prop · FW031 · 1973-12-31 00:00:00 — De kortare strafftidernahar medfört att genomströmningstakten på anstalterna blivit så stor atträjongledningen sällan har den kännedom om klienterna som förutsattes i denursprungliga räjongplanen. Den av statsmakterna uppsatta målsättningen attvarje räjong skulle vara självförsörjande i fråga om behandlingsresurser harbl, a, av ekonomiska skäl inte kurmat genomföras, I stället har klienteletsanknytning till en viss räjong ibland medverkat till att de befintligaresurserna fördelas ojämnt och därför inte utnyttjas maximalt. Ett särskUtproblem utgör specialräjongerna som helt saknar anknytning tUlfrivårdsdistrikten. Även inom normalräjongerna är denna kontakt oftaotUlräcklig bl, a, därför att räjongchefens arbetsbelastaing försvårat hansmedverkan i frivårdsarbetet, Frivårdspersonalens möjligheter att påverkaklientens anstaltsplacering, behandling och tidpunkten för frigivningen ärsmå. Inte minst beror detta på att verkställigheten ofta äger rum långt frånklientens hemort. Beredningen finner också att räjongsystemetsnuvarande utformning försvårar den integration med samhällets övriga vårdorgansom varit en grundläggande princip för beredningens arbete. En sådan skulleförmodligen lättare kunna åstadkommas med en regional indelning som har enbättre anknytning till andra regionala organ t. ex, landsting, länsarbetsnämnder,länsskolnämnder. Beredningen anser sig kunna befara att ett vidmakthållande aven organisation som i väsentiiga avseenden skiljer sig från vad som tiUämpasinom andra vårdområden kan leda tUl att kriminalvården isoleras och attsamarbetet med bl, a, sjukvårdens och socialvårdens huvudmän försvåras. Beredningens slutsatsblir att den nuvarande regionala indelningen måste omprövas. Det bör därvidvara ett grandläggande krav att verksambeten, i enlighet med det ursprungligasyftet, kan bedrivas på ett sädant sätt att den personal som svarar förklienteldifferentiering och behandlingsplanering kan bygga på personligkännedom om de enskilda fallen. Detta förutsätter att regionerna blir mindre, attdet regionala systemet i större utsträckning än anknytes tillfrivårdsdistrikten samt att specialräjongerna slopas. Med utgångspunkt fråndessa överväganden föreslår beredningen att det nuvarande räjongsystemet slopasoch att riket i stället indelas i fjorton kriminalvårdsregioner med följandegeografiska omfattning. Prop.1973:1 Bilaga 4 106 anför att de fleraoch mindre regionala enheter som föreslås bli tUlskapade verksamt bör bidragatUl att regionchefen får bättre föratsättningar att leda vårdarbetet iregionen samt att denne, med den ökade kännedom han förvärvar om de enskildafallen, bör kunna differentiera klientelet och övervaka den långsiktiga behandlingsplaneringenpå ett bättre sätt. Styrelsen anser dock att den föreslagnaregionen för är för stor för att svara mot beredningensintentioner och föreslår två distrikt för , Styrelsen delar iprincip beredningens uppfattning att regioncheferna så långt som möjligt skallha ansvaret för de intagnas placering. Den tekniskt invecklade problematik somplace-ringsfrågoma innebär måste dock enligt styrelsens uppfattning bli föremålför närmare utredning och överväganden. Socialstyrelsenanser att en decentraliserad, regionsvis uppbyggd kriminalvårdsorganisation med accentueradinriktning på frivård är ägnad att skapa en god samverkan med hälso-, sjuk- ochsocialvård. Statskontoret anser att betänkandet intelämnar hållpunkter för ett närmare bedömande av den föreslagnaregionindelningen men finner dock att reformen bör vara ägnad att motverka debrister som vidlåder det nuvarande räjongsystemet. i förklararsig, i likhet med de övriga länsstyrelsersom yttrat sig över betänkandet, positiv tUl den föreslagna reformen men anseratt det med hänsyn till den bebyggelsestruktur som utmärker Stockholmslän kan bli svårt att finna lämpliga platser för ett stort antallokalanstalter. ifrågasätter därför om inte de angränsande länen främst län tiUsammans med skuUe utgöra ettlämpligare geografiskt område för en kriminalvårdsregion. Genom de kortaavstånden inom en sådan region Prop.1973:1 Bilaga 4 107 skulleberedningens målsättning beträffande lokalanstalterna ändå kunnaupprätthållas. övervakningsnämnden i anser attGotlands län, som enligt beredningensförslag skall tillhöra region, i stället bör sammanförasmed län. En negativinställning tUl förslaget om specialräjongemas slopande redovisar ungdomsfängelsenämnden somanser att en verkställighet av ungdomsfängelse enligt lagstiftarens intentionerföratsätter att klientelet sammanhålles inom en särskild enhet inomkriminalvården. Denna enhet utgöres f. n. av ungdomsräjongen inom vUkenkriminalvårdsdirektören, personalen på ungdomsanstalterna samt frivårdenssärskUt avdelade tjänstemän samverkar som ett team för att söka åstadkommabästa möjliga resultat inom det väl differentierade systemet. Västrakriminalvårdsräjongens regionala företagsnämnd anser däremot attspecialräjongerna bör slopas och föreslår att antalet regioner bör begränsastUl tio. Man påpekar vidare att regionchefens kansliorganisation måste ges deförstärkningar som blir oundgängligen nödvändiga för att denne skaU ha någonmöjlighet att fullfölja de uppgifter som beredningen förutsätter. Liknandesynpunkter framföres också av Svenska fångvårdssällskapetsom också anser att regioncheferna bör bibehåUa den nu inarbetade titelnkriminalvårdsdirektör samt av Föreningen ochskyddsassistenter som anser att regionchefens arbetsuppgifter enligtberedningens förslag blir övermänskUga. Enligt föreningens uppfattning kanmånga av frivårdsuppgifteraa även i fortsättningen ligga på skyddskonsulenten.Regionchefen skall inte eftersträva att i detalj följa tusentalsfrivårdsärenden Inom regionen. Södra kriminalvårdsräjongensregionala företagsnämnd anser att de tre storstadsregionerna fåttalltför stora klientgrupper och regioner att svara för. Där skulle enligtföretagsnämndens mening en delning eller en komplettering med biträdanderegionchefer vara en lösning. Liknande förslag framföres av och av TCOvilka båda framhåller att regionchefen i förslaget ålagts alltför storarbetsbörda. Hovrättenöver och avstyrker förslaget i denna del. Beredningens förslag till anstaltssystem byggerpå en starkt individualiserad kriminalvård. Besluten rörande de enskildasplacering på olika anstalter får därför en central betydelse. Det är dåsynnerligen betydelsefullt att den som skall fatta dessa beslut har en godkännedom om klientelet. Framför allt måste han känna till de intagnasförhållanden och levnadssätt när de vistas i sin normala miljö, dvs. Detta föratsätter en organisation som i betydligt störreutsträckning än den nuvarande är anpassad tUl frivårdens arbetsformer. Detnuvarande räjongsystemet lämnar trots många förtjänster inte Prop.1973:1 Bilaga 4 108 Detta är i och för sig förklarligt eftersom systemet ursprungligen tUlkom enbart för atttiUgodose anstaltsvårdens behov. I en utveckling då samhälletskriminalpolitik i allt större utsträckning överflyttat verksamhetenstyngdpimkt på frivården och lägger aUt större vikt vid kontakten med olikasamhällsorgan framstår det därför som föråldrat. I likhet med beredningen anserjag att den föreslagna reformen är en naturlig konsekvens av beredningensövriga förslag och bör ses som ett led i uppbyggnaden av en kriminalvård därman i långt större utsträckning än som är fallet eftersträvar verkningsfullainsatser innan de dömda ännu fixerats i en asocial livsföring. Med hänsyn tUlvad jag tidigare anfört beträffande betydelsen av samordnade insatser förkriminalvårdsklientelet finner jag det också angeläget att kriminalvårdensregionala verksamhet i största möjliga utsträckning anpassas tUl den organisation som tillskapats för samhäUets övrigastöd- och hjälporgan. Beredningens uppfattning att detta samarbeteskulle underlättas genom en tätare och mera regelmässig kontakt synes habestyrkts av remissvaren. k. speciakäjongema för dem som dömts tUl ungdomsfängelse och internering haräven i det nuvarande räjongsystemet en organisatorisk särställning som ärbehäftad med allvarliga brister. Främst ligger dessa i den otillräckligaanknytningen till frivården, vilken medför att verksamheten koncentreras tillanstaltsvården medan frivårdsarbetet i stor utsträckning sköts utan direktinsyn av räjongledningen. Denna utveckling tillgodoser inte lagstiftningenssyfte som var att åstadkomma en långtgående integration mellan vård inom ochutom anstalt. Härtill kan läggas att specialräjongerna genom anstaltemasgeografiska spridning blir svåradministrerade. a. måste räjongchefen föratt regelbundet kunna besöka anstalterna använda huvudparten av sin arbetstidför resor. Avvad som ovan anförts framgår att jag i likhet med flertalet remissorgan anseratt det nuvarande räjongsystemet inte längre motsvarar de krav som bör ställaspå en regional kriminalvårdsorganisation. Det system som förordas avberedningen är enligt min uppfattning bättre ägnat att utgöra grunden för enregional verksamhet som är baserad på närhetsprincipen, ökade insatser inomfrivården och intensifierad samverkan med samhällets övriga stöd- ochvårdorgan. Jag förordar därför att de nuvarande kriminalvårdsräjongerna påföreslaget sätt delas upp på mindre enheter och att specialräjongerna för demsom dömts till ungdomsfängelse eller internering upplöses. Jag vUl dock, hksom i fråga omlokalanstalternas utformning, framhålla att beredningens förslag måstebetraktas som en principlösning, som skall detaljregleras i administrativordning enligt de riktlinjer som uppdragits av beredningen. Vissa frågorrörande regionchefens arbetsförhållanden och de regionala distriktens gränserbör därvid ytterligare övervägas. Prop.1973:1 Bilaga 4 109 5 Behandlingen av narkotikamissbrukare inomkriminalvården 5.1Beredningen Beredningen konstaterar att antaletnarkotikamissbrukare inom kriminalvården fortlöpande har ökat. Av anstaltsklienteletberäknades den 1 aprU 1972 ha missbrakat narkotika av något slag. Blandfrivårdsklientelet var motsvarande procenttal 12. Beredningen som visserligenpåpekar att statistiken inte är tUlräckligt underbyggd finner dock att insatsermåste göras. Man avvisar emellertid tanken på att inom kriminalvården bygga uppen särskild organisation för narkomanvård. Beredningen hänvisar därvid bl. a.till att en framgångsrik behandling av narkomaner i regel kräver enlångvarigare behandUng än som kan anordnas inom kriminalvården. Beredningenfinner också att kriminalvården med sin primära karaktär av tvångsingripande har begränsade möjligheter att bereda missbrakama en adekvat vård. I ställetbör samhäUets allmänna vårdresurser dimensioneras på sådant sätt att ävenkriminalvårdsklientelets självklara rätt tUl en riktig behandling kan tillgodoses.Kriminalvården bör dock ha möjlighet att ge narkomanerna den hjälp och det stödsom hgger inom ramen för dess normala verksamhet. I storstadsområdena kanhjälpverksamheten motivera speciella personalresurser. Kriminalvårdens behov avnarkomanvård måste också tillgodoses i de faU då klienterna omhändertagits påett sådant sätt att det förhindrar eller försvårar att vården bereds inom denordinarie sjukvården. I fråga om frivårdsklientelet bör detvara kriminalvårdens uppgift att fastställa vilka som missbrukar narkotika samtgraden av deras missbruk. I de lättare faUen bör man med hjälp avrådgivning och sociala stödåtgärder söka förmå missbrukarna att själva upphöramed missbruket. Det är i dessa fall önskvärt att man har tUlgång tillpsykiatrisk och social expertis. Det är mot bakgrund härav man får seberedningens förslag att övervakning av narkomaner bör skötas avtjänstemannaövervakare och att psykiaterkonsult knyts tUl flertaletfrivårdsdistrikt. De etablerade missbrukarna bör hjälpastill sjukhusvård eUer annan kvalificerad behandling. Beredningen föreslårdärvid att även vissa tvångsåtgärder skall kurma ifrågakomma främst för attförhindra att den dömde på eget initiativ avbryter behandlingen på ett aUtförtidigt stadium. I fråga om anstaltsklientelet föreslårberedningen åtgärder för att tiU-försäkra vård åt nyintagna som visar symtom påförgiftning eller allvarliga abstinensbesvär. Detta kräver en förstärkning avsjukvårdsorganisationen. I övrigt bör narkotikamissbrukare somådömts frihetsstraff omhändertas på ett sätt som hjälper dem att håUa sig isådan fysisk och psykisk Prop.1973:1 Bilaga 4 110 konditionatt behandlingsinsatser i samband med frigivningen imder-lättas. I den månmissbrukarna bedöms vara i behov av specialistvård och med beaktande av säkerhetsskäl lämpUgen kan placeras på psykiatrisktsjukhus eUer narkomanvårdsklinik bör de överföras till sådan vård.Narkomanvård på sjukhus eller kUnUc bör jämställas med annan sjukhusvård ochinräknas i verkstäUighetstiden. Stockholms-, Göteborgs- ochMalmöregionerna måste av praktiska och humanitära skäl utrustas med speciellaresurser för narkomanvård. Beredningen föreslår därför att i var och en avdessa regioner inrättas ett särskilt behandlingsteam med läkare, psykolog ochsocialarbetare. I närheten av storstäderna bör dessutom försöksvis inrättasbehandlingshem för narkomaner bland anstaltsklientelet vilka själva önskar behandlingmot missbraket och som bedöms mottagliga för sådan behandling. Beredningen föreslår vidareförsöksverksamhet med särskilda narkomanvårdsavdelningar vid riksanstalter.Med hänsyn tUl att våra kunskaper om kriminalvårdens narkomaner bygger påotillräckligt faktaunderlag bör dock verksamheten bedrivas i begränsad skalavarför beredningen föreslår att man avdelar några riksanstaltsavdelningar försådan vård. Förläggningen bör ske på sådant sätt att avdelningen kan stå undertillsyn av personal från psykiatrisk avdelning. Beredningen föreslår också attmedel anslås för psykoterapeutisk behandling och för ledning av motions- ochfritidsverksamhet vid narkomanavdelningar. Slutligen föreslår beredningen att enpsykiatertjänst inrättas med placering i där närheten till Kumla- ochHinsebergsanstalterna har medfört särskilda problem med ett narkotikabelastatfrivårdskllentel. konstaterar medtillfredsställelse att beredningen föreslår en förstärkning av sjukvården vidanstalter och häkten så att man snabbt kan upptäcka och föranstalta om vård förnyintagna narkotikamissbrukare. Styrelsen är också positiv till förslaget ominrättande av behandlingsteam i storstadsområdena. Däremot anser styrelsen bör undvika att inrätta behandlingshem för narkotikamissbrakare eftersomdessa inte onödigtvis bör särskUjas från andra vårdbehövande. Förslaget omsärskUda avdelningar vid riksanstalter kan i och för sig accepteras men fårinte medföra att man underlåter att maximalt utnyttja vård-resursema utomriksanstalt, Möjlighetema att i ännu högre grad repUera på lokalanstalter ochfrivårdskontakter bör därför övervägas. När det gäller sjukhusvård för narkomaneranser stjrelsen att kriminalvårdens klienter bör beredas psykiatrisksjukhusvård, såväl frivillig som med tvång, efter samma grander som övrigasamhällsmedborgare. Vården bör även upphöra och utskrivning ske efter sammagrunder som för övriga medborgare, ehura givetvis med det undantaget att närdet Prop.1973:1 Bilaga 4 111 medicinsk-psykiatriskavårdbehovet upphört patienten om så av kriminalvårdsskäl är påkallat skallåterföras för fortsatt kriminalvård i stället för att återbördas till det friasamhällslivet. RFHL understryker sin tillfredsställelseöver att beredningen vill angripa missbruksproblematiken på frivillighetensväg och att man inser kriminalvårdens begränsade möjligheter att på ettkonstraktivt sätt lösa sina problem. Förbundet understryker vikten av attkriminalvårdens klientel inte minst de som har problem med narkotika hartillgång till samhällets samlade vård- och behandlingsresurser. RFHL ställersig mycket skeptisk till den föreslagna försöksverksamheten mednarkoman-avdelningar vid vissa riksanstalter och hänvisar tUl de försök oftamed dåliga resultat som pågår vid sjukhus runt om i landet. Om enförsöksverksamhet konomer till stånd är det viktigt att den har hjälpbehovetsom riktmärke och att den inte perverteras till ett isolat för en, somberedningen anser, svårbehandlad grapp kriminella. anser beredningens förslag om de till storstadsregionerna anknutna behandlingsteamen positivt.Även om det vore önskvärt att narkotikamissbrukarna kunde beredas sjukvård ivanlig ordning är det i praktiken omöjligt med hänsyn till att resursersaknas. Samma uppfattning har också Föreningen somäven anser att man under det fortsatta arbetet med beredningens förslag måsteägna stor uppmärksamhet åt narkotikaproblemet. Resursfrågorna tas också upp av som påpekar att de nuvarande resurserna inte är utbyggda i denomfattning som beredningen förutsätter. Förbundet framhåller att det råderdelade meningar om vilken vårdform som generellt ger de bästa resultaten vidvård av narkotUcamissbrukare. Den sistnämnda synpunkten understryks kraftigt avSvenska landstingsförbundet som bedömer det orealistiskt att narkomanvården medvissa undantag skall föras över på den allmänna sjukvården och då framför allttill de psykiatriska sjukhusen. Man eftersträvar allt öppnare vårdformer däröppna vårdcentraler kan komma att överta mycket av den vård som nuges på sjukhus. Skulle kriminalvårdens patienter komma att överföras, kommerdessa intentioner sannolikt inte att kunna fullföljas i planerad omfattning. Enligt utredningen skulle endastnarkomaner med god behandlingsprognos och som frivilligt underkastar sig vård,behandlas på landstingskommunala sjukhus. Detta är enligt styrelsens meningmycket svårbedömbart när det gäller narkomanpatienter. Styrelsen är av denuppfattningen att narkomaner generellt sett till mindre del behöver ren medicinskvård, utan framför allt social rehabUitering, vilket torde ingå ikriminalvårdens uppgifter. Även vänder sig emot beredningens förslag att överföra missbruksklientelettill den psykiatriska sjukvården, Prop.1973:1 Bilaga 4 112 särskiltsom denna knappast på ett övertygande sätt kunnat dokumentera sin förmåga attbättre än andra samhällets vårdorgan på lång sikt tUlgodose värden av t, ex,narkotikamissbrakare, alkoholister och särskUt vårdkrävande (psykopater), Istället anser föreningen att de psykiatriska vårdresurserna inom ramen förkriminalvården bör byggas ut. Föreningen gör dock undantag för sådana faU därkriminalvårdens sjukvårdsresurser ärotUlräckUga såsom vid omhändertagande av akuta psykoser, intoxikationermed svåra abstinensreaktioner och lUcnande. För en utbyggnad av kriminalvårdensnarkomanvård uttalar sig också FöreningenSveriges statsåklagare och överåklagarna i och . Desistnämnda påpekar att den allmänna sjukvården om beredningens förslaggenomföres skulle få behandla patienter med grava brister i såväl uppförandesom pålitlighet. Sådana patienter skulle därtUl i många fall komma att äventyrasjukhusens säkerhet genom att överföra smittsamma sjukdomar t. ex. gulsot. Mananser det inte heller realistiskt att tro att förutsättningen förrehabUiteringen av narkomaner skuUe vara större om behandlingen sker påfrivillighetens väg än genom tvångsåtgärder. Föreningen anser att ettöverförande tUl alhnänna sjukvården vore ett åsidosättande av domen vUket intekan vara riktigt. uttalar däremotatt behandlingen av narkomaner ofta förutsätter stort tålamod och en långbehandUngsperiod. Enligt samfundets uppfattning har kriminalvården i praktikenmycket små möjligheter att ge missbrukare en adekvat vård. Samfundet delardärför i princip beredningens uppfattning att huvudvikten bör läggas på attsamhällets allmänna vårdresurser byggs ut på ett sådant sätt att tillräckligamedel ställs tiU förfogande för en mer adekvat vård av narkomaner än den somför närvarande står tiU buds. Samfundet framför också förhoppningen om att denförsöksverksamhet som beredningen tänkt sig kan ge till resultat att manförskaffar sig bättre kännedom om vUka metoder som skall tillämpas för vård avnarkotikamissbrakare av mer avancerat slag. Liknande synpunkter framförs avlänsstyrelsen i som anför. tror inte att man inomkriminalvården kan göra sådana behandlingsinsatser att det i större omfattninggår att lösa narkomanernas problem, men anser att man så effektivt som möjligtmåste utnyttja den tid som missbrukarna ändå är omhändertagna inomkriminalvården för att bereda dem vård.Länsstyrelsen vUl därför tiUstyrka beredningens förslag beträffandebehandlingsteam i storstadsregionerna, inrättandet av behandlingshem istorstädema samt av några riksanstaltsavdelningar för vård avnarkotikamissbrakare. i förstaavdelningen biträder förslaget om inrättande av en psykiatertjänst medplacering i och framhåller därvid betydelsen av att vederbörandepsykiater deltar i nämndens Prop.1973:1 Bilaga 4 113 sammanträdenunder behandling av patientfall för att bistå nämnden med råd och upplysningari medicinskt hänseende, Remissvaren speglar den osäkerhet som iviss mån fortfarande råder rörande såväl metodiken för vården avkriminalvårdens narkomaner som beträffande ansvaret för densamma. Det är vidarenödvändigt att framhålla att de samlade personella och ekonomiska resurser somstår till förfogande för insatser inom detta vårdområde är begränsade. Att, somföreslås av en del remissorgan, inom kriminalvården bygga upp en organisationavsedd att täcka alla behov, skulle i den mån det över huvud taget vorerealistiskt att genomföra ofrånkomligen leda till att resurser undandrogsandra vårdområden, där bättre föratsättningar finns att bedriva ettframgångsrikt rehabiUteringsarbete. Å andra sidan är det framför allt avhumanitära skäl ytterst otillfredsställande om kriminalvårdsmyndigheternanär säkerhetsskäl, hänsyn till allmän laglydnad eller de dömdas personligaegenskaper påfordrar ett omhändertagande under slutna former måste avvisaframställningar om hjälp och stöd eller avstå från att behandla gravasjukdomssymptom. För den klientgrupp som här avses synesde föreslagna riksanstalts-avdelningarna utgöra en acceptabel lösning. Jagbiträder därför detta förslag. Jag anser emellertid i likhet med beredningenatt arbetet tUls vidare bör bedrivas som försöksverksamhet för att geerfarenheter om vilka principer som i fortsättningen bör tillämpas. Det ärdärvid betydelsefullt att man tar tillvara de erfarenheter som gjortsinom svensk och internationell narkomanvård. En stor del av kriminalvårdens narkomanerfinns, vilket vissa remissorgan delvis synes ha förbisett, i den klientelgrappsom beredningen betecknar som normalklientel och bland vUka flertaletomhänderhas av frivården. Att denna grapp skulle få sitt behov avinstitutionell vård tillgodosett genom kriminalvårdens försorg anser jagstrida mot det grundläggande syftet med kriminalvårdens verksamhet.Socialstyrelsen fastslår i Råd och anvisningar nr 19/1970 att nykterhetsvårdenså långt detta är praktiskt möjUgt bör ta på sig sin del av vårduppgifternaför de alkoholskadade bland frivårdskUentelet. Mot bakgrund av de riktiinjersom statsmaktema dragit upp i fråga om vården av narkotikamissbrakare anserjag att samma ansvar måste åvUa berörda vårdorgan när det gällerkriminalvårdens narkotikamissbrukare. Vad som framhåUes av såvälsocialstyrelsen som kommunförbundet att de personer som vårdas inomkriminalvården inte skaU ha någon särställning i förhållande tUl andramänniskor är därvid särskUt värt att understrykas. Med hänsyn tUl att resurserna inom dettavårdområde är OtUlräckUga delar jag emellertid beredningensuppfattning att supple- 8 1973.1 saml. Prop.1973:1 Bilaga 4 114 mentäraåtgärder för kriminalvårdsklientelet är nödvändiga. Jag biträder därförförslaget att i storstadsområdena inrätta särsldlda behandlingsteam avseddaatt i samverkan med de lokala sjukvårdsorganen leda behandlingen av denarkomaner som är omhändertagna inom frivård, anstaltsvård och på häkten.Teamen bör bestå av överläkare med socialmedicinsk eller psykiatriskutbUdning, psykolog med utbUdning i klinisk psykologi, kurator ochsjuksköterska. I skall teamets arbete samordnas med den verksamhetsom pågår vid den inrättade behandlingscentralen. Teamen skallockså samarbeta med de socialmedicinskapoUkliniker som såväl i som i bedrives iskyddsvärnsföreningamas regi.