prop · FW03160 · 1973-12-31 00:00:00 — a. har påtalats attdet f. n. inte är möjligt att låta en och samma association ha hand omförvaltningen av gemensamhetsbildningar som tillkommit med stöd av olikalagar. Det är tydligt att detta i många fall tynger och fördyrar förvaltningen.Givetvis skulle det vara önskvärt att man kunde meddela gemensamma associationsrättsligabestämmelser för alla former av fastighetssamverkan. Detta torde emellertid ivart fall på kort sikt inte vara möjligt. Däremot synes hinder inte möta attföra samman de förvaltningsbestämmelser som f. n. finns i bysamfällighetslagenmed vissa av de nuvarande reglerna om förvaltning av gemensamma anläggningartill en lag. Denna bör utformas så att det blir möjligt att ställasamfäUigheter och anläggningar av olika slag under förvaltning av sammaassociation. Ipromemorian påpekas vidare att lantmäteristyrelsen även framfört önskemål omsamordning av bestämmelserna om inrättande av gemensamma anläggningar.Styrelsen har därvid fäst uppmärksamheten på att den nuvarande gränsdragningenmeUan LGA och EVL medför komplikationer i tUlämpningen. Svårighetema har singrund i att LGA inte får tUlämpas på sådan självständig väganläggning somfaller inom tillämpningsområdet för EVL. SärskUt när det gällerfritidsbebyggelse är det vanligt att en väg och en gemensamhetsanläggningenligt LGA skaU betjäna samma krets av fastigheter. Praktiska skäl talar då föratt frågan om anläggningarna prövas vid en förrättning, men detta går inte f.n. HärtUl kommer att det i vissa fall kan vara svårt att avgöra om enväganläggning utgör en sådan självständig anläggning på vilken EVL ärtillämplig eller om den har tUl huvudsakligt syfte att möjliggöra tillträdetill en gemensamhetsanläggning och alltså faller inom tillämpningsområdet förLGA (jfr prop. 1966: 128 s. 122). Även i vissa andra hänseenden ansesgränsdragningen mellan LGA och EVL vålla svårigheter. Vadsom nu anförts talar enligt promemorian med styrka för att en samordning skerav reglerna i LGA och EVL. Vägande skäl kan åberopas för att låta en sådansamordning omfatta även reglema om dikning i VL. Frågor om dikning torde intesällan aktualiseras i samband med andra anläggningsarbeten, och det är dåuppenbarligen fördelaktigt om man genom prövning vid en förrättning kan lösafrågorna i ett sammanhang. Enreformering av bestämmelserna i och EVL samt av dik-ningsreglema i VLframstår även från andra synpunkter som angelägen. Möjlighetbör sålunda öppnas att få tUl stånd en ändamålsenlig samordning mellanförrättningar enUgt FBL och förrättningar rörande anläggningsföretag. Vidareär bestämmelsema i EVL och dikningsreglerna i VL i många hänseenden föråldradeoch svårtillämpade. Härtill kommer att erfarenheterna från tiUämpningen av LGAvisat att också denna lag är behäftad med vissa brister. Detsamlade reformbehov som sålimda föreligger bör, uttalas det i promemorian,tUlgodoses på det sättet att man för samman bestämmelserna i och EVL samtdikningsreglerna i VL tiU en ny och tidsenlig lag om gemensamma anläggningar. 1enlighet med dessa överväganden innehåller promemorian förslag dels tUlanläggningslag, dels till lag om förvaltning av samfäUigheter, dels tUlövergångs- och följdlagstiftning. Vidutformningen av lagförslagen har, framhålls det i promemorian, beaktats attvisst utredningsarbete gjorts och annat sådant arbete pågår inom ifrågavaranderättsområden. Kungl.Maj:t uppdrog genom beslut den 26 aprU 1957 åt lantmäteristyrelsen att isamråd med och fastighets-bUdningskommitté se överbysamfällighetslagen och att tUl Kungl. Maj:t inkomma med det förslag vartillöversynen kunde ge anledning. Lantmäteristyrelsen har i skrivelse den 9november 1970 redovisat utredningsuppdraget. Med skrivelsen har styrelsenöverlämnat lagutkast och motiv tUl lag om förvaltning av samfälligheter. Denav styrelsen gjorda utredningen har enligt promemorian i betydande omfattningtUlgodo-gjorts vid utformningen av förslaget tiU lag om förvaltning avsamfälligheter. EnsärskUd utredningsman har avgett betänkande med förslagtUl ändringar i (SOU 1968:51). De synpunkter som framförts i betänkandet ochremissyttrandena anses ha varit av värde när det gällt att utarbetapromemorieförslaget till anläggnuigs-lag. Maj:ts beslut har chefen förkommunikationsdepartementet fått bemyndigande att tUlkalla sak-i kunniga meduppdrag att se över lagstiftningen om enskUda vägar. I utredningsdirektiven harerinrats om arbetet inom med att samordna LGA, EVL ochdikningsbestämmdserna i VL med regelsystemet i FBL. I samband därmed harbetonats att detta arbete inte var inriktat på de särskUda materiella problemeninom EVL:s tUl-lämpningsområde. Med hänsyn tiU det uppdrag som anförtrotts åtde sakkunniga (vägutredning) har den materiella regleringen ipromemorieförslagen begränsats till att gäUa sådana frågor som bör lösas påsamma sätt för alla slags gemensamma anläggningar. månspecieUa bestämmelser om vägar ansetts behövliga också i fortsättningen, hardessa utformats i nära anslutning till gällande rätt. Dei 3 kap. EVL upptagna reglerna om vissa vägar inom områden med tätarebebyggelse företer enligt promemorian en del särdrag i förhållande till övrigabestämmelser i . De offentiigrättsliga inslagen är här framträdande. Dettahänger samman med att det allmänna har ett starkt mtresse av att väghåUningeninom tätbebyggelseområden ordnas på ett tillfredsställande sätt.Bestämmelserna i 3 kap. EVL får också sin särskilda betydelse genom att detjänar som medel för att genomföra byggnadsplan såvitt gäller vägar och aUmännaplatser. Mot denna bakgrand är det naturligt att kommunerna ofta medverkat vidtillkomsten av vägföreningar och stött deras verksamhet. Enligt direktiven förnyssnämnda utredning bör de sakkunniga pröva om det finns skäl att införalagregler om medverkan i frågor som rör det enskilda väg-väsendet. Ianslutning härtiU har understrakits att de sakkunniga bör hålla nära kontaktmed bygglagutredningen, som enligt sina direktiv skall överväga bl. a. frågomaom ett sammanförande av stads- och bygg-nadsplaneinstituten tUl ettdetaljplaneinstitut och om ansvaret för genomförandet av detaljplan. Det kan,sägs det i promemorian, inte uteslutas att de sakkunnigas överväganden rörandeväghållningen inom tätbebyggelseområden leder till lösningar som inte kaninrymmas i de nya lagar som föreslås. Det har därför ansetts lämpligt att iavvaktan på resultatet av de sakkunnigas arbete behåUa regleringen i 3 kap.EVL. De nya lagama har dock utformats med tanke på att de skall kunna användasför att ordna väghåUningen inom tätbebyggelseområden, i den mån frågoma ansesböra lösas huvudsakligen på privaträttslig grand. Ocksåvissa andra bestämmelser i bör enligt promemorian lämnas orabbade av dennya lagstiftningen. Vad som åsyftas är de i 5 kap. upptagna bestämmelserna tUlfrämjande av trafiksäkerheten. Dessa har en så utpräglat offentUgrättsligkaraktär att de knappast har sin rätta plats i förevarande lagstiftning. Detfår ankomma vägutredning, som enligt sina direktiv har attöverväga också trafiksäkerhets-frågor, att ta ställning till var bestämmelsemaslutligen skaU placeras. Mångaremissinstanser ansluter sig utan reservationer till syftet medpromemorieförslagen, att modemisera och föra samman nuvarande bestämmelser omfastighetssamverkan. Hit hör , kammarkollegiet,bankinspektionen, lantmäteristyrelsen, länsstyrelserna i , ,och , och kommuner,fastighetsägareförbundet, lantmätareföreningen och tekniskaföreningen. KammarkollegietframhåUer att spUttringen i de nuvarande bestäm- melsernautgör ett praktiskt hinder för rationella lösningar beträffande samverkanmellan fastigheter. i understryker attuppdelningen av samverkansreglerna på flera lagar medför uppenbara olägenheteroch att det därför är angeläget att den undanröjs. iVästernorrlands län betecknar promemorieförslagen som en värdefull samordningoch koncentration av de betydelsefulla reglerna om fastighetssamverkan.Länsstyrelsen i anser att förslagen utgör ett behövligtbidrag till förenklade former för att åstadkomma en utvidgadfastighetssamverkan och tillgodose ett i samhällsplaneringen ökande behov avplangenomförande åtgärder. Enligt tekniska föreningen görsamordningen och moderniseringen av gäUande bestämmelser lagstiftningen merlättillgänglig och användbar. Även bankinspektionen påpekar att samordningenmedför avsevärda praktiska fördelar. (juridiska avdelningen)finner att samordningen och moderniseringen av lagmaterialet är fördelaktigfrån synpunkt. bedömer reformen som angelägenmed hänsyn tUl utveckUngen inom området för fastighetssamverkan. Liknandeuttalanden görs av i och (fastighetsnämnden). Lantmäteristyrelsen understryker att betydelsen avsamverkan mellan fastigheter ökar. Den allmänna tekniska och ekonomiskautveckUngen och de ökade anspråk som stäUs när det gäller miljöns tekniska, hygieniskaoch sociala standard medför att det i ökad omfattning blir anledning attgenomföra gemensamma lösningar av frågor som tidigare lösts separat för varjefastighet. Det blir också i ökad omfattning aktuellt att lösa flera olikasamverkansfrågor för en viss krets av fastigheter liksom också att organiseraen effektiv förvaltning av olika samverkansobjekt med identiska eUer delvisskilda ddägarkretsar. Den nuvarande splittringen av regelsystemet innebäremellertid att tiUskapan-det och förvaltningen av gemensamhetsanläggningarförsvåras och fördyras onödigtvis på grand av att olika förfaranden ochförvaltningsformer måste tillämpas. Detta förhållande har ofta lett till attorganisatoriska lösningar med mindre väl utformad sakrättslig anknytningmellan fastighetema kommit till användning. Lantmäteristyrelsen, som i skildasammanhang pekat på olägenhetema av rådande splittring, ser med stortUlfredsstäUelse att förslag tiU anläggningslag och lag om förvaltning avsamfäUigheter nu läggs fram. De båda lagförslagen kommer, om de upphöjs tUllag, att medföra effektivare plangenomförandemedel och storarationaUseringsmöjligheter. Av väsentlig betydelse är enligt styrelsens menmgockså den språkliga modernisering av lagtexten som ägt ram. Denna gör atttiUämpnmgen av de båda lagama i hög grad kommer att underlättas. Inte minstbetydelsefuUt blir att lagbestämmelsema genom den språkliga ochredigeringsmässiga reformeringen görs till- gängligaför en bredare sakägarallmänhet och inte bara för personer med juridiskutbUdning. En viss tvekan införförslagen kommer till uttryck i 19ö9 års väg-utrednings remissyttrande.Utredningen har frågat sig om det är motiverat att bryta sönder det välsammanfogade och inarbetade system som EVL innebär i syfte huvudsakligen atttillgodose behovet av samfällighetsbildning på andra områden. Utredningensäger sig emellertid inte ha kunnat undgå att beakta att behovet avsamfällighetsbildningar för olika ändamål ständigt stiger och att det i aUtfall med tiden torde bli ofrånkomligt att skapa någorlunda enhetUga regler, bl.a. med tanke på gränsdragnmgsproblemen. Utredningen, som vid flera tillfällensamrått med den arbetsgrapp som utarbetat promemorieförslagen, har vid dessaöverläggningar inte velat motsätta sig att man försöker sammanförabestämmelsema om bUdande och förvaltning av samfälligheter för skilda ändamål.En reform av denna innebörd torde kunna få väsentlig betydelse inte bara genomatt skapa reda och enhetlighet i författningsmaterialet utan också genom attmöjliggöra önskvärda rationaliseringar av samfällighetsförvaltningen.Utredningen framhåller att den inte har anledning att frångå denna uppfattningoch att den således i princip ansluter sig till de tankegångar på vilkapromemorieförslagen grandar sig. Även i fråga om författningsmaterialetsdisposition och utformning kan utredningen i huvudsak ansluta sig tillförslagen. Synpunkter som utredningen under hand framfört tiU arbetsgrappen hari stor utsträckning beaktats i förslagen. Några remissinstansermstämmer i och för sig i syftet med promemorieförslagen men är tveksammahuravida tidpunkten är lämplig för en samordning av lagstiftningen i denutsträckning som skett. Man hänvisar härvid tUl pågående utredningar(vattenlagsutredningen och vägutredning) och ifrågasätter om inte deni förslaget tUl anläggningslag gjorda samordningen bör anstå i avvaktan påresultat av utredningarnas arbete. Uttalanden av denna innebörd görs avvattenrättsdomarna och vattenrättsingenjörerna i Västerbygdens vattendomstol,i , utredningen om ledningsrätt,grustäktskom-mittén, , lantbrukarnas riksförbund och skogsägareföreningarnasriksförbund. a. att diknings-frågoma inte blivittUlräckligt belysta i promemorian och att vissa av de materiella reglema iförslaget tUl anläggningslag inte är särskilt väl lämpade för dikningsföretag.Även lantbrukarnas riksförbund menar att förslaget mindre väl tar hänsyn tiUdikningsproblemen. Som ett särskilt skäl för att utesluta enskilda vägar urförslaget anger förbundet att det är svårt att fömtse hur de relativt allmänthållna bestämmelsema kommer att verka i praktiken. påpekaratt det inte finns någon klar gränsdragning mellan dikning och vattenavledningoch att skUlnaden ibland kan vara svår att praktiskt bestämma. ningsföretagensöverförande tiU anläggningslagen bör därför möjligen anstå till dess det genomvattenlagsutredningen klargjorts vilka regler som i fortsättningen skall gällabeträffande vattenavledning. Vattenrättsdomarna och vattenrättsingenjörerna iVästerbygdens vattendomstol hävdar att ett dikningsföretag inte utan vidare kansakligt jämställas med andra gemensamhetsanläggningar, eftersom frågan vilkafastigheter som får nytta av ett dikningsföretag beror på rådande hydrologiskaoch topografiska förhållanden. finner det tveksamt om det föreligger tillräckliga skäl att tillanläggningslagen överföra bestämmelserna om vägsamfälligheter i EVL ochbestämmelserna om dikning i VL. Verket framhåller att statsbidrag till drift avenskilda vägar utgår till drygt 20 000 olika väg-sammanslutningar. Endast fören mindre del av dessa är väghållningen ordnad genom vägföreningar ellerfriviUiga överenskommelser. Antalet sådana organisationer torde kunnauppskattas till 4 0005 000. Ett inordnande av vägsamfälligheterna underanläggningslagen skulle kunna ge upphov tUl betydande komplikationer somknappast skulle motsvaras av de fördelar den nya lagstiftningen är avsedd attmedföra. Verket imderstryker att det enskilda vägnätet måste planeras och utformaspå ett för den allmänna trafiken tillfredsställande sätt. 1 manna har således ett betydandeintresse av det enskilda vägnätets ut formning och dess styrning. Bidragsverksamheten blir därvid ett instra ment varigenom detta intresse kan tillgodoses på ett tekniskt och eko nomiskt riktigt sätt. Ett sammanförande i materiellt och formellt hän seende av vägsamfälligheter med andra mera "privat" inriktade sam fälligheter är enligt verkets mening mindre lämpligt. De arbetsratiner som utvecklats och befunnits ändamålsenliga vid stats- bidragsgivningen skulle sålunda komma att störas allvarligt. Verket anser vidare mycket tala för att vattenfrågor i största möjliga omfatt ning hålls samlade i VL, särskilt med hänsyn till det intima sambandet mellan olika sådana frågor. Andraremissinstanser motsätter sig mera bestämt atf anläggningslagen får detvidsträckta tillämpningsområde som föreslagits. Uttalanden i denna riktninggörs av , lantbruksstyrelsen, , domänverket,vattenlagsutredningen, föreningen ,statstjänstemannaförbundet och anser att såväl diknings- som vägföre-tag t. v. bör undantas frånanläggningslagens tUlämpningsområde. Att redan nu vidta ändringar i EVL och 7kap. VL skulle enligt verkets mening innebära ett föregripande av de på merallsidiga bedömningar grandade förslag som pågående utredningar har att läggafram. Genom den föreslagna lagtekniska anordningen beträffande berörda delar avEVL och VL skulle dessutom skapas ett provisoriskt och svåröverskådligtkomplex av i viss utsträckning allmänt hållna lagbestämmelser. Detta skulle medföra svårigheter och osäkerhet vid tUlämpningen. 5 1973.1 saml. SkogsstyrelsenframhåUer att EVL visat sig utomordentligt värdefull förskogsvägbyggnadsverksamheten. Eftersom skogsvägar ytterst sällan rationeUt kansammankopplas med andra anläggningar känner styrelsen inget angeläget behov aven genomgripande lagändring beträffande dessa vägar. Även VL:sdikningsbestämmdser har enligt styrelsens uppfattning fungerat väl. Fördikning gäller i ännu högre grad än vid skogsvägbyggnad att anläggningen sällankan rationellt sammankopplas med annat anläggningsföretag eller medfastighetsbUdning. Styrelsens slutsats är att förslaget till anläggningslaginte f. n. bör genomföras i de delar som rör skogsvägar och skogsdikning utan istället överlämnas tUl de sittande utredningarna för fortsatta överväganden. Lantbruksstyrelsenavstyrker att anläggningslagen görs tillämplig i fråga om dikning förjordbruksändamål. Styrelsen vill inte bestrida att om dikningbehöver reformeras men anser det ofrånkomligt att den allmänna översyn av VLsom f. n. sker genom vattenlagsutredningens försorg också bör omfatta dessabestämmelser. Enligt styrelsens mening är sambandet mellan dikning och andraåtgärder enligt VL i det praktiska arbetet betydligt viktigare än sambandetmellan dikning och fastighetsbildning. Förslaget att dikningsförrättning skallhandläggas av förrättningslantmätare i stället för som av lantbraks-ingenjöreller annan tjänsteman vid lantbraksnämnd skulle medföra olägenheter i skUdahänseenden och strida mot allmänna principer om delegering och rationaliseringinom statsförvaltningen. Liknande synpimkter framförs av föreningen statenslantbruksingenjörer, statstjänstemannaförbundet och . Vattenlagsutredningenförordar att promemorieförslagen inte läggs till grund för lagstiftning i vadde gäller dikning. Utredningen anser det visserligen angeläget att frågor omsamverkan mellan fastigheter får en såvitt möjligt enhetlig reglering ilagstiftningen. En del av de föreslagna reglerna i anläggningslagen kanemellertid enligt utredningens menmg inte anses lämpade för dikningsföretag.Detta gäller bl. a. de centrala bestämmelsema om anslutningsrätt ochanslutningstvång, kostnadsfördelning och rätt att dika över annans mark.Promemorieförslagen kan också medföra olägenheter genom att de bryter möjligheternaatt samordna dikningsarbeten med vattenavledning och andra företag enligt VL.Utredningen erinrar vidare om att den enligt Kungl. Maj:ts beslut den 23 april1971 har att enligt önskemål överväga kostnadsansvaret vid skötseloch vård av vattendrag (JoU 1971: 17, rskr 67). Redan utredningens förberedandekontakter med myndigheter och enskilda visar att det här föreligger ett mycketstarkt behov av lagstiftning. Det är troligt att en lagstiftning i ämnet måsteinriktas på att få tUl stånd en samverkan mellan olika intressen inom ramen förvattendrags- eller vattenvårdsförbund. Utrednmgen anser att det inte är ägnatatt underlätta lösningen av detta kompUcerade lagstiftningspro- Prop,1973:160 67 blem,om dikningsföretagen nu bryts ut ur sitt vattenrättsliga sammanhang. Sveahovrätt avstyrker f. n. den föreslagna samordningen av de nuvarandebestämmelserna i , LGA och 7 kap. VL. Hovrätten anser att reglerna ianläggningslagen ofta fått en för vägarnas del mindre väl lämpad utformning.HärtUl kommer att ett flertal hittUls i EVL reglerade frågor lämnats heltolösta. Antalet behövliga särbestämmelser för vägar är enligt hovrättensbedömande så stort att de helt skulle spränga ramen för anläggningslagen ochmotverka dess syfte att ge så enhetliga regler som möjligt för alla av lagenomfattade gemensamhetsanläggningar. TiU stöd för att uteslutadikningsföretagen från anläggningslagens tUlämpningsområde anför hovrätten ettflertal synpunkter som i huvudsak överensstämmer med dem som förat redovisats ifrågan. För den händelse dikningsföretagen ändå skulle omfattas av anläggningslagen,krävs enligt hovrättens mening särbestämmelser för dessa i en helt annanomfattning än som tagits upp i promemorieförslaget, bl. a. i fråga omanslutningstvång och rätt att ta annans mark i anspråk. Sedanlång tid tUlbaka har i svensk rätt funnits regler om samverkan mellanfastigheter. Bestämmelser om servitut, dvs. rätt för ägare av fastighet att ivisst hänseende ta i anspråk eUer råda över annan fastighet, meddelas i 14kap. JB. Vid sidan om dessa föreskrifter, som avser friviUiga upplåtelser,finns regler om samverkan som innefattar ett visst mått av tvång. Enligt FBL ärdet sålunda möjligt att oberoende av sakägares medgivande bilda samfälligheteroch servitut. Lagen ohi rätt till jakt och lagen om fiskevårdsområden öppnarmöjlighet att genom majoritetsbeslut vid förrättning bUda jakt- resp.fiskevårdsområden för främjande av delägarnas gemensamma intressen. Vidareinnehåller olika lagar bestämmelser om inrättande av gemensamma anläggningarefter prövning vid förrättning eller av domstol. De viktigaste av dessa lagarär VL, EVL och LGA. VL innehåller bl. a. bestämmelser om vatten-reglering (3kap.) samt om torrläggning av mark genom dikning, vattenavledning ellerinvallning (7 kap.). I EVL finns förutom föreskrifter om enskilda vägar iallmänhet (2 kap.) specialbestämmelser om vissa vägar inom områden med tätarebebyggelse (3 kap.) och om skogsvägar (4 kap.). LGA upptar generella regler ominrättande av gemensamma aiUäggningar som är av stadigvarande betydelse för tväeller flera fastigheter. Som exempel nämns i lagen parkeringsanläggning,förbmddse-led, gårdsutrymme, lekplats, anordning till skydd mot grundvatten, anläggningför vattenförsörjning eller avlopp, ledning, värmeanläggning och tvättstuga.Lagen gäller dock inte allmän vatten- och avloppsanläggning eller anläggningvars inrättande gemensamt för två eller flera fastigheterkan prövas av domstol eller annan myndighet enligt särskUda bestämmelser. Lagstiftningenom fiskevårdsområden och om gemensamma anläggr ningar innehåller bestämmelserinte bara om tillskapande av gemensam-hetsbUdningarna utan också omförvaltningen av dessa. I fråga om förvaltningen av samfälld mark gällerbestämmelserna i bysamfällighetslagen. Denna äger tillämpning också pårättigheter och förmåner som är samfällda för flera fastigheter. Reglerna ibysamfällighetslagen är dock subsidiära i förhållande tillförvaltningsföreskrifter i speciallagstiftningen. Ipromemorian framhålls att den bristande enhetiighet som råder beträffandebestämmelserna om fastighetssamverkan till betydande dd inte är sakligtmotiverad utan måste ses som en följd av att bestämmelserna tillkommit vidskUda tidpunkter och att någon verklig samordning av dem inte skett. Det ansesfrån principiell synpunkt inte tillfredsställande att lagstiftningeninnehåller i materiellt och formellt hänseende olika lösningar på frågor som igrand och botten rör helt jämförbara förhållanden. Också praktiska olägenheterär enligt promemorian förenade med den nuvarande ordningen. En olägenhet äratt det f. n. inte är möjligt att låta en och samma association förvaltagemensamhets-bUdningar som tUlkommit med stöd av olika lagar. En annanolägenhet som påtalas i promemorian är att man inte f. n. vid en förrättningkan pröva frågor om vägar, diken och andra gemensamhetsanläggningar näranläggningama skall betjäna samma krets av fastigheter. En reformering avbestämmelserna i och EVL samt av dikningsreglerna i VL anses även frånandra synpunkter angelägen. I promemorian pekas bl. a. på behovet avsamordning mellan förrättningar enligt FBL och förrättningar rörandeanläggningsföretag. Vidare framhålls att bestämmelserna i ochdikningsreglerna i VL i många hänseenden är föråldrade och svårtillämpade samtatt erfarenheterna från tiUämpningen av LGA visat att också denna lag ärbehäftad med vissa brister. Ienlighet med dessa överväganden föreslås i promemorian att bestämmelsema ominrättande av gemensamma anläggningar i LGA, EVL och 7 kap. VL förs samman tUlen anläggningslag samt att bestämmelserna om förvaltning av sådanaanläggningar förs samman med bestämmelserna i bysamfällighetslagen till en lagom förvaltning av samfälligheter. Från den föreslagna lagstiftningen undantasbestämmelserna om vägförening i 3 kap. EVL och reglerna om vattenavledning ochinvallnmg i 7 kap. EVL.