prop · FW03185 · 1973-12-31 00:00:00 — Förslaget att skall vara centralmyndighet för räddningstjänst i allmänhet tillstyrks av ,, statskontoret, , kommerskollegium,, länsstyrelserna i och , ,och kommuner samt . i länerinrar om att brandkårerna vid beredskapstillstånd ingår i civilförsvaret ochanser att mycket talar för en samordning av den centrala ledningen också ifredstid. Lämpliglieten av att och brandinspektionenläggs samman bör därför övervägas. i län, som ocksåanser att en sådan samordning är önskvärd, föreslår att brandinspektioneninordnas i . I samband med att brandinspektionens verksamhetsområdeutvidgas bör enligt och myndighetensbenämning ändras till statens brand- och räddningsinspektion. iÖrebro län förutsätter att frågan om till vilken ort brandinspektionen börlokaliseras utreds, innan myndigheten böar sin nya verksamhet. Enligtdelegationen för lokalisering av statlig verksamhet bör brandinspektionenförläggas utanför , om den föreslagna omorganisationengenomförs. Endast ett fåtal remissinstanser går in på frågan ombrandinspektionens uppgifter som central myndighet för räddningstjänst iallmänhet. Huvudvikten bör, anför , läggas vidrådgivnings- och samordningsuppgifter samt insamling och bearbetning avkatastrof- och olycksfallsstatistik. Flertalet av de remissinstanser som uttalar sig omförslaget att statens brandskola skall inordnas i brandinspektionen lämnarförslaget utan erinran. Förslaget tillstyrks sålunda av statskontoret,styrelsen för statens brandskola, och kommuner,länsbrandinspektörerna i och samt . Påtagliga rationaliseringsvinster och andra fördelarbör enligt i kunna uppnås genom att brandskolaninordnas i statens civilförsvarsskolor. anser att en sådanlösning bör övervägas samt avstyrker utredningens förslag. anser att den sammanslagning som utredningen harföreslagit bör anstå, om den begärda särskilda utredningen om utbildningen inombrandförsvaret tillsätts. Oberoende av hur frågan om länsstyrelsernas behov avräddningsteknisk expertis löses understryker i lännödvändigheten av att brandinspektionen förstärks organisatoriskt. Ängelholmskommun, länsbrandinspektören i . ochSvenska kommunalarbetareförbundet tillstyrker i princip förslaget tillomorganisation av brandinspektionen. Mot bakgrunden av önskemålet om enåterhållsamhet med utbyggnaden av den offentliga administrationen anserdäremot i län att det är Prop, 1973:185 93 tveksamt om den föreslagna omorganisationen börgenomföras. Samma uppfattning redovisas av , som anseratt det minskande antalet kommuner bör medföra att brandinspektionensarbetsbelastning inte ökar i den omfattning som utvidgningen av verksamhetsområdetannars skulle föranleda. Länsbrandinspektörerna i och Malmöhuslän hävdar att förslaget innebär en alltför dyrbar utökning av organisationen. Förslagetatt brandinspektionen skall ledas av en styrelse tillstyrks av deremissinstanser som berör förslaget, nämligen i län.Svenska brandförsvarsföreningen. Länsbrandinspektören i anser attbrandskolan bör ges en mera självständig ställning inom brandinspektionen änvad utredningen föreslår. Enligt styrelsen för statens brandskola 'ar detönskvärt att skolans resurser förstärks genom att som utredningen föreslår en pedagogisk sektion inrättas vid brandinspektionen. Styrelsen anser emellertid att forskningssektionensuppgifter bör begränsas till den i och för sig angelägna uppgiften att genomlitteraturstudier och studieresor följa sådan för brandinspektionen och brandskolanbetydelsefull forskning som bedrivs inom och utom landet. Utredningens förslagom sektionens inriktning och omfattning kan leda tiU att de knappa resursernasplittras. Liksom förutsätter styrelsen attutbildningsrådet får en vidsträckt och i författning angiven beslutanderätt iutbildningsfrågor. Näringslivet bör enligt styrelsen vara företrätt iutbildningsrådet, t. ex. genom . Förslaget om ett särskUt samrådsorgan tillstyrks av deremissinstanser som yttrar sig på denna punkt. ochlänsstyrelsen i län anser att naturvärdsverket bör vara företrätt isamråds-organet, medan föreslår att också trafiksäkerhetsverketskall vara representerat. Ingrepp i annans rätt Gällande bestämmelser och tidigare förslag 1 situationer där fara hotar människor eller egendomföreligger enligt flera författningar rätt för myndighet eller enskild personatt företa åtgärder som annars inte är tillåtna. Den allmännanödrättsbestämmelsen i 24 kap, 4 § föreskriver, under vissaförutsättningar, straffrihet för var och en som handlar i nöd, medan debestämmelser som avser myndighets befogenheter regelmässigt anger att ett visstförfarande är tillåtet, 1 det följande redovisas några bestämmelser som är avsärskilt intresse i detta sammanhang. Enligt 24 kap. 4 § skall den som för attavvärja fara för liv eller hälsa, rädda värdefull egendom eller av annan sådanorsak handlar i nöd vara fri från ansvar, om gärningen med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som åsamkas annan ochomständigheterna i övrigt måste anses försvarlig. Av förarbetena (prop. B 332, B 481 och C 220) framgår bl.a. följande. Ansvarsfriheten beror av enavvägning mellan det intresse som kränks genom gärningen och det intresse förvars tUlgodoseende gärningen behövs. För att gärningen skall anses försvarligkrävs i allmänhet att den skall vara påkallad av ett intresse av betydligtstörre vikt än det som uppoffras samt att den behövs för att tUlgodoseförstnämnda intresse. Det är inte nödvändigt att nödhandlingen motsvarar detaUra bästa alternativet bland de olika möjligheter att avväga faran someventuellt står till buds. Det är tillräckligt att situationen rimligen kananses motivera handlingssättet. Eftersom situationen måste kunna betecknas somen nödsituation, torde bestämmelsen få tillämpas restriktivt. Detta gäller särskUtnär endast ekonomiska värden hotas. Enligt 2 §polisinstruktionen skall polisen upprätthålla allmän ordning och säkerhet. Fördenna uppgift anses polisen under vissa förutsättningar ha rätt att anlitatvång även utan uttryckligt stöd i lag. Det allmänna lagstödet för polisensbefogenhet att bruka våld finns i 24 kap, 2 § . Om en polisman, somskall verkställa en tjänsteåtgärd, möts eller angrips med våld eller hot omvåld, får han enligt denna bestämmelse för att genomföra åtgärden bruka detvåld som med hänsyn till omständigheterna kan anses försvarligt. Länsstyrelsenhar enligt 31 § polisinstruktionen ansvaret för och ledningen avpolisverksamheten i länet. Det åligger bl. a. att övervaka attallmän ordning och säkerhet upprätthålls och att erforderliga åtgärder vidtas,när den allmänna ordningen och säkerheten hotas eller störs. För attupprätthålla allmän ordning och säkerhet får förelägga vite, närpåföljd inte är bestämd i lag eller annan författning (10 § länsstyrelseinstruktionen).Med stöd av denna bestämmelse har länsstyrelserna i flera fall beslutat omförbud vid vite mot tillträde till visst område där en allvarlig olyckainträffat. Den som för befälet vid brand får för släckning ellerräddning företa sådant ingrepp i annans rätt som bedöms nödvändigt (12 §brandlagen). Om befälhavarens föreskrift inte kan inhämtas, får ingrepp avringa omfattning göras också av annan som deltar i arbetet. Även om det inteframgår klart av bestämmelsen, måste det antas att ett ingrepp - i enlighet medden princip som har kommit till uttryck i 24 kap. 4 § - får görasendast om det intresse som hotas av branden är av betydligt större vikt än detintresse som uppoffras genom ingreppet. Som exempel på åtgärder som kan komma ifråga nämns i 12 § brandlagen att bereda brandstyrka tillträde till fastighet,att avspärra brandplatsen, att nyttja redskap och fordon, att riva ellerundanskaffa byggnad osv. Den som hindrar eller försöker hindra åtgärd som avsesi 12 § kan enligt 16 § dömas till böter. Om olja eller annat som är skadligt kommer ut från fartygeller det skäligen kan befaras alt så sker, får enligt 1 1 §lagen om åtgärder mot vattenförorening från fartyg meddela de förbud eller förelägganden som är påkallade för att hindra ellerbegränsa utsläppet. Sådant beslut får avse bl. a. förbud mot fartygs avgångeller vidare resa, föreläggande att fartyg skall anlöpa eller avgå från visshamn, föreläggande i fråga om fartygs framförande eller drift, föreläggandeatt läktra olja eller annat som är skadligt, föreläggande om att lastning,lossning, läktring eller bunkring skall avbrytas, föreläggande om annan åtgärdför att hindra eUer begränsa utsläpp av olja eller annat som är skadligt.Verket får låta verkställa åtgärden på bekostnad av fartygets ägare ellerredare bl. a. om åtgärden inte vidtas inom förelagd tid. Beslut som avses i 11§ lagen får enligt 11 § kungörelsen om åtgärder mot vattenförorening frånfartyg meddelas av , om beslut inte kan avvaktas medhänsyn tiU behovet av snara åtgärder för att förebygga, begränsa eller bekämpaförorening. I den måndet är påkallat från strålskyddssynpunkt får enligt 5 §atomskyddslagen i fråga om område som kan antas vara eller bli berört avutspridningen av radioaktiva ämnen förelägga dem som uppehåller sig inomområdet alt inte vistas utomhus eller att lämna området, förbjuda tillträde tUlområdet, påbjuda bortförande av levande djur eller livsmedel samt förordna ominskränkning i bl. a. rätten att använda markområde, vattenområde ellernaturprodukter. Enligt 6 § kan förordna att var och en sominnehar egendom av visst slag, bl. a. mätinstrument eller transportmedel, skallvara skyldig att tillhandahålla egendomen på anfordran av polisbefäl somlänsstyrelsen bestämmer. Förutsättning för förordnande är attbehovet av förnödenheterna inte kan tUlgodoses på annat sätt med tillräckligskyndsamhet. Tvångsuttagningen skall alltså användas endast som ennödfallsutväg (prop, 1960:139 s. 56). Oljeskyddsulredningenföreslär för det fallet att olja har kommit lös en motsvarighet till 12 §brandlagen. Enligt förslaget skall den som leder ingripandet, för att förebyggaeller begränsa skada, få företa sådant ingrepp i annans rätt som bedömsnödvändigt och i betraktande av det hotade intressets vikt försvarligt. Föringrepp av ringa omfattning föreslås en regel av samma innebörd som motsvarandebestämmelse i brandlagen. Vidare föreslås att endast skall fäbesluta om ingrepp som kan antas medföra avsevärd olägenhet eller betydandeskada. När fråga uppstår om att företa ingrepp av så allvarlig natur, harlänsstyrelsen i regel övertagit ledningen, anför oljeskyddsulredningen. Denlokale ledaren bör emellertid enligt oljeskyddsulredningen aldrig kunna beslutaom ingrepp av sådant slag. Syftet med 12 § brandlagen är enligträddningstjänstutredningen främst att säkerställa ett snabbt ingripande.Befälhavaren skall inte behöva tveka om sina befogenheter med därav följandetidsutdräkt. Det är självfallet också ägnat att öka rättssäkerheten att såvitt möjligt Prop, 1973:185 96 klarläggande bestämmelser finns om befogenheten att göraingrepp i annans rätt. Utredningen anmärker att omständigheterna vid ett nödläge dvs. en situation i vilken samhällets räddningsorgan enligt utredningensförslag skall ingripa för att hindra att skada uppslår eller förvärras - kanvara sådana alt nödrättsbestämmelsen i 24 kap. 4 § inte ärtillämplig eller att det åtminstone är osäkert om den är tillämplig eller ej.Detta torde vara fallet särskilt när fara för liv eller hälsa inte föreligger.Också i sådana situationer kan starka skäl tala för att ingrepp i annans rättgörs. Ofta är det ingrepp som behövs av tämligen lindrig beskaffenhet. Utredningen anser därför att det utöver den allmännanödrättsbestämmelsen behövs en motsvarighet till 12 § brandlagen, dvs. enbestämmelse som ger befogenhet att vid nödläge företa ingrepp i annans rätt. I24 kap. 4 § förutsätts, anför utredningen, att handligen skallvara begången i nöd och vid bestämmelsens tillkomst ansågs det obehövligt attytterligare framhäva att handligen måste vara framtvungen av situationen. Detfår enligt utredningen anses ligga i sakens natur att en förutsättning av dettaslag måste gälla för utövning av all nödrätt. Vid ett nödläge kan det varamöjligt att välja mellan flera olika slag av ingrepp i annans rätt och iblandkan ett sådant ingrepp undvikas genom andra mer eller mindre omfattandeåtgärder. Effektiviteten i räddningsarbetet kan gagnas av attavtal träffas med eller samtycke inhämtas från t. ex. ägaren av en förnödenhetsom behövs. I andra fall är något sådant inte möjligt med hänsyn till kravet påsnabbhet. För att ett ingrepp skall få göras kan det inte krävas att detframstår som omöjligt att avvärja faran på annat sätt. Enligt utredningen böringreppet få göras, om det annars skulle kräva oproportionerliga ansträngningareller uppoffringar att avvärja faran. Denna förutsättning kan, anförutredningen, komma till uttryck genom en föreskrift om att fara för liv, hälsaeller egendom inte skäligen skall kunna avvärias på annat sätt. Det måste emellertid, fortsätter utredningen, ocksåfordras att ingreppet framstår som försvarligt vid en intresseavvägning av detslag som skall göras när fråga är om utövande av den allmänna nödrätten. Därvidbör beaktas, å ena sidan, farans beskaffenhet - dvs. värdet av vad som hotasgenom den händelse som har föranlett räddningsingripandet och risken för attdetta värde helt eller delvis går till spillo om ingreppet inte görs - samt, åandra sidan, den skada som åsamkas annan genom ingreppet. Utredningen erinrarom att utrymmet för en tillämpning av den allmänna nödrättsbestämmelsen i 24kap. 4 § är begränsat särskilt när endast ekonomiska värden ärhotade. Vid ingripande av samhällets räddningsorgan bör ett ingrepp i annansrätt också till skydd för ett rent ekonomiskt intresse oftare kunna ansesförsvarligt. Det måste emellertid alltid krävas att det intresse som är hotatoch till vars skydd ingreppet företas är av avsevärt större betydelse än detintresse som uppoffras genom ingreppet. Också vid räddningstjänst bör meraväsentliga ingrepp i annans rätt höra till undantagen. Prop, 1973:185 97 Att en befogenhet att företa ingrepp föreligger på grundav bestämmelse i lag medför enligt utredningen att handräckning kan lämnas avpolisen. I likhet med vad som f. n. gäller enligt brandlagen bör den somhindrar eller försöker hindra ett ingrepp kunna straffas. Utredningen anser attbl. a. dessa förhållanden talar för att enskilda personer inte bör gesbefogenhet att företa ingrepp i annans rätt. Tvekan kan råda endast i fråga omarbetsledare vid företag eller arbetsplats där en olycka har inträffat och därmera omfattande räddningsåtgärder är nödvändiga. Om olyckan är av sådanomfattning att det är nödvändigt att rekvirera förnödenheter utifrån eller attföreta annat ingrepp i tredje mans rätt, torde något samhällsorgan alltidmedverka i räddningstjänsten. Ingreppet kan då beslutas av detta organsbefälhavare. Utredningen erinrar om att ambetsansvarskommittén har föreslagitatt det nuvarande ämbetsansvaret och därmed gränsdragningen kring personkretsenför ämbetsansvar skall upplösas (betänkandet, SOU 1969:20, Ämbetsansvaret).Även om förslaget ännu inte har föranlett lagstiftning, anser utredningen attdet inte är lämpligt att knyta befogenheten att vid nödläge företa ingrepp iannans rätt till innehavet av tjänst med ämbetsansvar. Utredningen anseremellertid att sådan befogenhet i princip bör tillkomma endast offentligatjänstemän, dvs. tjänstemän hos staten, kommun, landstingskommun ellerkommunalförbund. Eftersomockså annat brandbefäl än brandchef kan utöva befälet vid brandsläckning,innebär 12 § brandlagen enligt utredningen att rätt att besluta om ingrepp kantillkomma en ganska vid krets av tjänstemän. Starka praktiska skäl talar föratt brandbefäl bör ha motsvarande befogenhet när det är fråga om annat nödlägeän brand. I aUmänhet kommer befälet vid ett nödläge som kräver omfattanderäddningsåtgärder all utövas av kvalificerad personal. TUl följd av denintresseawägning som skall göras blir det bara vid sådana nödlägen aktuellt attföreta ingrepp av större betydelse. Det är angeläget att chefen för deträddningsorgan som först kommer till platsen har rätt att vidta deåtgärder som behövs. Därför bör rätt att besluta om ingrepp tillkomma ocksåannan offentlig tjänsteman som utövar befälet vid räddningstjänst, t. ex.polisbefäl, militär chef, röjnings- eller stationschef vid och chef förkommunalt organ med uppgifter inom räddningstjänsten. Utredningen föreslårsåledes att befogenhet att företa ingrepp i annans rätt skall liUkommaoffentlig tjänsteman, som utövar befälet vid räddningstjänst. En förutsättningför alt någon skall kunna sägas utöva befälet vid räddningstjänst är enligtutredningens mening att åtminstone viss personal från något organ som haruppgifter inom samhällets räddningstjänst deltar i arbetet. Liksom enligt denuvarande bestämmelserna i 12 § brandlagen bör ingrepp av ringa omfattning fåföretas av var och en som deltar i räddningsarbetet, om befälhavarensföreskrift inte lämpligen kan inhämtas. En ordning som innebär att beslutanderätten förbehållslänsstyrelsen, när har övertagit ledningen och fråga är omingrepp som kan antas medföra särskUt stora olägenheter eller skador, skulle enligt Prop,1973:185 98 utredningen leda tUl att avgörandet fördröjs och att detofta blir svårt att åstadkomma ett tiUfredsställande underlag för beslutet.Även om beslutanderätten inte förbehålls , kan man förutsätta attbefälhavaren i den mån det är möjligt samråder med , innan hanbeslutar om ingrepp av särskilt aUvarligt slag. Utredningen anser därför attdet inte är lämpligt att förbehålla beslutanderätten i fräga omsådana ingrepp. Ganska få remissinstanser uttalar sig om utredningensförslag om befogenhet för räddningsledaren att vid nödläge företa ingrepp iannans rätt. Länsstyrelserna i , och ,länspoUs-chefen i län och kommun tillstyrker förslaget. Medhänsyn tUl att det ofta kan vara svårt att avgöra om ett ingrepp är motiveratanser länsstyrelserna i och samt länspolischefen i Örebrolän dock alt det bör övervägas om inte frågan bör hänskjutas lUl ,när den skada som åsamkas annan genom ingreppet är betydande och någonöverhängande brådska inte råder. Länspolischefen i anser att det börankomma på att fatta beslut om ingrepp i annans rätt. När länsstyrelsensbeslut inte kan avvaktas eUer det är fråga om ett ingrepp av mindre allvarligkaraktär, bör beslutanderätten ligga hos polischefen vilken ju är förtrogen medanvändningen av tvångsmedel. Den som leder det tekniska räddningsarbetet börinte betungas med dessa ofta svåra avgöranden. Gällande bestämmelser och tidigare förslag I fredstid föreligger tjänsteplikt för allmänheten endastvid brand och olycka i alomanläggning. Civilförsvarsplikten avser i fredstidbara UtbUdning och övning (12 § civUförsvarslagen). När det behövs för släckning av brand, föreligger enligt 7§ brandlagen skyldighet att medverka vid släckningen. Vid skogsbrand är den sombefinner sig i närheten av brandstället och får kännedom om branden skyldig attutan kallelse bege sig dit och delta i arbetet (23 § brandstadgan). Tjänsteplikt vid atomolycka inträder enligt 6 §atomskyddslagen i och med att efter en olycka generellt förordnardärom. Förutsättning för sådant förordnande är att behovet av arbetskraft förgenomförande av skyddsåtgärder inte kan tillräckligt snabbt tUlgodoses på annatsätt. Möjligheten att ta ut arbetskraft tvångsvis skall användas endast som ennödfallsutväg (prop. 1960:139 s. 56). I det enskilda fallet är det avsett attuttagningen skall gå tUl så att polisbefäl som bestämmer beordrardeltagandet. Tjänsteplikten är enligt båda lagarna begränsad till sådanmedverkan som kroppskrafter och hälsotillstånd medger. Vid brand omfattartjänsteplikten var och en som under kalenderåret fyller lägst 16 och högst 65år och som vistas i orten. Vid atomolycka kan bara den som har fyllt 18 men ej65 är tas i anspråk. Tvångsuttagning kan ske även i andra orter än de somberörs av olyckan (prop. 1960:139 s. 56). I samband med tUlkomsten av luftfartslagen (1957:297)föreslog chefen för flygvapnet att en aUmän skyldighet alt medverka i flygräddningstjänstskulle införas. Föredragande departementschefen ansåg emellertid att en sådanskyldighet skulle vara alltför ingripande (prop. 1957:69 s. 146). Underförarbetena till civUförsvarslagen ansåg några länsstyrelser att det bordeövervägas i vad mån civilförsvaret borde få ingripa i katastrofsituationer utansamband med krig. Föredragande departementschefen framhöll att civilförsvarspliktenunder fred inte borde få utnyttjas för annat ändamål än utbUdning och övning(prop. 1960:5 s. 75). Han anförde vidare följande. Möjlighet bör finnas att ställa civilförsvarels resurserlill förfogande för uppgifter, som icke har samband med rikets försvar,exempelvis för räddning och hjälp vid naturkatastrofer. CivUförsvarets insatstorde härvid först och främst kunna omfatta den materiella och organisatoriskasidan av hjälpverksamheten. I personeUt hänseende torde man däremot inom civilförsvaretvara hänvisad till friviUiga insatser, varvid dessa väl kan tänkas blisamordnade såväl sinsemellan som med de ordinarie samhällsorganens resurser.Jag är sålunda f. n. icke beredd alt förordna någon utsträckning avcivUförsvarsplikten till att även innebära en skyldighet att underfredsförhållanden ställa sig lill förfogande för dylik verksamhet. I samband med tUlkomsten av atomskyddslagen anfördehovrätten för Nedre att befogenheten all rekvirera arbetskraft ochmateriel borde utsträckas tUl att gäUa vid katastrofer i allmänhet.Föredragande departementschefen anförde att erfarenheten hade visat att myndigheternaäven vid svåra olyckor hade kunnat bemästra läget genom att utnyttjatillgängliga resurser hos myndigheterna och genom frivilliga insatser. Bl, a.av delta skäl var han inte beredd att förorda någon reglering beträffande andraolyckor än atomolyckor (prop, 1960:139 s. 53). Tjänsteplikten vid brand aktualiseras enligt vadutredningen anför numera nästan uteslutande vid skogsbrand. Där har den sinbetydelse, eftersom skogsbränder ofta inträffar långt från brandslyrkornasstationeringsorter. Atomolyckorna kan beröra stora områden och detta motiverarmöjligheten att förordna om tjänsteplikt. Frånsett den svåra stormolyckan iGöteborg säger sig utredningen inte känna lill något fall där behovetav IjänstepUkt vid katastrofer har aktualiserats. Prop, 1973:185 100 av arbetskraft kunde tillgodoses också vid denna olyckamen svårigheter uppkom när det gällde att förmå viss personal all tjänstgöraefter den ordinarie arbetstidens slut. Det visade sig också att konkurrensen omde resurser som normalt står tUl förfogande blir påtaglig vid en storm, somdrabbar större områden. Personal behövs inte bara för direkta räddningsåtgärderutan också för omedelbara reparationer av elledningar, undanröjande avkommunikationshinder etc. Utredningen framhåller att tillgång till specialister sominte finns hos räddningsorganen, t, ex. grävmaskinsförare, kranskötare ochpersonal som behärskar tryckluftsapparater, kan behövas både vid olyckor somberör stora områden och vid olyckor vUkas verkningar är mera begränsade igeografiskt hänseende. behövs tUlgång tUl särskilda fordoneller redskap. Det normala bör vara att befälhavaren kommer överens med ägarenatt denne skall ställa fordonet eller redskapet tiU förfogande med förare ellermaskinist. När en olycka inträffat, är del enligt utredningens bedömning iallmänhet inte svårt alt få tUl stånd en sådan överenskommelse. 1 den månräddningsorganens resurser behöver kompletteras för ingripanden vid vissa typerav olyckor bör kommunen f. ö. i förväg försäkra sig om att få hyra tjänster. Vid enkatastrof, som kräver att betydande resurser för räddningstjänst sätts in, börsamhället emellertid enligt utredningens mening i princip kunna begära att varoch en ställer sig till förfogande för alt delta i räddningsarbetet.Tjänsteplikt bör inte föreligga enbart av den anledningen att omfattanderäddningsåtgärder behövs. Inte heller bör tjänste-plUct komma i fråga vid allanödlägen som utredningen definierar som katastrofer.