prop · FW0330 · 1973-12-31 00:00:00 — Ett undantag från möjligheten att i efterhand bekräfta en inteundertecknad handling är dock vade- eller missnöjesanmälan (jfr 12 kap. 9 §andra stycket RB). I sådana fall skall ju rätten genast pröva huruvida anmälanrätteligen gjorts (50 kap, 1 § resp, 49 kap, 4 § RB), och något utrymme för ettföreläggande om komplettering med undertecknad handling finns därför i regelinte. En annan sak är att något formkrav inte uppställts när det gäller sådananmälan varför rätten i och för sig är oförhindrad att godta den inteundertecknade handlingen om tillfredsställande garantier för dess riktighetkan nås, t,ex. genom telefonkontroH hos den uppgivne avsändaren eller liknande. 7.9 Fullföljdsinlaga tiU fel instans I promemorian föreslås attfullföljdsinlaga, som av misstag skickats till överrätten i stället för tillden domstol som meddelat det överklagade avgörandet, skall godtas som inkommeni rätt tid. Förslaget har tillstyrkts av de flesta remissinstanserna. Ocksåenligt min mening är en sådan reform motiverad. Härigenom förhindras att denför domstolarna rationella men för parterna f örviUande regeln att inlaganriktas till överrätten men ges in till beslutsinstansen leder tillrättsföriuster för enskilda. Att den ifrågasatta ordningen, som enremissinstans fruktar, skulle komma att systematiskt missbrukas genom attpartsombud skulle ta för vana att alltid sända fullföljdsinlagor tillöverrätten bör enligt min mening knappast befaras. Jag vill i sammanhangetanmärka att domstolarna vid meddelande av fullföljdshänvisning naturligtvisendast skall ange det normala sättet för fullföljd av talan. Det bör måhända påpekas att deföreslagna bestämmelserna endast tar sikte på det fallet att parten av misstagsänder fullföljdsinlagan till den överrätt som har att pröva hans talan. Enpart som enligt lag och meddelad fullföljdshänvisning har att fullfölja talan it,ex, kan alltså inte få tillgodoräkna sig att inlagan inomfullföljdstiden kommit någon annan hovrätt tillhanda. Från ett par håll har anförts attden föreslagna bestämmelsen skulle kunna leda till missförstånd när det gällervadeanmälan, och en remissinstans har förordat att också en till hovrättenfelsänd vadeanmälan skulle godtas, om den kommit hovrätten tillhanda inom envecka från det underrättens dom Risken för missuppfattning vid anmälan av vad ärenligt min mening överdriven. Vad som kan vara förvillande i fråga om vadeinlaga,nämligen att inlagan ges in och ställs till olika domstolar, har inte någonmotsvarighet beträffande vadeanmälan som både görs hos och riktas tillunderrätten. Härtill kommer att sådan anmälan skall prövas genast avunderrätten, 1 likhet med promemorian anser jag därför att möjlighet att godtafelsänd vadeanmälan inte bör införas. Att vid fullföljd till högsta domstolengodta också till statsdepartement insänd inlaga finner jag inte hellerpåkallat. Jag föreslår att 50 kap, 3 §, 51kap, 3 §, 52 kap, 2 §, 55 kap, 3 § och 56 kap, 3 § kompletteras med enbestämmelse enligt vilken fullföljdsinlaga som kommit överinstansen tillhandainom den för fullföljden stadgade tiden skall anses inkommen i rätt tid. Som framhållits underremissbehandlingen bör motsvarande lagändring vidtas också i 204 och 217 §§utsökningslagen. Som påpekas i promemorian medför de föreslagnabestämmelserna vissa praktiska konsekvenser för domstolarna vid utfärdande avlagakraftbevis. Skyldighet bör införas för överrätt som tar emot'feladresserad' inlaga att per telefon eller telegram meddelavederbörande underrätt om att talan fullföljts. En uttrycklig föreskrift attinlagan skall vidarebefordras till rätt domstol synes också lämplig.Erforderliga bestämmelser härom kan meddelas av Kungl, Maj:t, Att i författningange när lagakraftbevis kan utfärdas anser jag däremot inte nödvändigt.Uppenbarligen medför den här föreslagna bestämmelsen, liksom f ,ö, den nyabestämmelsen i 33 kap, 3 § om när handling skall anses inkommen, attlagakraftbevis inte kommer att kunna meddelas fullt lika snabbt som hittills.Ehuru någon generell skyldighet därom inte kan anses föreligga är det givetvisinget som hindrar att underrätt, om part eller annan av särskild anledning harbrådskande behov av lagakraftbevis, tar kontakt med hovrätten för attkontrollera att någon fuUföljdsinlaga inte kommit dit, 7.10 Ränta på rättegångskostnad Promemorians förslag att utdömdersättning för rättegångskostnad skall löpa med ränta har i sak biträtts avremissinstanserna. De flesta av dem, bl.a. köplagsutredningen, delar också deni promemorian uttryckta uppfattningen att frågan kan lösas separat utan hinderav att bestämmelserna om dröjsmålsränta i allmänhet fortfarande utreds. Ävenenligt min mening bör denna lätt avgränsade fråga kunna lösas för sig. Någonanledning att avvakta en eventuell framtida lagstiftning om dröjsmålsräntafinns inte. Som påpekats underremissbehandlingen är en bestämmelse om ränta på rättegångskostnadsersättningnärmast av materiell karaktär. Den bör därför tas in i 18 kap, 8 § RB sominnehåller reglerna om vilka slag av kostnader som skall vara ersättningsgilla.Som anförs i promemorian bör räntan löpa från beslutets dag tUl dess betalningsker. Med anledning av vissa uttalanden under remissbehandlingen vill jag framhåUa att utgångspunkten för ränteberäkningenär avgörandet i den instans där kostnaden uppkommit. Om t,ex, hovrätt medändring av underrättens dom i huvudsaken ålägger den tappande parten att utgeersättning för kostnader i både underrätt och hovrätt, skall alltså ränta påunderrättskostnaden löpa från underrättens dom och ränta på hovrättskostnadenfrån hovrättens dom. Motsvarande gäller naturligtvis om hovrätten utan ändringi huvudsaken höjer ett i underrätten nedsatt arvode. Om part tilldöms kostnadsersättning, bör ränta däråalltid utgå. Någon diskretionär rätt för domstolen att efter skälighetunderlåta att döma ut ränta bör inte finnas. Det kan inte anses behövligt, attpart framställer särskilt yrkande för att erhålla ränta. Bestämmelserna i 18kap. 14 § första stycket RB bör ändras i enlighet härmed. När det gäller själva räntefoten har promemoriansförslag, , biträtts av det övervägande flertalet av remissinstanserna.Bl,a, har köplagsutredningen anslutit sig därtill. Även enligt min mening börräntefoten åtminstone tills vidare fastställas till . anfört kan räntefoten komma att få jämkas i samband med eneventuell framtida lagstiftning om dröjsmålsränta, I enlighet med det anförda föreslår jag att det somett nytt tredje stycke i 18 kap. 8 § tas in en bestämmelse att ersättning förrättegångskostnad skall innefatta även ränta efter dåmålet avgöres till dess betalning sker. En speciell konsekvens av den nu föreslagnabestämmelsen bör uppmärksammas. Enligt paragrafens andra stycke skall s,k.inkasso-kostnad ersättas på samma sätt som rättegångskostnad. De materiellabestämmelserna om sådan ersättning återfinns inte i RB utan i en särskildkungörelse (1971:319) om ersättning för inkassokostnad och kostnad i mål ombetalningsföreläggande. Det är dock uppenbart att bestämmelsen om ränta börgälla också den del av parts sammanlagda kostnad i rättegång som utgörs avinkassokostnad, I lagsökningsmål gäller enligt 15 §lagsökningslagen (1946:808) om rättegångskostnad i tvistemål.Bestämmelser om kostnad i mål om betalningsföreläggande finns i den tidigarenämnda kungörelsen (1971:319), Enligt min mening är det inte påkallat attinföra någon bestämmelse om ränta på kostnadsersättning i mål om lagsökningeller betalningsföreläggande. Kostnaden i dessa mål uppgår till måttligt beloppoch den ränta som skulle kunna bli aktuell är blygsam. Att komplicerahandläggningen och i synnerhet verkställigheten av dessa ytterst talrika mål(mera än 50.000 lagsökningsmål och 150.000 mål om betalningsföreläggandeåriigen) kan inte vara motiverat. Därtill kommer att lagstiftningen om summariskbetalningsprocess f.n. är föremål för översyn inom justUie-departementet (jfrDs Ju 1972:20). Jag föreslår därför att i hänvisningen till RB i 15 §lagsökningslagen görs undantag för bestämmelsen om ränta på kostnadsersättning. Den föreslagna bestämmelsen om ränta pårättegängskostnadsersättning får betydelse också vid tillämpningen avrättshjälpslagen (1972:429). Enligt denna lag gäller som princip att den somsöker allmän rättshjälp själv skall bidra till kostnaderna för rättshjälpen medvisst belopp som fastställs av rättshjälpsnämnden, 1 den mån kostnaderna förrättshjälpen överstiger bidraget betalas de av staten. Bestämmelse i lag omparts rättegångskostnad äger tillämpning i fråga om kostnaderna förrättshjälpen. Motpart eller annan som enligt allmänna kostnadsregler skulle havarit skyldig att ersätta den som haft rättshjälp för rättegångskostnad skall istället åläggas att utge ersättningen till statsverket (31 §), När denrättsliga angelägenheten avslutats skall rättshjälpsnämnden göra avräkning medden som haft rättshjälp (30 §), Härvid skall ersättning som motpart eller annanbetalat till statsverket utges till den som haft rättshjälp i den månersättningen överstiger kostnaderna minskat med vad som erlagts ikostnadsbidrag (33 §), Bestämmelsen innebär alltså att den som haft rättshjälpfår ersättning för sin kostnad först sedan statsverket har fått full ersättningför sina kostnader. En konsekvens av den nu föreslagna regeln i 18 kap, 8 § RBom ränta på kostnadsersättning blir att återbäring enligt rättshjälpslagen avko.stnadsbidrag kan ske först sedan statsverket fått täckning för såväl sinakapitalkostnader som sina ränteanspråk. Ränta på ersättning för rättegångskostnad bör utgåi brottmål endast i mål vari målsägande ensam för talan (jfr 31 kap, 11 § RB), 7,// Ersättning för kostnad som uppkommU före rättegången När det gäller frågan om ersättning förförlikningsförhandlingar före rättegången har, som jag tidigare nämnt, i förarbetenaoch kommentaren till RB intagits en ganska restriktiv hållning. Ersättningskall sålunda kunna utgå endast i den mån förhandlingen får betydelse förrättegångens förberedande och talans utförande, t,ex, genom att parternasståndpunkter preciseras, 1 promemorian föreslås en vidsträcktareersättningsrätt avseende förlikningsverksamhet. Syftet med förslaget är attstimulera tvistande parter att söka lösa sina meningsskiljaktigheter genomförhandlingar. För egen del vill jag erinra om att jag redan tidigare (prop,1972:4) uttalat min anslutning till den tanke som ligger bakom promemoriansförslag. Några invändningar mot förslagets ändamål har inte heller framkommitunder remissbehandlingen av promemorian. Några remissinstanser menar dock attpromemorians förslag är onödigt eftersom dess syfte redan skulle varatillgodosett genom en liberal rättstillämpning, I vad mån så är fallet ärvanskligt att säga. Antagligen förhåller det sig ofta så att partsombud på ömsesidor tar upp även rent förlikningsarbete i sina kostnadsräkningar utan attnärmare ange arbetets art eller anmärka på motpartens anspråk. Denremissinstans som borde vara mest insatt i ämnet. nämligen , har över huvud inte berörtämnet. Med hänsyn till uttalandena i lagkommentaren har jag dock svårt att troatt någon fast praxis av angiven innebörd föreligger, i synnerhet somvägledande prejudikat saknas. Det är för övrigt inte helt tilltalande att enlagbestämmelse tillämpas på annat sätt än som har förutsatts vid desstillkomst. Mot den nu skisserade bakgrundenanser jag i likhet med promemorian att en uttrycklig bestämmelse i ämnet börinföras i RB, Härigenom blir det klarlagt att uttalandena i kommentaren till RBinte längre är auktoritativa. Bestämmelsen bör tas in i 18 kap, 8 § RB, Som jaganförde i samband med rättshjälpsreformen (prop, 1972:4 s,353) är en sådanordning ocksä av värde i rättshjälpssammanhang. Enligt rättshjälpslagen kanrättshjälp utgå för såväl processuellt som utomprocessuellt biträde. Ersättningför den processuella rättshjälpen bestäms av domstol medan ersättning i övrigtfastställs av rättshjälpsnämnd. Denna ordning innebär att frågan om ersättningför rättshjälp i ett och samma ärende ibland kan komma att handläggas av olikaorgan. Med den nu föreslagna ordningen vinns att frågan om ersättning förrättshjälp i samma ärende i görligaste mån bedöms samlat av en myndighet. Ocksåi ett annat avseende inverkar rättshjälpsreformen på behovet av enlagbestämmelse. Enligt rättshjälpslagen utgår rättshjälp i ett vida störreantal fall än som varit möjligt enligt lagen om fri rättegång (jfrprop, 1972:4 s,220 och s,303). Som jag nämnde är det domstol som har attfastställa ersättning för processuell rättshjälp på motsvarande sätt som f,n,gäller ersättning vid fri rättegång. Domstolarna kommer alltså i ett betydandeantal fall få anledning att ta ställning till frågan om viss kostnad ärersättningsgill eller ej och parternas möjligheter att som f ,n. i praktikendisponera däröver blir i motsvarande mån mindre. Det kan påpekas att hithörandefrågor synes ha ställts pä sin spets.endast vid tillämpning av lagen om frirättegång. Promemorian innehåller detförslaget att förhandling angående fråga som är av omedelbar betydelse förpartens talan skall betraktas som åtgärd för rättegångens förberedande. Kostnadför förhandlingen blir därmed enligt 18 kap. 8 § RB att betrakta som rättegångskostnad. Den föreslagna regeln klargör att kostnad förförlikningsförhandling rörande fråga varom parterna tvistar i målet blirersättningsgill som rättegångskostnad, även om förhandlingen inte kan anses hahaft någon nämnvärd betydelse för rättegångens förberedande och talansutförande. Så långt har förslaget inte mött några invändningar underremissbehandlingen. Även jag anser att en sådan utvidgning avrättegångskostnadsreglernas tillämpningsområde är lämplig, I promemorian uttalas vidare attden föreslagna regeln innebär den viktiga begränsningen att förhandlingangående fråga där part före rättegången frånfallit sitt ursprungliga yrkandeinte skall kunna föranleda ersättning för rättegångskostnad. Prop,1973:30 87 Denna avvägning har mött viss kritik frånremissinstanserna. Det har sålunda gjorts gällande att förslaget är alltförrestriktivt och att rättstillämpningen redan f.n,, trots uttalandena ilagkommentaren, är väl så liberal när det gäller att medge ersättning förförlikningsarbete. Särskilt i vissa familjerättsliga mål skulle den föreslagnaordningen kunna framstå som obillig. Enligt min mening har de anförda synpunkternaberättigande. Utgångspunkten bör visserligen såsom anförs i promemorian vara att fråga där förlikning träffats inte bör beaktas i kostnadshänseende irättegång om andra tvistefrågor, även om frågorna hör till samma frågekomplex.Det är ju utgången i själva rättegången som är avgörande för hurrättegångskostnaderna skall fördelas. En alltför generös hållning när detgäller att betrakta kostnad för förprocessuella förhandlingar somersättningsgill rättegångskostnad skulle i viss mån kunna inkräkta pågrundtankarna bakom . Emellertid bör utrymme finnasatt i viss utsträckning ersätta förhandlingskostnad som rättegångskostnad ävennär förhandlingen rört fråga som inte direkt omfattas av yrkandena i målet ochgrunderna för dem. En förutsättning bör dock vara att den utredning som görsoch de uppgörelser som träffas har samband med rättegången och hardirekt betydelse för denna. Vad som från domstolshåll har anförts underremissbehandlingen och vad som framgår av de i det föregående återgivnarättsfallen rörande tillämpningen av lagen om fri rättegång i vissafamiljerättsliga mål motiverar en relativt liberal rättstillämpning av nuangiven innebörd. Enligt min mening är en sådan rättstillämpning väl förenligmed den i promemorian föreslagna regeln att förlikningsförhandlingen skall hagällt fråga som är av omedelbar betydelse för parts talan. Vid en förhandling kan exempelvis ha diskuteratsfråga där parterna kommit överens och som just till följd härav inte behöverbli föremål för talan. Även om frågan inte omfattas av själva yrkandena i måletkan förhandlingens resultat dock ha varit av avgörande betydelse för hur talanutformats. Vissa fakta kan sålunda ha blivit uteslutna från processen ochrättegången kan ha förenklats. Förhandlingarna i ett skilsmässoärende kan t,ex.gälla frågor om äktenskapsskillnad, vårdnad, umgängesrätt, underhåll, rättentill bostaden, bodelning, m.m. Till följd av en vid förhandlingarna träffadöverenskommelse avstår part från att fullfölja sin ursprungligen tänkta talan,och målet kan begränsas till någon enstaka tvistefråga. Även om förhandling iexemplet rört frågor som ligger utanför den i rättegången anhängiggjorda talanoch som delvis bodelningen inte ens kunnat föras in i målet kan det likvälibland framstå som rimligt att anse förhandlingen ha rört frågor av såavgörande betydelse för partens slutliga utformning av talan att kostnaden förförhandlingen i dess helhet bör anses som rättegångskostnad (jfr prop. 337 och Ju U 1972:12 s. 31 ff). Mot bakgrund av det anförda föreslår jag att dettill 18 kap. 8 § RB fogas en bestämmelse av innehåll, att förhandling förbiläggande av tvistefråga som har omedelbar betydelse för partens talan skallanses som åtgärd för rättegångens förberedande. Bestämmelsen bör gälla ocksåförhandling som ägt rum före ikraftträdandet. Någon särskildövergångsbestämmelse synes därför inte påkallad. Det bör understrykas att det föreslagna tilläggetendast utgör en exemplifiering av begreppet rättegångens förberedande. Somframgår av redogörelsen för förarbetena till RB kan emellertid även åtskilligaandra åtgärder före rättegängen vara ersättningsgilla som rättegångskostnad.Någon ändring härvidlag är inte avsedd, 7.12 Domförheti mål om konkursarvoden I mål om bestämmande av arvode tiU rättensombudsman och förvaltare enligt 85 § KL krävs en sammansättning med trelagfarna domare. Vid tingsrätter med en eller två lagfarna domare har detta iflera fall lett till att handläggningen av arvodesmäl kommit att fördröjas.Promemorians förslag att tingsrätt vid prövning av arvodesmäl skall vara domförmed en lagfaren domare har genomgående hälsats med tillfredsställelse av remissinstanserna.Även enligt min mening är en sådan reform motiverad. Jag vill dock samtidigtunderstryka vad som påpekas i promemorian och flera remissyttranden, nämligenatt mera omfattande och krävande mål aUtjämt bör handläggas i ordinärsammansättning. Jag föreslår att det undantag som i 211 § förstastycket KL gjorts för mål om egendomsavträde utsträcks att gälla också mål omarvodesprövning. Den föreslagna regeln bör gälla handläggningen av arvodesmålefter lagens ikraftträdande även om framställning om arvode gjorts tidigare.Någon övergångsbestämmelse erfordras därför inte. Det har under remissbehandlingen ifrågasatts attinföra motsvarande domförhetsregel beträffande vissa likvidationsärenden enligtaktiebolagslagen (1944:705). Med anledning härav vill jag nämna att det f.n.inom pågår arbete med en reformerad aktiebolagslagstiftningpä grundval av bl.a. aktiebolagsutredningens betänkande (SOU 1971:15) Förslagtill aktiebolagslag m.m. Enligt min mening bör den aktualiseradedomförhetsfrågan lämpligen övervägas i det sammanhanget. Verksamheten inom sjukvården är av sådan natur atti synnerhet läkare och sjuksköterskor men även annan vårdpersonal i storutsträckning får motta förtroenden från patienter och deras närstående. Undersin verksamhet kommer vårdpersonalen också ofta att göra iakttagelser rörande förhållanden som för den enskilde framstår somsträngt personliga. För allmänhetens förtroende för sjukvården är därförbestämmelserna om tystnadsplikt för läkare, sjuksköterska och annanvårdpersonal av stor vikt. Bestämmelserna om tystnadsplikt är desamma förläkare och sjuksköterska. Bestämmelserna om tystnadsplikt kompletteras avbl,a, reglerna i 36 kap, 5 § andra stycket RB enligt vilka vissa kategorier avmedicinalpersonal, bl,a, läkare, uttryckligen undantas från den eljeststadgade vittnesplikten. Undantaget gäller dock inte sjuksköterska, om hon inteär att anse som biträde ät läkare, 1 sin framställning har sjuksköterskeföreningen gjortgällande att det är en brist att den enligt sjuksköterskereglementet stadgadetystnadsplikten för sjuksköterska inte motsvaras av något undantag frånskyldigheten att vittna vid domstol. Föreningen har därför hemställt att det iuppräkningen av yrkeskategorier i 36 kap, 5 § andra stycket RB görs tilläggockså för sjuksköterska. Framställningen har biträtts av remissinstanserna. Som påpekats under remissbehandlingen torde visserligendet alldeles övervägande flertalet sjuksköterskor redan enligt nuvarandebestämmelser vara undantagna från vittnesplikt. Den praktiska betydelsen av denifrågasatta lagändringen är måhända därför inte alltför stor. Oavsett detta fårdet emellertid enligt min mening anses vara av intresse från principiellsynpunkt att reglerna om vittnesplikt på samma sätt som reglerna omtystnadsplikt är lika för läkare och sjuksköterskor. Båda dessa grupper avvårdpersonal har ju, låt vara på skilda nivåer, funktioner som gör att dekommer i kontakt med och får kännedom om andra människors förhållanden. Somanmärkts under remissbehandlingen kan dessutom utvecklingen inom sjukvårdenkomma att leda till ändrad fördelning av arbetsuppgifter ochansvarsförhållanden mellan de båda kategorierna. Sedan sjuksköterskorna numerautgör en klart avgränsad yrkeskategori torde något tekniskt hinder inteföreligga mot den ifrågasatta lagändringen. 1 enUghet med det anförda föreslårjag därför att sjuksköterska förs in bland de kategorier yrkesutövare somenligt 36 kap. 5 § andra stycket RB är särskilt undantagna från vittnesplikt. I enlighet med det anförda har inomjustitiedepartementet upprättats förslag till 1, lag om ändringi , 2, lag om ändringi lagsökningslagen (1946:808), 3, lag om ändringi utsökningslagen (1877:31 s,l), 4, lag om ändringi konkurslagen (1921:225), 5, lag om ändringi rättshjälpslagen (1972:429), 6, lag om ändringi lagen (1961:262) om försäkringsdomstol. Förslagen torde få fogas till statsrådsprotokolleti detta ärende som bilaga 2. Jag hemställer, att lagrådets yttrande överlagförslagen inhämtas genom utdrag av protokollet. Vad föredraganden sålunda med instämmande avstatsrådets övriga ledamöter hemställt bifaller Hans Maj:t Konungen, Ur protokollet: BrUta Lag om ändring i Bilaga 1 Promemorians förslag Härigenom förordnas i fråga om , dels att 4 kap. 1 och 13 §§, 5 kap. 6 och 8 §§,9 kap, 5 §,17 kap. 9 §, 18 kap. 8 och 14 §§,30 kap, 7 §,33 kap, I och 3 §§,50 kap. 3 §,51kap, 3 §,52 kap, 2 §, 55kap, 3 § och 56 kap. 3 § skall ha nedan angivna lydelse, dels att i 5 kap, skall införas en ny bestämmelse, 10 §,av nedan angivna Lagfaren domare skall vara svensk medborgare och hava avlagt för behörighet till domarämbete föreskrivna kunskapsprov. Lagfaren domare skall vara svenskmedborgare och hava fyllt samt hava avlagt för behörighet tilldomarämbete föreskrivna kunskapsprov. Den som ej uppnått denna ålder mådock utan hinder därav utöva domarämbete i den begränsade omfattning Konungenbestämmer. Ej må den utöva domarämbete, som är omyndig eller ikonkurstillstånd. Om kunskapsprov och villkor i övrigt för utövande avdomarämbete förordnar Konungen, 4 kap, 13 § Domare vare jävig att handlägga mål: 1, Om han själv är part eller eljest har del i saken eller av dess utgång kan vänta synnerlig nytta eller skada; 2. om han med part är eller vant gift eller är trolovad eller är i rätt upp- eller nedstigande släktskap eller svågerlag eller är syskon eller är i den släktskap, att den ene är avkomling till den andres syskon eller att de äro syskonbarn, elleridet svågerlag, att den ene är eller vant gift med den andres syskon eller syskons avkomling eller med någon, Domare vare jävig att handlägga mål: 1, Om han själv eller hans maka, föräldrar, barn, syskon eller annan honom närstående är part eller eljest har del i saken eller kan vänta syn nerlig nytta eller skada av dess utgång; 2. om han eller någon honom närstående är ställföreträdare för pan eller för någon som eljest har del i saken eller kan vänta synnerlig nytta eller skada av dess utgång, eller är ledamot av styrelsen för bolag, förening, stiftelse eller lik nande samfund eller inrättning som