prot · FW0916 · 1973-12-31 00:00:00 — Men som detta sker tar staten hem allt större belopp i mervärdeskatt på hvsmedel. Vi har från motionerat om en utredning angående en differentierad mervärdeskatt eher något annat sätt att ta bort momsens fördyrande inverkan pä 158 livsmedel. På den begäran har socialdemokraterna sagt nej, men vadregeringen föreslagit i anledning av prisstoppet ger i stort sett sammaresultat som en viss avlyftning av mervärdeskatten skuhe ha gjort. Denprisförbättring som jordbruket enligt gällande avtal är berättigat till slårdärför inte igenom i konsumentpriserna utan skall tUlskjutas från statskassan.Beklagligt nog talar man ofta i massmedia om subventioner åt jordbruket. Faktumär att det är konsumenterna som slipper en prishöjning, och därförär det fel att tala om subventioner åt jordbruket. Jordbruket får vad gällande avtal berättigar till, ochregeringen har ansett ätt dessa medel inte skall tas ut genom en prishöjningutan i stället betalas direkt frän statskassan. Och eftersom förslaget ipraktiken leder till ett resultat som är sä likt vad vi i motioner begärt skallutredas, nämhgen differentiering av mervärdeskatten eller på annat ta bortmervärdeskattens fördyrande inverkan på livsmedel, så har vi biträtt förslaget. skall åtminstone delvis ta stäUning tUlhur kostnaderna för prisstoppet skall täckas. Jag vhl bestämt säga att det ärfelaktigt att tala om öronmärkta pengar. Frågan berör visserligenfinansieringen av kostnaderna för prisstoppet, men främst gäller frågan: Skallvi öka budgetunderskottet eller inte? Vi har inte den uppdelningen av statensinkomster att man kan tala om att de och de pengarna skall gå thl ett alldelesspeciellt ändamål. Enligt min uppfattning är budgetunderskottet redanoroväckande stort, och därför har jag accepterat att man med nya inkomstertäcker in denna kostnad och därmed undviker att ytterligare ökabudgetunderskottet. Jag vUl slå fast att det är felaktigt att tala omsubventioner åt jordbruket. är ett avtal liknande de avtal somgäller för andra grupper i vårt samhälle. Ingen har velat svika avtaletsinnebörd hur betalningen skall ske är en bedömningsfråga som inte har medsubventioner att göra. TiU sist några ord också om jordbruket ochbebyggelseutvecklingen. Inte minst har regionalpolitikenvarit föremål för debatt. Därvid har också frågan om åkermarkens användningkommit att diskuteras. Trots positiva uttalande om att god åkeriord imöjligaste mån skall undantas från bebyggelse fortsätter våra planerare attföreslå utbyggnad på vår aUra bästa . Den regionplan som harpresenterats av Sydvästra skapar oro och innebär fögahänsyn till uttalande om bevarandet av god jordbruksjord. När manser förstaget om bandstaden från i söder över , Staffanstorpoch upp till blir man minst sagt förvånad över likheten medkartan över den bästa åkermarken i vårt land. Det kan inte vara rimligt att påett sådant sätt ta bort detta område från livsmedelsproduktionen, ett områdemed de allra bästa produktionsbetingelserna. Inte inom någon annan del avnäringslivet undanröjer man företag med de bästa produktionsbetingelserna. Ochdet är orimligt att på detta sätt nonchalera de värdefulla naturtiUgångar somgod utgör. Det är därför angeläget att länsstyrelserna i sittplaneringsarbete mer än hittUls respekterar uttalande och vidtar deåtgärder som är möjligaför att behålla god för livsmedelsproduktionen också . I detta anförande, under vilketherr talmannen övertog ledningen av kammarens förhandlingar, instämde herrPersson i Heden (c). En allmänpolitisk debatt som den här görförvisso skäl för sitt namn; det är väl inte mycket som rör sig i tiden somhittUls inte har ventilerats. Rubriken på det avsnitt som vi nu är inne på ärJordbruks- och mhjöfrågor, trafikfrågor m. m,, och jag tänker göra någrareflexioner kring frågor som hänger samman närmast med miljön. har präglats av en reaktion motkoncentration i allmänhet men främst inom områden som på nära häll berör denenskilde individen. Det kan gälla boendeförhåhanden och det kan gälla förhållandeninom skolan och dess organisatoriska funktion, för att ta två mycket viktigasektorer där debatten kanske är mer intensiv än på andra områden. Det intresse som visas för utflyttning tiU områdensom var relativt ointressanta för ett stort flertal kan ochbör inte nonchaleras vare sig av dem som har huvudansvaret för planeringsfrågorav ohka slag eller av dem som är satta att besluta över kreditväsendetsbefogenheter. De uppfattningar som enskUda och mindre grupper med olika metoderger uttryck för måste ha sin gmnd i någonting. Man kan inte göra det så enkeltför sig att man med en axelryckning noterar dessa som jippon och tokigheter,även om det kan ligga nära tih hands. Men då ser man det ahtförytligt. Bakom dessa yttringar och handhngssätt finns ofta enverklig oro för den utveckling som många skönjer och som, om den får gå vidare,kommer att medföra en fortsatt koncentration med alla de påfrestningar påindividen som följer. Jag medger gärna att det trots aht går att finna ennågot mera positiv inställning till kravet på en decentralisering hos en heldel både s. k. beslutsfattare och andra, och det är naturligtvis bra. Men detåterstår mycket innan vi får förhållanden som ger människoma i de ohkaregionerna någorlunda Ukvärdiga möjligheter i vad avser t. ex. arbete, bostadsformoch utbUdning. Någon mUlimeterrättvisa är det väl ingen som begär man begärju inte det omöjliga - men därifrån thl nuläget är steget långt. Det kan gällaregioner emellan men också inom regioner. Med ett överseende leende noterar många den s. k.gröna vågen. Naturligtvis finns det människor som i överdriven optimism ochfjärran från verkligheten tror sig kunna leva på frisk luft och fågelsång. Detär emellerfid en verklig felsyn när myndighetspersoner på skhda nivåer tardessa människors handhngssätt tUl intäkt för att döma ut denna förändring isynsätt. Det visar att man inte har förstått vad det hela innebär. Det rör sigju om en djupt förankrad reaktion mot en allt härdare centralisering ochexploatering. Det räcker med att åka genom någon av våra större städerför att man skall förstå människomas reaktion, sådan den tagit sig uttryckunder senare år.Den ökade efterfrågan på egnahemstomter, ofta ute i mindre orter, talarexempelvis ett ganska tydligt språk. Frågan är i vUken grad beslutsfattarna är beredda atttUlmötesgå de krav som reses och som blir aht starkare. Här kommer denpolitiska viljeinriktningen in i bilden. Hur mycken hänsyn skall tas thl dekrav på en annorlunda miljö som höjs och som gmndas på egna upplevelser ocherfarenheter? För att tUlmötesgå dessa krav krävs en ordentlig satsningmed decentraliseringsfilosofin som drivfjäder i vad avser både ekonomi ochbeslutsprocess. togs här i ett beslut om utlokaliseringav en del statliga verk, och det finns ett förslag om en andra etapp.Naturligtvis har denna sektor tUlåtits svälla ut alldeles för mycket, ochuppbyggnaden av nya avdelningar har skett här i , fastän detta hkagärna - och hellre - kunde ha gjorts på andra platser i landet. Det finns,trots att ett beslut är taget och utredningsförslag tih ytterligare ett beslutföreligger, län som äi helt lämnade utanför. Jag anser detta anmärkningsvärtinte minst därför att utlokaliseringen, enligt delegationen som lagtförslaget, är ett led i regionalpolitiken. Det län som jag företräder, Blekingelän, är för att ta ett exempel ställt utanför, trots att tusentals statligatjänster har tagits från länet genom förändringarbl. a. inom försvarsorganisationen. Enligt min mening borde för framtiden en annan vägbeträdas, som skulle ha en helt annan effekt och varigenom man skuhe få endecentralisering också av beslutsfunktionerna: en minskning äv den centralaledningens omfattning, ut med beslut och därmed också tjänster tiU länen.Principen måste vara att aUt som det rimligen går att besluta om i kommunernaskall beslutas där och allt som kan beslutas på länsnivå skall beslutas där.Med en sådan princip får man en riktig och rättvis avvägning avutlokaliseringen till respektive län. Varje län skuUe på så sätt kunna tUlföras aktiviteter somskulle få en positiv inverkan på ohka områden. Större utrymme skulle ges förbedömningar med ledning av lokala och regionala förhållanden. KoncentrationstendensenskuUe kunna minska, och önskan att motverka alltför stora enheter borde varalättare att tillmötesgå. Varje län skulle fä en bättre egen kraft som vore tillstor nytta för utvecklingen i de olika regionerna. Som jag nämnde pågår på skolans område en intensivdebatt om lämpligheten av stora respektive mindre enheter. Den debatten försnaturligtvis inte utan anledning. Befolkningskoncentrationen har tvingat framstora skolenheter, och nya problem har uppstått. Passivitet, anonymitet,aggressivitet, som ibland tar sig allvarliga uttryck, skolk och besvärligstudiemiljö är företeelser som tUlhör skolans vardag. Detta inger storabekymmer. Vi har en obligatorisk skola . Det är förvisso naturligt det bör vi ha klart för oss att vi därför fär räkna med nya och svårareproblem än vi hade anledning till när skolplikten endast var . Mycket avdet som händer inom skolan hände tidigare utanför denna ochuppmärksammades kanske inte i samma utsträckning. Vad som krävs är att man ger skolan ett innehåU som fångar 11 protokoll 1973. ungdomarnasintresse och som gör vistelsen där så meningsfull som möjligt. De elever vhkasläggning är åt de praktiska områdena har anledning att känna sigmissgynnade. Detta tänker jag emeUertid inte utveckla vidare vid det härthlfället. Vad som därutöver bör observeras är det faktum attsamtidigt som vi genomfört den nioåriga och dessutom gjort den merateoretiskt inriktad har centraliseringen tUl aUt större enheter skett. Detta ärhögst olyckligt, Enhgt en samstämd mening hos dem som är satta att ansvara förskolans funktionerande har de stora enheterna en klart negativ inverkan påskolmiljön. Det är så mycket allvarligare som det ju ändå är i skolan sommycket av grunden läggs för individens vidare väg genom livet. För att vi skall få möjligheter att slippa en ahvarligkoncentration måste det bh en annan syn på inte endast skolorganisationen utanockså det som är direkt avgörande för denna, nämligen bostadslokaliseringen.Även om det i hög grad gäher en angelägenhet är det åtskilligt somgrundas på beslut, fattade av . Inte minst nu närkommunsammanläggningarna står inför sin fullbordan bör det vara ett observandumatt det runt om i landet finns massor av skolor som, om mte elevunderlagetförstärks inom , står inför hotet om nedläggning. Följden bhr då enfortsatt centralisering inte endast av högstadiet utan också av de lägrestadierna. Det är mot den bakgrunden hög tid att handla. Tillhandahållande av byggnadsplanerute i de mindre tätorterna är en angelägenhet av stora mått. Intresset för att bosätta sig i områden som ligger utanförs. k. hälsovårdstätort ökar mer och mer. Önskan att förvärva och rusta uppäldre bostadsfastigheter, ofta strukturrationaliserade jordbmksfastighe-ter,blir mer och mer påtaglig. I dessa fall är emehertid kreditbestämmelserna etthinder. Det går inte att på rimliga vUlkor fä låna tiU förvärv avbostadsfasligheter i dessa områden. Det upplevs inom en del kreditinstitut somen stor brist att bestämmelserna här lägger hinder i vägen. Det är mycket attvinna, inte minst miljömässigt, pä en ändring härvidlag. Först och främst skulle de som så önskade få bosätta sig idessa områden. Vidare skulle detta bli ett aktivt inslag i landskapsbilden, ochdet skuhe utgöra ett i många fah värdefuht tUlskott i bygden, där underlagetför service av olika slag är i verkligt behov av förstärkning. Det är viktigtatt det ges möjligheter att uppföra bostäder i anslutning tih befintligjordbruksbebyggelse. Detta bör vara en normal bebyggelseutveckling. Riksdagenuttalade att en sådan bebyggelse är fördelaktig ur många synpunkter.Det gäller nu att denna inställning ger utslag i form av positiva beslut iplanfrågor mnt om i landet. Jag erinrar åter om vikande elevunderlag i mångabygdeskolor vUka för endast några är sedan var centralskolor i de då verksammakommunerna. Det gäUer också för de nya stora kommunerna att utnyttja deinvesteringar som för inte så länge sedan gjorts i delkommunerna och somingalunda är till fullo utnyttjade. Avsaknaden av valmöjligheter är ofta orsaken tUl många avde reaktioner som förekommer mot i demokratisk ordning fattade beslut. Detligger nämligen något mycket allvarligt i ett ständigt upprepande av attgrupper av människor sätter sig över sådana beslut. Det förhållandet måsterättas tUl, och då är det viktigt att börja i rätt ända. Enligt den uppfattningsom jag och hela företräder rymmer decentraliseringsidén ätskUligalösningar av det här problemet. Jag skulle vilja säga några ord om ettekologiskt ansvarigt samhälle. Naturen bildar ett invecklat, självreglerande, självgåendesystem med solen som energikälla, AUa varelser är beroende av att helhetenfungerar, och den är en följd av det naturgivna samspelet genom de olikanäringskedjorna, den ekologiska balansen. Naturens kretslopp är slutet och kanbestå så länge solen består. Djuren och växterna förbrukar inga råvaror, debara bmkar dem för och låter dem sedan gå tihbaka in i kretsloppet.Begreppet avfah existerar inte i naturen. Människan är en del av naturen. Vi är lika beroende somandra varelser av luft, vatten och mat. Men människan har en unik förmåga attgå utöver de naturgivna sammanhangen på gott eller ont, mot allt högre vishetoch glädje eller mot fördärvet. Just nu tycks vi styra snabbt och effektivt motfördärvet. Tanklöst och genom att glömma helheten har människan bmtit naturenskretslopp och rubbat den ekologiska balansen. Jordens tillgångar är ändliga.När vi förbrukar naturtUlgångar i stället för att bmka dem och föra demtillbaka in i kretsloppet innebär det att naturtillgångarna förr eller senaretar slut eUer rättare sagt förs över i en form där vi inte har glädje av dem.När vi belastar ekosystemen mer än de tål bryter de samman. Detta har skett förr i mindre skala i mänsklighetenshistoria och har inneburit lokala katastrofer. Den utarmade naturen och öknarnamnt är ett verk av människor. ger den tekniska utvecklingen ossmöjligheter att skapa katastrofer av en helt annan dimension. En motsvarandetanklöshet hotar aht liv på jorden. Ett kortsiktigt ekonomiskt tänkande styr oss fel. Vibehandlar tankekonstruktioner som om de vore verkligheten. Vissa ekonomiskateorier tillätes tvinga in oss i en utveckling som i sin förlängning leder tiUnaturens sammanbrott. Bristen pä helhetssyn och det faktum att ekonomiska delsystemtillätes vältra över kostnaderna på samhället och framtiden gör att man väljerbiologiskt och mänskligt påfrestande metoder i stäUet för att tillfredsstäUamänniskans behov inom de ramar naturen ställer upp. Vi överger metoder inomjord- och skogsbruk som passar väl in i den ekologiska balansen och ersätterdem med en teknik som bryter naturens kretslopp och utarmar ekosystemen.Industrin framstäher nya ämnen som inte passar in i naturen. De bryts inte nedautomatiskt utan vandrar i näringskedjorna. Koncentrationen av människor ochdjur är alltid påfrestande. Energikrävande teknik och livssätt ökarbelastningen. Jorden har under årmiljoner utvecklats långsamt efternaturlagarna. En successiv anpassning har inträtt tUl förändringar som mbbatbalansen. Människan kommer in med sin hektiska förändringstakt och sinaomättliga krav. Det är risk att naturen inte hinner med, I det långa loppet måstemänniskan finna en biologisk balans mellan sina behov och naturens förmåga attlångsiktigt tUlfredsställa dem. Vi får bara leva av räntan, inte tära på detnaturkapital som skaU bevaras intakt till kommande generationer. Det är viktigt att vi har denna insikt och målsättningklar för oss och styr in allt vårt handlande mot den, även om vi inte kan väntaoss abrupta kursändringar. Det är helt missvisande att hävda att det ekologisktansvariga samhället skulle utmärkas av stihastående och stagnation. Vi måstehitta på nya lösningar och vi behöver i hög grad teknikernas uppfinningsförmåga,men den måste riktas in mot ekologiskt sunda metoder. Ekologi måste bhbaskunskap på aha skolstadier. Detta skuhe också föra med sig att studiernaupplevdes mer meningsfulla i sig själva. Motivationen ökade och en del avorsakerna tUl den förlamande apati som lärare och elever nu ofta klagar överskulle kanske undanröjas. Man skuhe äntligen börja ta itu med verkligheten. De lagar vi stiftar måste bygga på en ekologisk grundsyn.Vi får i vår tihfähe att låta denna gmndsyn prägla vårt stähningstagande tihåtskilliga lagförslag som regeringen har aviserat, t, ex. ändringen avmiljöskyddslagen och bestämmelserna om skogsbeskattningen samt lagen omhälso-och miljöfarliga varor. SärskUt demoraliserande bhr det om vi stiftarlagar för att komma till rätta med hotet mot naturen utan en grundinsikt om hurnaturen fungerar. Det är då risk att vi kräver fel offer av människorna imiljövårdens namn. Det finns exempel på det. RenhåUningslagen bygger t. ex. påen utredning, där talet om "kvittbUvning av avfall" visar att man harringa förståelse för vikten av att återföra tillgångar tih naturens kretslopp, omde inte kan återbmkas. När nu kommunerna tvingar människor att lämna sitt"avfaU" tiU central förbränning kan man ibland ha åstadkommit ensämre lösning, ekologiskt sett, än när människorna tar hand om sitt skräp ochavfah själva. Det är ocksä risk för att hela vär fysiska riksplaneringhamnar fel, när utgångspunkten visar att man inte har förstått den gmndläggandebiologiska verklighet som vi måste basera ah användning av mark och vatten på.Man betraktar naturvård som något som främst är bra för fritidsintressen, någotsom vi får ta hänsyn thl om vi har råd. Ekonomiska krav kommer i konflikt meddet rörliga friluftslivet, säger man. Det är en skev problemställning. Om viinte bygger upp vår ekonomi på ett mUjöriktigt sätt, så rycker vi undan grundenför fortsatt ekonomisk verksamhet över huvud taget. Utan frisk luft, rentvatten och fmktbar jord kan varken människor, djur eller växter leva. HerrMAGNUSSON i Kristmehamn (vpk): I senaste numret av tidskriften och BUdfinns både i ord och bUd skUdrat hur rälsen rivs upp vid nedlagda järnvägshnjeroch det därmed definitivt bekräftas att vad som fömt varit livaktigakommunikationsådror i de berörda bygderna nu slutgUtigt har skattat åt förgängelsen.De pä sitt sätt dramatiska bilderna berättar om en epok som för bygdensinvånare är svunnen, denna att ha en järnvägsförbindelse med anknytning tillcentralare delar av landet, en järnvägsförbindelse som när denkom thl innebar stimulans och blomstring för bygden. Som ett led idiskussionerna om järnvägarnas roh frågas nu ofta: Har denna utveckling varitnödvändig? Måste det inte bli stopp på nedläggningarna av bandelar? Dessafrågor upptar en betydande plats i den kritik som riktas mot den rådandetrafikpolitiken. fällde i sin privata hatkampanj emot SJ iDagens Nyheter ett yttrande som jag tycker att det finns aha skäl attunderstryka. Han sade; "Jag vet att man hänvisar till någotriksdagsbeslut att SJ måste bära sig. Om har beslutat någotsom är galet, så får besluta om." SJ:s sätt att sköta sitt fögderi lockar ju ofta tUlupprörda insändare pä tidningssidorna. Men jag tror det är nödvändigt att slåfast att orsaken tiU att utvecklingen vid SJ har bhvit den vi uppleveregentligen är att söka, inte hos SJ:s ansvariga utan hos riksdag.Bannedläggningarna, de höga bUjettpriserna, indragna tåg, allt har sin bakgrundi kravet på företagsekonomisk lönsamhet. Man kan kritisera SJ:s åtgärder iolika avseenden, och kritiken är ofta befogad. Men för att få thl stånd enverklig förändring, även av SJ:s göranden och låtanden, är det nödvändigt attåstadkomma en annan trafikpolitik. Om har beslutat något som ärgalet, för att uttrycka sig som , så måste det rättas thl. Vimåste få en trafikpohtik som tar hänsyn till andra faktorer än de rentföretagsekonomiska. Vi har frän kommunisternas sida kritiseratden nuvarande trafikpolitiken och det beslut som ligger bakom densamma frändet detta beslut fattades är 1963, Vi har krävt en ny utredning för attutarbeta nya riktlinjer för trafikpolitiken, rikthnjer som utgår frånsamhällsekonomiska bedömningar. När man bedömer trafikgrenars ellertrafikföretags lönsamhet och detta gäher naturligtvis också enskUdatrafikprojekt sä räcker det inte med att ta hänsyn tUl företagens kostnaderoch intäkter. Negativa effekter i form av trafikolyckor, förstörelse av miljöosv. måste pä något sätt värderas och räknas in pä kostnadssidan. De innebär jukostnader för samhället. När det gäller inkomstsidan är det självklart attpositiva verkningar i form av minskat antal trafikolyckor och mindremiljöförstörelse också måste värderas och tas med i bedömningen. Det är möjligtatt sädana beräkningar är svära att göra, men de är nödvändiga omsamhällsekonomiska bedömningar skall kunna åstadkommas. Vi menar också att den målsättning för trafikpohtiken somfinns uttryckt beslut är ahtför diffust formulerad. Vi måste få klart för oss vad vi i trafikpolitiskt hänseendeeftersträvar för ohka landsändar och sedan använda de kommunikationsmedel somutifrån de samhällsekonomiska bedömningarna är mest ändamålsenliga för attuppnå dessa mål. Detta förutsätter emellertid en planmässig samordning ochstyrning av trafikpolitiska åtgärder som inte inryms trafikpolitiskabeslut. Kravet på en ändrad trafikpohtik har vuxit sig ahtstarkare och tvingat regeringen att komma med s. k. trafikpolitiska utspel. Vadvi finner speciellt glädjande därvidlag är att dessa i viss grad riktats mot1963 års trafikpolitik; kommunikationsministern har själv använt uttrycket att 12 protokoll 1973. denöverlevt sig själv. I direktiven tUl den trafikpolitiska utredning som tUlsattstas väsentliga inslag beslut upp tUl omvärdering. Även om man nuinte vUl ta steget fuUt ut och riva upp beslutet, framstår det som troligt attresultatet i länga stycken ändå blir en brytning med den nuvarandetrafikpohtiken. Opinionen i vårt land börjar nu i aht större utsträckninguppmärksamma de negativa effekterna av bihsmens stormande utveckling. Över tusentalet dödade i trafiken varje är,hundratusentals mer eller mindre svårt skadade, trängsel- och avgasproblem itätorterna, en ökad asfaltering av landet medverkar främst tUl detta. Och enfortsatt ökning av bUismen förutses; i de av trafikplaneringsutredningenframlagda prognoserna för 1970-talet fömtsägs en stark ökning i totala mått,bäde av lastbUarnas godstransportarbete och av personbilismen. Särskilt dentunga trafiken kommer att öka starkt på vägarna. Den ökande bilismen har inte bara fått konsekvenser i formav trafikolyckor och inverkan på miljön den har också i sitt släptåg enförsämring av kollektivtrafiken, som blivit ett verkUgt allvarligt problem. Denspårbundna trafikens möjligheter har minskats i stora delar av landet,allteftersom investeringarna i bhar och vägar ökat. På något håll har detslutat med den bUd som jag inledningsvis tecknade, aUtså uppriven räls. Nutycks det finnas en stark opinion för att järnvägarna måste ges möjligheter attfå en större andel av det ökade transportarbetet. I direktiven för den trafikpohtiskautredningen fömtsättes också att detta skah bli fallet. Vi har för vår del i årets trafikpohtiska motion upprepatvårt tidigare krav på utarbetande av ett program för överförande av tung trafikfrån landsväg till järnväg, ett förslag som vi anser nu ytterligare haraktualiserats och borde utgöra ett komplement tUI den nya utredningens arbete.Fömtsätter man att SJ skall kunna tUlföras mera tung trafik bör SJ givetvisockså ges medel att investera bl. a. i rullande materiel, där det finns en visseftersläpning. Vi har även föreslagit ett ökat anslag för detta ändamål. De höga biljettpriser som SJ av företagsekonomiska skälupprätthåher har utan tvivel varit ett hinder i vägen för att ge SJ en störreandel av persontrafiken.