prot · FW0914 · 1973-12-31 00:00:00 — Och någotskah det väl bli över, även om vi har intecknat en del av denna tillväxt: våra1,4 miljoner folkpensionärer skall ha en 3-procentig höjning utöver kompensationenför levnadskostnadsstegringen; de statligt anställda räknar väl med att få enstandardhöjning utöver kompensationen för kostnadsstegringen; för de statligamaterialbeställningarna begär man kompensation utöver det fasta läget ochkonsumtionsprisstegringen, som ocksä skall betalas över statsbudgeten ochmedför ökade utgifter även om volymen för inköpen är oförändrad. Gör man sig besvär att tränga in i problemen finner manatt det inte ens med det här tillväxtantagandet blir särdeles mycket som läggsi skötet på finansministem. Och det som läggs där skall många dela på, och detär från den utgångspunkten som prioriteringen skall göras. Vi måste vararelativt fria när vi gör den prioriteringen. Redan nu är vi väldigt hårt bundnaav olika automatiska påslag. Det är inte riktigt att säga att jag har hotat medkreditåtstramning och räntehöjningar. Vad jag har sagt är helt enkelt detta: Omman ogenerat bortser frän att budgetutgifterna skall betalas och tror att manhar funnit den lysande och enkla lösningen i att öka underbalansen och denstatliga upplåningen och om man för ut detta budskap i då konjunktur- uppgången som vi alla tycks vara överens om avtecknar sig ganska klart löper manrisker i fråga om den ekonomiska stabiliteten. Man drar åt bromsama på detpenningpolitiska området senare i tiden än vi behöver göra om vi har enfortsatt handlingsberedskap även på det finanspolitiska området. Detta ärnaturligtvis kommunicerande käri, och en alltför lättsinnig politik pä den enakanten flyttar fram anspråken på den andra kanten det är konsekvent ochlogiskt, och ingen kan bestrida det. I Skänefallet kommer naturligtvis de anställda förr ellersenare att få reda pä vilka slakterier som skall läggas ned, vilkacharkuterifabriker som skall stoppas och vilken destruktionsanstalt som intelängre skall fungera. Jag nämnde det bara för att vara utförUg i referatet.Samtidigt visar det emellertid att i den filosofi, den religion omdecentraliseringens välsignelse, som för fram som sitt politiskabudskap och begär att andra skall rätta sig efter, förbehåller man sig rättenatt göra undantag för egen räkning. Jag anklagar dem inte för detta; jagunderströk att de skall ha samma rättighet att göra ekonomiskabedömningar som alla andra och att det är klokt att acceptera en sådanekonomisk bedömningar som alla andra och att det är klokt att acceptera ensådan ekonomisk bedömning. I sitt felsökande trodde sig ha funnit att jagvarit vårdslös med procenten. Om han läser mitt första inlägg skall han finnaatt jag talade om tvåårsperioder. Jag nämnde siffran för åren 1969och 1970 och några procent . Det här är ju inget att tjafsaom, men jag talade som sagt faktiskt om tvåårsperioder, och därför var herrHeléns anmärkning alldeles onödig. Sedan har fel när han säger att det var förstefter valet som regeringen var beredd att tala om att nu tarvadesingripanden. Det är en helt felaktig beskrivning av vad som hände. lade jag fram förslag om punktskattehöjningar på tobak, öl och vissakapitalvaror. funderade pä förslaget men gav mig inte rätt att görasä starka finansiella åtstramningar som jag önskade utan undantog partiellt endel av dem. Det var helt enkelt sä att jag inte fick någon borgerlig accept päde långtgående åtgärderna i finanspolitiskt syfte som lades på bordi februari månad 1970. Vi kom sedan tillbaka det varfortfarande före valdagen - och genomförde kreditåtstramningarna, och detgjorde vi som i sin politiska propaganda sade; Det härär ahdeles felaktigt. Vi skall importera 1 eller 2 miljarder utifrån och läggain dem i all annan likviditet som vi har i det här landet. Det är den rättapolitiken. Emot denna politik gick vi ut i samråd med ochgjorde åtstramningen. Då är det rätt fantastiskt för att låna ett gammaltuttryck som ofta använde; det är ganska dramatiskt ochjag bmkar inte ta till det så ofta att nu i efterhand komma och säga: Härville inte regeringspartiet göra de åtstramningar som var erforderliga, för manvar rädd för reaktionen i valrörelsen. följde vi upp den finanspolitiskaåtstramningen. Om inte mitt minne sviker mig hade jag kontakt med ett par av deborgerliga partierna får väl bara tala för sig - för den finansiellauppstramning som har daterats . Historieskrivningen var illagenomtänkt av , och jag hade följaktligen ett behov av att korrigeraden. Det är klart att man kan säga att vi har en finansministersom är passiv och inte visar den elan och den energi och den fantasi och denforce som skuhe kunna vara erforderliga. Han delar väl denna sin roll med deflesta finansministrar i världen, eftersom ingen gärna på allvar kan påstå attdet har gått sämre med det svenska folkhushållets ekonomi under efterkrigstidenän med andra länders. Jag tihät mig att säga att vi har kommit igenom de härsvåra åren med mindre störningar och mindre ostentativa ingrepp än vad mängaandra nationer har tvingats till - även där, som jag hoppas, kloka borgerligafinansministrar har svarat för ekonomin. Men man kan inte bestrida denautomatik som föreligger. Jag räknade upp folkpensionerna, försvaret,utbildningskostnaderna och ytterhgare ett par tunga områden. Är det någon härsom verkligen ärligt tror pä att det finns några variabler i de där kostnadernaframöver? Sedan må man roa sig med att kalla finansministern passiveller vad som helst. Man kanske t. o. m. kan kalla honom reahst, när hankonstaterar att i de här avseendena finns det inga variationsmöjligheter, utandär har sin klart uttalade uppfattning, som den kommer att följa. Detär möjligt att en kamrer skuhe kunna klara det här lika bra som jag jag vUlinte alls skryta över mina utförsgävor som finansminister, även om jag harsuttit - men jag är inte säker på att kamrem i det långa loppetändå skulle klara det bättre. Och en kamrer är i allmänhet en högt utbildadperson, sä jag är naturligtvis alldeles utomordentligt smickrad av den härjämförelsen. uttryckte sig så här: Är Sträng offer förutvecklingen? Ja, inte mer än någon annan. Det blir samma svar där som det bUrtiU . Sedan kan man som fråga; Vem har skapat denpolitik vi nu har? Naturligtvis har regeringen ansvaret för den ekonomiskapolitiken och dess finansminister kanske i alldeles speciell grad; det skallingen sticka under stol med. Den här pohtiken kunde kanske ha varit bättre det har jag sagt offentligt i till hela svenska folket, ochjag kan säga det här men vad jag vet är att den odiskutabelt skulle ha varitsämre, om vi hade falht undan för alla de överbud som oppositionen permanenthar presterat och inte heller i dagens tidigare debatt har dragit sig för attoffenthggöra. säger; Varför skall inte finansministernkunna fundera på en 20-procentig aktievinstbeskattning? Jag har faktiskt intetänkt pä det. Vi har genomfört en reahsationsvinstbeskattning på aktier. Vadherr är ute efter nu är något slags speciell skatt på varjeförsäljning av aktier, pä de dagliga försäljningarna av aktier på börsen. Manmarscherar ju inte in på det här området sä där hux flux utan att ha en aningom vad det skulle innebära. En del av aktierna säljs på börsen, en del avaktiehanteringen går vid sidan om börsen. Det ställs frågor omen kontroll som kan vara besvärande och marig att komma igenom. Vad det sedermeraskulle få för verkningar på industrins kapitalanskaffning och annat ärnaturligtvis någonting som Jag är på den här punkten det måste jag bekänna inte likadjärv som så att jag utan vidare -på stubben, som det brukarheta skulle vara färdig att säga att det här är en riktig skatt, den skall viklippa till med. Staten måste investera mera, säger . Ja, viinvesterar nog i den takt vi orkar med. Vi investerar pä alla de områden där vitror att det är riktigt att investera. är det emellertid så - jag har sagtdet förut att även staten är underkastad de begränsningar i sininvesteringsverksamhet på det näringspolitiska området som alla enskildaföretag är underkastade. Den enskilde företagaren är så pass intresserad av attinvestera att om han kan göra en hygglig vinst så vUl han investera. Staten färnog acceptera ungefär samma modell för sin investering om man vill fortsättainom en marknadsekonomi där man inte via statsregleringar bestämmer vadföretagen skall ge eller inte ge och avskärmar den egna näringspolitiskaverksamheten från omvärlden och dess konkurrens. Jag hade tillfälle att diskutera igenom de härfrågorna med min kollega i . Det var en mycket intressant debatt.Vi träffades , och vi träffades nu igen och hade utomordentligtingående överläggningar. Vi är personligen goda vänner, sä vi talar fritt medvarandra även från den utgångspunkten. Men det är klart att det är annorlundaom man har det samhällssystem som gäller i . Jag frågade honom bl. a.;Hur tar Du in Dina skatter? Då fick jag beskedet: "avmina behövliga inkomster tar jag frän företagsvinsterna, och de andra 8procenten tar vi i regel med en omsättningsskatt." Om man avskärmar den egna marknaden från omvärlden ochföljakthgen inte behöver möta omvärldens konkurrens i sin egen produktion, däbestämmer man prisläget för den varuproduktion som industrin presterar och dåsätter man det så att finansministern får in tihräckhgt med skatter av denövervinst det är fråga om. Men detta förutsätter ju ett helt annat ochtotalitärt statsskick och ett annat samhälle än vad vi har hos oss. Vi är inteberedda att acceptera det samhällsskick, den totahtära regim och den regleringdet här är fråga om. Därför bhr den statliga investeringen på näringslivetsområde mindre lätthanterUg än vad som ofta framkommer i den allmänna debatten.När talar skulle man ju kunna få föreställningen att det baraär fråga om att bestämma sig om bara regeringen och statsmaktema bestämmersig sä växer det upp rader av goda, räntabla företag som nyanställer folk,betalar bra löner, ger tryggad anställning och dessutom är helt likvärdiga medmotsvarande privata företag när det gäller vinst, avskrivningar,nyinvesteringar och företagsamhet över huvud taget. Marknadsekonomin gäller också för den statligaverksamheten. När vi investerar i , sä skall slåss medCellulosaaktiebolaget, Mo och , bruk och skogsägarnasindustrier och sälja sin vara på en världsmarknad, där det ärvärldsmarknadspriset och konkurrenterna som avgör om det går att sälja ellerinte. När vi investerar i , så skall järnverkslåss mot andra järnverk och avsätta sin vara i konkurrens med andra. Då harman ju där en given begränsning man marscherar inte bara in och säger att här etablerar vi företag, utan detskah finnas fömtsättningar för detta på de premisser som gäller i vårmarknadsekonomi. Företagen skall gå ihop ekonomiskt, de skall ge anställningoch trygghet ät arbetskraften, och då är problemet med att överta verksamhetenoch föra näringspolitiken i statens regi väsentligt mycket mera bekymmersamtoch besvärligare än man i en enkel offentlig debatt mången gång tror att detär. Jag har kostat på mig den här rätt långa utläggningeneftersom så ofta kommer tillbaka med de här synpunkterna. Dethar gett mig anledning att lämna en liten analys av hur jag ser på det hela. () kort genmäle: Vi får ju flera tillfällen under vårriksdagenatt diskutera regionalpolitiken. Jag vill bara vid det här fihfähet säga attjag undrar hur länge regeringen skall hålla på med att anklagajordbrukskooperationen för dess sätt att utöva sin verksamhet. Det är klart attdet begås misstag där ocksä, men jämnt över är det den mest decentraliseradenäringsverksamhet som finns i det här landet, och den tål i det avseendetvarje jämförelse med konsumentkooperationen, för att ta ett närliggandeexempel. Finansministern säger att det är ansvarslöst att öka påunderbalanseringen. Jag har för min del sagt att det ger i och för sigegentligen ingenting att hålla på och diskutera detta tal isolerat. Det är juviktigare och mera avgörande att vi för en diskussion om hur pengarna används.Där har jag givit uttryck åt min alldeles bestämda uppfattning att om vianvänder pengama för offensiva insatser, som ger nya jobb, så skall vi intetveka att ytterligare öka underbalanseringen. Finansministern säger då enligt sitt räknesätt, att 100000 per arbetsplats är , och finansministern gör detta tillnågot alldeles oöverstigligt. Jag tror inte att man behöver räkna pä det viset,därför att varje nytt arbete kräver inte ny lokal och nya maskiner. Det äralltså fel att räkna på det viset, men jag är beredd att göra en jämförelse pädet hållet ändå. Jag minns ett TV-program som sändes nerifrån detvar och vi var med från alla partierna - där statsministernsade, att här har vi satt in belopp i storleksordningen 7 miljarder för att fåbukt med situationen för de arbetslösa. Dä frågar jag: Om det var möjligt ochdet var statsministerns eget besked om vad regeringen gjorde när det gällde ihuvudsak arbetsmarknadspolitiska åtgärder, dvs. för att det aktuella året klarasituationen för dem som blivit arbetslösa - varför känner finansministern ochregeringen motvilja mot att sätta in 10 miljarder i samarbete med näringslivetför att fä en varaktig sysselsättning? Det är ju en vinst för människorna, delär en vinst för samhället pä flera sätt, det ökar ju dynamiken. Varför är 10miljarder nu ett oöverkomligt belopp i samarbete med näringslivet, när 7miljarder satsades i arbetsmarknadspolitiken pä ett är? () kort genmäle: Finansministern säger att man vidtog definanspolitiska åtstramningar som var erforderiiga 1970. Men utvecklingenvisade ju att de intevar tihräckhga. Vidare försökte finansministern göra en poäng av att riksdagentog bort litet av skatteförändringen pä vårvintern 1970; om jag minns rätt vardet vitvarorna som togs bort. Ja, det var ett enhälhgt bevUlningsutskott somgjorde det. Jag satt själv med och hörde utskottets ordförande,socialdemokraten i , föreslå den ändringen, och utskottetvar enigt i det fallet. Det är alltså ingenting som man kan förebråoppositionen specieht. Men det avgörande är ju att vad vi hela valåret 1970diskuterade var huruvida vär ekonomi verkhgen var sä stark som finansministernhävdade. Del visade sig att den inte var det. Från den socialdemokratiska sidanhette det; Prisökningar skall inte bekämpas med arbetslöshet. Det var envalparoll. Och hurudant blev resultatet? Jo, det blev en rekordhög arbetslöshetoch snabba prisstegringar. Genom att man satsade sä hårt påkreditåtstramningarna bröt man nacken av den uppgång i industrins investeringarsom var pä väg. Och åtstramningen slog tih med fuh kraft när lågkonjunkturen redanvar ett faktum med känt resultat; arbetslösheten ökade. Detta gäller emellertid det förflutna. Det viktiga meddagens och kvällens debatt är att vi måste få en annan syn pä hur man skallskapa trygghet i arbetet och resurser för framtiden. Vi i menar attdet skall man inom ramen för en socialliberal ramhushållning, som satsar påstimulanser och förebygger arbetslöshet. Man kan inte skapa sysselsättninghuvudsakhgen genom subventioner och statliga åtgärder. Vi måste se tih attföretagen får arbeta i ett klimat där de ser framtiden an med tUlförsikt ochkan räkna med en hygglig lönsamhet. Med den socialdemokratiska politiken harahtför många företag fått ryggen knäckt. Med vär positiva syn på företagensmöjhgheter och rätt tUl lönsamhet kan man också ställa krav pä företagen bädefrän det allmänna och från löntagarna, och det är nödvändigt i det modernaindustrisamhället. HerrBOHMAN (m) kort genmäle; Jag tänker använda dessa knappa tre minutertill att lägga till rätta en del av det som finansministern sade i sitt förstainlägg. Jag börjar med det påstående som finansministern gjordeoch riktade mot mig och mot oppositionen i övrigt, nämhgen att vi skulle ha accepterat det skatteförslag - skattesänkningsförslag sadefinansministern - som var framlagt av regeringen, men när vi fick klart för ossatt tänkte gä emot förslaget bestämde sig oppositionen för attockså göra det. Jag har hört det påståendet tidigare. När jag hörde det förstagängen blev jag alldeles häpen och frågade; Hur kan det här ligga till? Hur kanGunnar Sträng ha fått det här i skallen? Jag gjorde ju uttalanden de fyra dagardå detta var aktuellt, nämligen torsdag, . Jag hargått rihbaka till mina TT-uttalanden och konstaterat att jag redan den förstadagen starkt kritiserade förslaget. Jag fullföljde också krifiken ,därför att jag betraktade förslaget inte som en skattesänkning utan som enskattehöjning - vilket det ju i själva verket också var. Eller bestriderfinansministem att förslaget med höjd moms och höjda indirekta skatter 11 protokoll 1973. skulletillföra statskassan i runt tal ytterhgare? hade inte ett skvatt med den saken attgöra. Det var ett helt självständigt ställningstagande som jag och företrädarnaför de andra partierna gjorde. Tro mig, , det förhåller det sig pådet sättet! Och när man nu för en gängs skull i en politisk debatt kan åberopa papperpå detta, så borde även en klentrogen finansminister kunna tro på ens ord. Vidare sade finansministern; Vi hade lovat svenska folketen skattesänkning, och det löftet höll vi. Jag upprepar min fråga: Är det interiktigt, finansminister , att den s. k. skattesänkning som niföreslog var en skattehöjning pä i runt tal ? Jag tycker detskulle vara intressant att fä etl svar på den frågan, eftersom vi har talat omärlighet. Finansministern antydde att jag skulle vara motståndaretill en modernisering av den svenska industrin, därför att jag kritiserade attregeringen givit stimulans tih maskininvesteringar när vi hade arbetslöshet.Om det är någon som har talat om behovet av att rationahsera för att vi skallvara konkurrenskraftiga, så är det väl jag. Vad jag har kritiserat är de trekomponenterna tillsammans; som vi har en hög arbetslöshetsubventionerar man kapitalinvesteringar för att fä bort arbetskraft och läggeren skatt på sysselsättningen. Dessa tre komponenter går inte ihop ihelhetsbilden, och det är dem jag har kritiserat. Den kritiken vidhåller jag. (vpk) kort genmäle: Så fort man talar om den stora arbetslösheteni landet -alla vet att den existerar; den omfattar ett par hundratusen personer-talar finansministern om kvinnornas inmarsch på arbetsmarknaden. Det kan varaen liten del av förklaringen till det stora utbudet av arbetskraft, men det kanaldrig vara något försvar för arbetslösheten. , när det var bristpä arbetskraft, som det hette, bedrevs en samhällehg propaganda för attkvinnoma skulle gå ut i förvärvsarbete. När de sedan kommer, skyller man på demför att det blir arbetslöshet. Utgångspunkten måste väl vara att kvinnorna harprecis samma rätt till arbete som de andra medborgarna. Finansministern sade att om det blir full sysselsättningskulle vi fä ett underskott i bytesbalansen och dålig valutareserv. I ett annatuttalande gick han ännu längre och sade: Man kan skapa jobb ät alla, men då ärdet risk att likviditeten blir för stor, att det uppstår överhettning ochinflation. Jag tycker det är ett väldigt cyniskt resonemang. Har manutgångspunkten att man kan skapa jobb åt alla människor, så måste välmålsättningen vara att genomföra det, efter allt som har skrivits ifinansplaner och program om regeringens målsättning för politiken. Om manföljer linjen att ändå inte försöka genomföra full sysselsättning, kan det delsvara uttryck för en mycket konservativ ekonomisk politik, dels vara ett erkännandeav de problem som det bestående ekonomiska systemet skapar. Det senare kan jaginstämma i; problemet är inte alldeles lätt att lösa. Samma sakär det med statligt ägda industrier och investeringar i industripoUtik.Det är naturhgtvis inte problemlöst att skapa statligt ägda industrier i ettkapitahstiskt samhälle, om man ställer kravet att de skall fungera precis somprivatkapitalistiskt ägda företag. Men det är två saker som man måste anmärkapå i finansministerns resonemang jag är ändå glad över att han tog upp det.För det första måste samhället, staten, betrakta vinst och lönsamhet inte barafrån företagsekonomisk synpunkt utan även från samhällsekonomisk synpunkt. Fördet andra måste samhällsorganen också tänka på den stora nationalekonomiskaförlust som arbetslöheten utgör det tänker ju inte ett privat företag pä.Varje minskning av arbetslösheten måste räknas som en inkomst för samhället. Dessa saker måste läggas thl det resonemang som finansministern förde. Jag troratt regeringen bör tänka över hela problemet med statens insatserför industrialiseringen. Jag vet inte vad som flugit i ;han har tydhgen inte alls brytt sig om att lyssna pä vad jag sade. Han börjadesitt senaste inlägg med att fråga: Hur länge skah regeringen anklagajordbrukskooperationen för dess centralisering? Ingen människa kunde väl utläsanågon anklagelse i mitt inledande inlägg. Jag underströk tvärtom vid fleratillfällen att det vore fel att anklaga jordbrukskooperationen för att dencentraliserar sin förädling av slakten, något som leder thl att man tjänar 20 å23 miljoner. Så gör den privata föratagsamheten, och det har ävenjordbrukskooperationen rätt att göra. Jag inskränkte mig till att rikta minkritik mot, skall vi säga, böndernas politiska företrädare som försöker göragällande, att bara man bestämmer sig för en decentralisering så händer intenågonting sådant här. Det är distansen mellan tal och handlande som jagangriper, men jag angriper inte handlandet i och för sig. Det har jag ocksäunderstrukit , och det var väl närmast därför att att det här var ett olustigt resonemang som han tUlgrep metoden att sägaatt nu står och anklagar jordbrukskooperationen. När det gäller kostnaden för att sätta 100 000 män ellerkvinnor i arbete frågade jag i mitt första inlägg om man frän centerpartietssida räknade in även den naturhga rekrytering som blir följden av enkonjunkturuppgång. Jag menar att man i så fall lyser med lånta fjädrar. Omkonjunkturuppgången kommer och företagen har likviditet och det harföretagen kommer de självfahet att efterfråga mer folk. Kan man räkna indenna efterfrågan i det här programmet innebär det visserligen en pohtiskpoäng, men jag trodde inte att det var avsikten. Jag frågade följaktligen omdet var meningen att vid sidan av den normala rekryteringen skapa 100 000 nyaarbetstillfällen. Jag kom fram till att kostnaden härför kunde uppgå till ettbelopp på 10 miljarder. Dä säger : Men ni satte ju in 7 miljarder ikonjunkturnedgången då skall ni vät kunna sätta in 10 miljarder ikonjunkturuppgången! Jag måste bekänna att jag tydligen alldeles misslyckats imina blygsamma försök att vara pedagog i dessa frågor, även om jag fått etterkännande av . Sedan vill jag säga till att jag är medveten omatt bevillningsutskottet inte fullt ut ville följa mig när det gällde den finansiellaåtstramning som jag föreslog . Det berodde helt enkelt påatt vi fick ett besked om att vi hade alla de borgerliga partierna emot oss,och i ville inte ta en pohtisk strid på den punkten. Jag blevdärför desavuerad av bevillningsutskottet - så enkelt är det. Men när man nu i efterhand kommer och anklagarfinansministern för att han inte varit tiUräckligt energisk i fråga omåtstramningen, bör ju inte de som vUle gå längre åt andra hållet komma mednågra pekpinnar och där hade vi ju den borgerliga oppositionen under hela1970, både när det gähde finanspohtiken och framför allt när det gälldekreditpohtiken. Det är därför jag anser att det är litet påfrestande närherrarna går upp i talarstolen och är sä förskräckligt sakförständiga om vadsom egentligen borde ha skett och hur man skulle ha hanterat detta 1970. Varoch en som vill följa akterna vet att det snarare skulle ha blivit sämre om vitagit herrarna pä ordet . Till vill jag säga att jag har ett bestämtminne av att hade accepterat skatteomläggningen.Nu tog jag inte med mig de akter jag hade i den ekonomiska debatt som dåföljde, men jag har ett minne av att jag stod här i bänken och ägnade åtskhligtid ät att läsa upp en del erkännansvärda uttalanden om att regeringen änthgenbegrep att det var nödvändigt att sänka skatten för de fysiska personerna.