka moms tillfälligt visar sig även nu i efterhand vara heltriktigt. Här går en skiljelinje mellan å ena sidan de tre oppositionspartiernaoch å andra sidan socialdemokratin. Vi har velat ta krafttag motarbetslösheten, socialdemokraterna har varit tveksamma och handlingsförlamadeunder länga tider, I regeringens tappning beror de ekonomiska bakslagen 1971och 1972 främst på den internationella utvecklingen. Den svenska ekonomiskapolitiken påstås t, o, m, med framgång ha motverkat följderna av dennautveckling på bl, a, sysselsättningen. En mera korrekt beskrivning av verkligheten är den somprofessor gav i en debatt med finansministern i . Professor sade: "har under flera årpräglats av en ekonomisk stagnation, som nästan helt saknar motsvarighet iandra industriländer. Däremot har inflationstakten i genomsnitt under en följdav år varit ungefär densamma som i de länder med vilka vi har vår huvudsakligautrikeshandel." LO-ekonomerna har mera rakt på sak slagit fast att deekonomiska svårigheterna i i allt väsentligt är hemlagade. Många tänkare har försökt att beskriva den svenskabiandekonomin. Det senaste bidraget kommer från landets rolighetsminister , som har sagt att den svenska ekonomin är en iblandekonomi iblandgår det bra och ibland går det dåligt. har det gått dåligt,inte bara . Från sida hävdar vi att det går att handla.Det går att med medvetna åtgärder skapa fler jobb på öppna marknaden. Det gåratt föra en konjunkturpolitik som dämpar svängningarna i ekonomin, som hålleruppe köpkraften när det går neråt och förhindrar överhettning när det gåruppåt. Låt mig göra en liten utvikning och hävda att det också går attlångtidsplanera på ett annat sätt än , så att vi t. ex, får utrymme för enskattereform värd namnet. Långsiktig planering skulle också vara ett verksamtbidrag till en bättre stabiliserings- och konjunkturpolitik, 1 den allmänpolitiska debatten i årförklarade sig finansministern i stort sett maktlös när det gällde kraven påbättre hushållning med skattebetalarnas pengar, på sparsamhet, på bättrelångsiktig planering. Jag har i all blygsamhet på olikasätt sökt stimulera till en debatt om dessa problem, gavhan väl en sammanfattning av sin syn, och det framgick klart att tror på möjligheterna att planera bättre. En sextiofemtedel av budgeten,det var den lilla ynka del av miljarderna som man hade att röra sig med. Alltannat var låst. Var detta verkligen slutliga visdomsord i dettasammanhang? I så fall är det mycket allvarligt. Vad kommer dä att hända medvårt skattetryck? Med vårt ekonomiska underlag för fortsatta reformer? föreslog vi i en utredning inomfolkpartiet att kommuner och landsting skulle sätta ettskattestopp. Finansministern framförde sedan samma tanke i kommunförbundensstyrelser, och det var ju bra att sä skedde. Har Socialdemokratiskaungdomsförbundets krav att kommunalskatterna nu skall få gå upp ändrat på herrSträngs uppfattning? Jag hoppas inte det. Det märkliga var att finansministerninte själv gjorde några utfästelser beträffande statens utgifter. Där behövs ilika hög grad återhållsamhet som när det gäller kommunerna. För folkpartietsdel har vi dragit konsekvenserna av vår uppfattning om nödvändigheten avplanering. Vi förklarar oupphörligen när det gäller nya stora reformkrav att debör genomföras i takt med de statsfinansiella resursernas tillväxt och integenom dessa ideliga skattehöjningar. En resursskapande politik blir därför dethelt avgörande för möjligheterna för fortsatta reformer. När den offentliga sektorn nu nått en så väldigomfattning, är det uppenbart för alla som vill se utan skygglappar att härmåste föreligga stora möjhgheter till att förbättra planering ochrationalisering. AMS t. ex. är ju själv osäker på vad man håller på med. Varför,herr finansminister, inte låta en grupp oberoende experter granska utfallet avdess verksamhet? Jag tror att det i stort sett är mycket väl motiverade sakerAMS gör, men verksamheten har ju nått så enorma belopp att det verkligen voreangeläget att granska utfallet. AMS har själv begärt att få se på detta men fårinte pengar. Jag har som exempel på bättreplanering pekat på Nr 31 vårdsektorn och behovet av samplanering inom denna.Det som den gjorts är inte mycket i förhällande tillbehovet. Socialministern tillhör 2» inte demest progressiva krafterna. Eller är det finansministern som sätter-------- Han får ju en chans att förklara sig . Det tinansaebattär i sådana avseenden som återhållsamheten med statliga utgifter kommer in,sparsamheten med skattebetalarnas pengar. Det är beslutsamheten, konsekvensen iden ekonomiska politiken och den långsiktiga planeringen som blir avgörande förom det blir en ny utveckling i fråga om planering och effektivisering, eller omallt skall bh vid det gamla. Låt mig återgå till konjunkturpolitiken. Finansministernfick höra många sanningar, när han uppträdde i . Han fick bl. a. höra av en framstående nationalekonom att han ägnarsig åt ett statsfinansiellt bokhålleri, som "spöklikt erinrar om1920-talets synsätt" och att beslutet om fördubblingen av löneskatten"fattades med en statsfinansiell motivering som inte skulle förvånat någonför men som väckt häpnad i alla fackkretsar". Regeringen har vägrat föra en smidig och effektivkonjunkturpolitik . Det väsentliga i detta sammanhangär följande fråga: Beror det enbart på att man missbedömt konjunkturerna ellerberor det också och till väsentlig grad - på att den socialdemokratiskaregeringen ändrat sin syn på hur konjunkturpolitik skall föras? Den frågan,, är verkligen central mot bakgrunden av vad som verkligen har häntunder de två åren och alla era förklaringar om att svenska folket kan känna siglugnt är vi i paradiset igen. Det tänkande som började - och därWigforss och var pådrivande går bl. a. ut på att det främst ärsamhällsekonomin och inte statsfinanserna som skall balanseras. För min delvill jag stryka under att det viktiga är att fullt utnyttja tillgängligkapacitet i ,form av maskiner, arbetskraft och byggnader. För att klara dettafordras en anpassningsbar konjunkturpolitik. Staten måste gå in och stimuleraefterfrågan i lågkonjunkturer, se till att ekonomin kommer i gång. Man undrar nu: Är den och dessfinansminister plötsligt beredda att kasta landvinningar på detekonomisk-politiska området överbord? Skall det inte längre föras en verkligtrörlig finanspolitik? påstår man ju helt plötsligt att man inte längre vågarstimulera efterfrågan i lågkonjunkturer av rädsla för att man inte skulle fäpolitiskt stöd för åtstramning när det behövs. Slutsatsen av det måste bli iklartext, att socialdemokratin ger upp sina tidigare ambitioner att föra enverksam konjunkturpolitik. För del anser vi att lärdomarna för framtidenmåste bli två: I, Statsmakterna måste bättre utnyttja dekonjunkturpolitiska medel man har till sitt förfogande. Skatter skall inte bara höjas utan också sänkas när det behövs för att hålla aktiviteten uppe i ekonomin. Och den rörliga finanspolitiken måste röra sig , annars kan den få rakt motsatt verkan. Ett skräckexempel är , Nationalekonomen har räknat ut att finanspolitikens direkta effekter 1971 59 Nr 31 bestod i att den minskade dentotala reala efterfrågan n, j j av bruttonationalprodukten - dettaalltså när ett ständigt växande 78 fb ' IQ73 antal människor fick gåarbetslösa på grund av för lag efterfrågan i tinansdebatt 2, Man måste ta också nyakonjunkturpolitiska instrument i bruk. hör attskapa en bättre grund för framgångsrika avtalsförhandlingar, som Dit hör att i högre grad inom näringspolitiken pröva bidrag och avgifter som komplement till eller ersättning för skatteavdrag.Som företagsskattesystemet är konstruerat har extra lättnadersina mest stimulerande effekter vid stark expansion och hög lönsamhet,dvs, i en helt annan situation än den som råder av lågkonjunktur.Företag utan vinst får ingen nytta av skatteavdrag. var det säkerligen en halv miljon löntagare iSverige som direkt berördes av arbetslösheten. Det är mycket oro, ängslan ochsvårigheter som döljer sig bakom den kalla siffran. Alltsedan jag som ung fickuppleva hur min far skickades i väg av det stora bolaget ochsedan aldrig fick något jobb tror jag att jag har en viss känsla för hur demänniskor som drabbas av arbetslöshet upplever den. Här finns en av anledningarnatill att jag personligen är en varm anhängare av en allmänsysselsättningsförsäkring, som ger tillräcklig trygghet åt alla medborgare.Socialdemokraterna har inte kunnat förmås till ett sådant steg. En av de värsta olyckor som kan drabba en ung människa äratt stå utan arbete. Känslan att vara utanför, att inte behövas, kan verkaförlamande och uppamma en negativ inställning till samhället som det kan talång tid att övervinna. Socialarbetare har uppmärksammat de vådor som uppstårnär unga flickor och pojkar som slutat skolan och inte får jobb nu kan lyftapengar på en del håll och inte alltid förstår att sköta dem. Det är justsysslolösheten som lockar till felaktigt utnyttjande av pengarna. Mångaupplever ju att utbildning inte är någon garanti till ett jobb. Detta ärsociala vådor av mycket stor omfattning, och samhällets resurser måsteengageras för att råda bot på dem. Tjänstemännen har fått vara med om en verklig förändring isin situation. Arbetslöshet har blivit något alltför välkänt bland dem. Vissagrupper har drabbats särskilt hårt. Av medlemmaröver 60 är är arbetslösa. Det är inte svårt att föreställa sig derasbittra känslor. En konjunkturuppgång löser inte alla dessa problem. Jagkan med instämmande citera vad TCO-chefen har sagt: "Närskogs- och jordbruken rationaliserades kunde industrin suga upp den arbetskraftsom då blev ledig, har industrin bödat lämna ifrån sig arbetskraft.Tjänstesektorn kan absorbera en viss del därav men inte om det skulle bli enbred ström av människor från industrin. Därför måste nya industrier skapas ochredan existerande expandera så att varuproduktion och handel ökar. Detta utgörgrunden för hög sysselsättning på hela arbetsmarknaden", slutar ,Jag instämmer. Förfolkpartiets del avvisar vi därför regeringens passivitet. handling för att komma ur ett läge som är besvärligt och som inte 60 konjunkturen automatiskt klarar avåt oss, I vår reservation redovisas en del av deåtgärder som är nödvändiga. Jag skall inte gå in på dem i detalj, eftersom herrLöfgren så ingående har diskuterat dem. En rad andra åtgärder kommer upp undervårriksdagen, och vi visar i dessa sammanhang vad som enligt vår meningbehöver göras. När vi kräver handlingskraft är det verkligen inte detsamma somatt kräva mer av improvisationer, mer av selektiva ingrepp och mer av beslut idetaljer fattade i kanslihuset. Vi har sett tillräckligt av den sortenshandlingskraft. Vad som behövs är en kursändring, med en regering somkonsekvent satsar på att ta vara på de många människornas initiativ ochkunnande. Det finns många människor med produktidéer som utnyttjasdåligt. Skall vi ha mer av centrala direktiv och kommandon - eUerskall vi satsa på enskilda initiativ och ramplanering? Det är en fråga om kurs.Här har socialdemokratin och socialliberalismen ohka svar. Vi vill sprida makt,där ni vill koncentrera. Vi vill stimulera initiativ, där ni vill dirigera ochdetaljstyra. Någraavslutande frågor till finansministern: Trorfinansministern fortfarande på möjligheten att föra en smidig och effektivkonjunkturpolitik? Eller har övergett sina tidigare ambitioner pådet området? Varför intetillsätta en expertgrupp för att med ledning av de senaste årens dystraerfarenheter se över de konjunkturpolitiska medlen och undersöka hur eneffektiv konjunkturpolitik skall kunna föras? Den vi har sett nu är inte värddet namnet. HerrBOHMAN (m): Vårt lands internationella beroende har än engång bekräftats. Om vi hade haft en starkare ekonomi, ett bättre sysselsättningslägeoch en högre lönsamhet i vårt näringsliv skulle vi ha haft störrehandlingsfrihet än vad vi hade , då vi tvingades attskriva ner den svenska kronans värde i förhållande till större delen av denordiska och europeiska valutorna. Jag konstaterar detta inte så mycket medadress till finansministern som mera till statsministern. Få svenskastatsministrar har som tecknat visioner om morgondagens sociala ochjämhka välfärdssamhälle. Få har med sådant engagemang utmålat bristerna i våryttre och inre miljö och talat om behovet av nya sociala reformer. Men få harsom han lyckats skjuta undan Sverigebildens andra sida möjligheten för dearbetande människorna och det svenska näringslivet att betala priset förvisionernas förverkligande. Det är inte märkvärdigt att de som bär det ytterstaansvaret för den ekonomiska pohtiken i vårt land söker sig över tillmorgondagens drömvärld. har en arbetslöshet det har alla talare härpåvisat - av tidigare icke känd storleksordning. Det totala antaletarbetslösa uppger AMS till 192 000, nära 3 000 flera än ifebruari 1972. Tillväxten i vår ekonomi har legat långt underden som andra länder uppvisat. Företagsdöd och nyföretagande ger trots bättre konjunkturericke nämnvärda förhoppningarom sjunkande arbetslöshetssiffror. Och i ettsådant läge föredrar självfallet en ansvarig regering att tala om någontingannat. "Arbetet kommer att förbli centralt i människornas tillvaro", har den , 28 februad 1973 statsministernnyligen förklarat i ett inlägg i . Oron i det modernaindustrisamhället beror på löntagarnas otillfredsställelse med förhållandena iarbetshvet, hälsoriskerna, otryggheten, förslitningen, kvinnornas ställning,det bristande inflytandet. Ja, förvisso är det på det sättet. Men osäkerhetenoch oron har också andra, t. o, m, djupare liggande orsaker. Och det finns ävennågot annat som är centralt i människans arbetstillvaro, någonting somstatsministern - med en konsekvens som inte kan vara oavsiktlig inte brukartala om, nämligen arbetets glädje, människors medfödda lust att satsa för attåstadkomma någonting. Att känna tillfredsställelse över att enintellektuell eller fysisk ansträngning har lett till resultat. Att få lön förmödan. Att göra rätt för sig. Att genom sitt eget arbete lägga grunden för enförbättrad tillvaro för sig och sin familj. Utan människans behov att tainitiativ, att utnyttja sin skaparkraft skulle all utveckling avstanna. Mensådant talar vår statsminister väldigt sällan om. Det är de negativa aspekternapå arbetslivet som ständigt skjuts fram - på ett alltför "schabloniserande"sätt, påstår hans egen finansminister. 1 andra sammanhang brukar sådant kaUasför svartmålning. Statsministern frågar: "Med vilken samhällssyn ochmed vilka metoder bör man angripa det'moderna industrisamhälletsarbetsproblem?" Ja, herr talman, enligt min uppfattning ärarbetarskyddslagstiftningen och den administration som samhället bygger upp förgöra arbetsmUjön säkrare ett självklart instrument. Men det är inte ettinstrument som bara riktar sig mot arbetsledare och arbetsgivare utan likamycket mot de människor som står mitt i arbetsprocessen, de som då olyckan välär framme brukar sammanfattas i begreppet "den mänskliga faktorn". Kring kraven på god arbetsmiljö står i själva verket allaenade. Att antyda att just socialdemokraterna skuUe företräda en speciell samhällssyni detta hänseende vittnar i bästa fall om okunnighet både om förhållandena iarbetshvet och om andra meningsriktningars grundsyn, i sämsta fall om politiskillvUja. Och hka felaktig är den ensamrätt som vill tillförsäkrasitt parti, då det gäller att på ett meningsfullt sätt, jag understryker detordet, förstärka den enskilde löntagarens inflytande över den egnaarbetsmiljön. Den s. k. ekonomiska demokratin eller, om man sä vill,den industriella demokratin, som jag tycker är ett bättre ord - är ingetsjälvändamål. Dess syfte måste vara att bidra till att forma ett samhälle avsjälvständiga och fria människor med möjlighet att påverka sina arbets-ochlevnadsförhållanden. För ett sådant samhälle är ekonomiskt framåtskridande ennödvändighet. Och därför fordras att företagen leds och sköts på ett skickligtsätt, med andra ord effektivt. Men i begreppet effektivitet ingår självklartockså arbetstillfredsställelse och god arbets-mUjö. Ett företag som inte kantillgodose de synpunkterna är inte effektivt. Skall den enskildes inflytande påarbetsplatsen fördjupas och breddas, så krävs samverkan inte bara mellanarbetsledning och arbetstagare utan också mellan arbetstagarna inbördes. Detär inte sällan som-problemet uppkommer just där. Det vet alla som sysslar medpraktiskt yrkesarbete. Det arbete som bedrivs av det av arbetsmarknadens parterinrättade utvecklingsrådet för samarbetsfrågor visar att det har gått bra att isamarbete bredda de anställdas möjhgheter att påverka arbete och miljö. Manskall också fortsätta på den vägen. Om man gör den industriella demokratin tillett led i maktkampen mellan intressen som man bedömer som oförenliga, så kommerden aldrig att kunna förverkligas. Någon eUer några måste alltid utöva vissalednings- och beslutsfunktioner. Att decentralisera beslut, att låta enskildaeller grupper av enskilda arbetstagare ta och bära ansvaret för det egnaarbetet, innebär inte att sådana beslutsfunktioner kan avskaffas. Behovet avstyrinstrument och samordning kvarstår - i företag och i förvaltningar. I debatten har mera sällan sagts något om de mänga olikaintressen som påverkar driften av enskilda företagsenheter och näringslivet idess helhet. Arbetstagarna utgör en intressegrupp. Andra grupper formas avägare, långivare, leverantörer, konsumenter, stat och kommuner. Ett påbiandekonomins principer byggt näringsliv kräver balans mellan dessa olikaintressen - annars fungerar inte ekonomin. De olika önskemålen måste därförtillgodoses med minsta möjhga spänningar. Inom den industriella demokratins ramkan exempelvis inte rimligen de människor som arbetar i ett företag i denna sinegenskap avgöra hur mycket företaget skall betala i skatt tiU staten ellerkommunen. Det avgörs enligt den politiska demokratins spelregler. Ett företagsproduktion bestäms av dess marknad, dess avnämare konsumenterna, de enskildamänniskorna. För det samlade svenska näringshvet är marknaden hela våromvärld. Vårt internationeUa beroende kan vi inte komma ifrån. Arbetsplatsenssociala förhåUanden bestäms i stor utsträckning av lagar och förordningar ocholika myndigheters instruktioner och direktiv. På den statliga och kommunala förvaltningens arbetsplatserär beroendet av de här faktorerna inte lika stort som i enskilda enheter. Inteheller i konkurrensskyddade eUer subventionerade statliga eller kommunalaföretag. På dessa områden borde alltså industriell demokrati ha kunnatgenomföras lättare än på andra områden. Men är det någon i denna kammare somvågar påstå att detta har skett? Har man nått längre här än på andra håll?