prop · FW0330 · 1973-12-31 00:00:00 — I den iärendet föreliggande departementspromemorian läggs bl.a. förslag fram tillvissa sådana ändringar. Promemorian innehåller vidare förslag till vissajämkningar av om rättegångskostnad i tvistemål. Slutligenföreslås en jämkning beträffande bestämmelserna om rättens sammansättning vidprövning av arvoden i konkurs. De olika i promemorian framlagda ändringsförslagen har medvissa anmärkningar i huvudsak godtagits eller lämnats utan erinran av remissinstanserna.Från ett par håll har dock gjorts gällande att förslagen är av jämförelsevisbegränsad praktisk betydelse och att genomförandet därför lämpligen kan anståtill dess en mera allmän översyn av RB kommer till stånd. Vad sålunda inväntsfrån vissa remissinstanser är jag inte beredd att biträda. Även om vissa av förslageni promemorian kan sägas vara av mera formell karaktär är dock flertalet enligtmin mening av inte obetydlig praktisk vikt. Oenhetlighet mellan olikarättsområden kan f,ö, redan i sig medföra olägenheter. Som påpekats underremissbehandlingen av promemorian är sålunda sakligt sett omotiveradeskillnader ifråga om regleringen av likartade spörsmål ägnade att leda tillonödiga missförstånd och rättsförluster för enskilda. Även för de handläggandeorganen måste för övrigt enhetlighet vara av värde. 1 det sammanhanget kanerinras om att ökad cirkulation av personal mellan förvaltningsmyndigheter,förvaltningsdomstolar och allmänna domstolar kan väntas (jfr dennyligen genomförda notariereformen samt direktiven till utredningen omdomareutbildning m.m.). Även när det gäller de av promemorians ändringsförslagsom inte är föranledda av förvaltningsrättsreformen anser jag anledning saknasatt uppskjuta frågan om ändring i RB till dess en mer generell översyn avbalken kommer till stånd. Ett av de i promemorian behandladeförslagen saknar dock motsvarighet i departementsförslaget. Jag syftar påförslaget om införande i RB av bestämmelser om s,k, partsoffentlighet, vilkethar mött kritik från ett flertal remissorgan.Bl,a, har anförts att promemorian inte tillräckligt beaktat de särskildaförhållanden som skiljer förvaltningsförfarandet från processen vid allmännadomstolar. Det har vidare påtalats att den föreslagna bestämmelsen är onödigeftersom någon ändring i sak inte avsetts. De betänkligheter som sålunda och iövrigt anförts mot promemorians förslag i denna del får enligt min mening ansesbefogade. Jag övergår härefter till de olika förslagen ipromemorian och framställningen från . Delagändringar jag avser att föreslå bör träda i kraft den l973, 7.2 Vissålder för behörighet att vara domare Genom den gjorda ändringen i 13 § tingsrättsinstruktionen(1970:108) har kravet på helt tagits bort när det gällertings-notaries behörighet att mottaga förordnande att utföra domargöromål.Endast i enstaka undantagsfall torde det förekomma att någon annan kategori avlagfarna domare över huvud berörs av åldersregeln. Regeln kan därför inte ansesfylla någon praktisk funktion. Något motsvarande ålderskrav uppställs inte varesig för domare vid förvaltningsdomstol eller när det gäller lagfaren ledamot isådana tillskapade organ som marknadsrådet (fr,o,m, 1973 benämntmarknadsdomstolen), statens va-nämnd eUer övervakningsnämnderna. I likhet meddet övervägande antalet remissinstanser föreslår jag därför att åldersregeln i4 kap. 1 § RB utgår. 1 konsekvens härmed föreslår jag vidare eftersamråd med chefen för att motsvarande åldersbestämmelsetas bort också i 3 § första stycket lagen (1961:262) om försäkringsdomstol.Även 3 § första stycket lagen (1917:466) om försäkringsrådet och 4 § fjärdestycket lagen (1928:254) om arbetsdomstol innehåller en åldersregel. Med hänsyntill att förslag om ändrad lagstiftning på såväl yrkesskadeförsäkringens somarbetsrättens område är att vänta . (yrkesskadeförsäkringskommittén, S 1971:1,resp. utredningen rörande ökad anställningstrygghet och vidgad behörighet förarbetsdomstolen. In 1970:30) bör frågan om ändring i dessa båda lagar dock intetas upp i detta sammanhang. 14 kap, 13 § 2 RB anges vilka släktskaps-ochsvågerlagsförhållanden som under alla omständigheter grundar jäv. Uppräkningenär tämligen utförlig och detaljrik. Bestämmelserna är inte helt lättUlgängliga,De absoluta släktskapsjäven enligt 4 kap, 13 § är vidsträcktare än de jäv somenligt 36 kap. 3 § gäller i fråga om skyldigheten att vittna eller enligt 4kap. 12 § anger när besläktade domare inte får sitta i samma rätt. Släktskaptorde numera ha mindre betydelse än förr som sammanbindande faktor mellan olika människor(jfr prop, 1971:30 s,355), I enlighet härmed har jävsbestämmelserna i på ett avsevärt enklare sätt än i RB, Mot den nu antydda bakgrundenkan det ifrågasättas om inte de absoluta släktskapsjäven i 4 kap, 13 § 2 RBbör inskränkas, Ipromemorian har föreslagits en ganska radikal inskränkning efter förebild i 4 §FL, Endast ett fåtal mycket nära släktförhållanden har upptagits som absolutajävsgrunder medan frågan huruvida jäv i övrigt föreligger skall bedömas efteromständigheterna i det enskilda fallet med tillämpning av det frän FL hämtadebegreppet närstående. Förslaget har mött viss kritik under remissbehandlingen.Bl,a, har invänts att kretsen av släktskaps- och svågerlagsförhållanden somutgör absolut jävsgrund inte bör göras så snäv som föreslagits i promemorian.Självfallet kan det diskuteras hur långt man bör gå härvidlag. Jag har redanförut framhållit att det naturligtvis är en fördel i sig om regleringen i FLoch RB kan göras lika. Som flera remissinstanser påpekat är dockförutsättningarna för tillämpning av jävsbestämmelserna olika vidförvaltningsmyndighet och vid domstol. Vid domstol står oftare än införförvaltningsmyndighet enskilda parter i motsättning till varandra. En part somkänner till någon familjemässig relation mellan domaren och hans motpart harnaturligtvis lätt att överbetona dess betydelse för domarens syn pä tvisten, isynnerhet om det är fråga om mera nära släktskapsförhållanden. Vissa sådanasläktskapsförhållanden torde dessutom ha sådan hävd som jäv att det förallmänheten skulle kunna te sig främmande om de endast fick relativ betydelsesom en omständighet vid prövningen om vederbörande är närstående till domaren.Det kan också befaras att jävsinvändning skulle göras i större utsträckning äntidigare. Jagdelar alltså den uppfattningen att det finns skäl att i större utsträckning änsom föreslagits i promemorian behålla vissa släktskaps- ochsvågerlagsförhållanden som absoluta jävsgrunder enligt RB. Är part t.ex.barnbarn eller måg till domaren torde sålunda relationen allmänt uppfattas somalltför närstående för att det skall vara lämpligt att domaren tar del ihandläggningen av målet. För egen del är jag inte beredd att gå längre i frågaom begränsning av de absoluta släktskapsjäven än till i princip sammapersonkrets som anges i 4 kap. 12 § och 36 kap. 3 § RB, dvs. makar, trolovade,släktskap eller svågerlag i rätt upp- och nedstigande led, syskon samtsvågerskap som innebär att den ene är eller varit gift med den andres syskon.Jämfört med nuvarande ordning faller med denna lösning utanför de absolutasläktskapsjäven släktskap som innebär att den ene är avkomling till den andressyskon eller att de är kusiner samt svågerlag som innebär att den ene är ellervarit gift med den andres syskons avkomling eller med någon från vilkens syskonden andre härstammar. Härigenom uppnås också en av flera remissinstanserefterlyst samordning mellan olika jävsbestämmelser i . Jag återkommer i detföljande till frågan om trolovning som absolut domarjäv. Som redan nämnts har i promemorians förslag eftermönster från FL införts begreppet närstående som beteckning på fall därsläktskap, svågerlag eller annan familjemässig relation motiverar jäv i det särskildafallet. Jag biträder promemorians förslag härvidlag. Det bör emellertidkonstateras att begreppets tillämpningsområde när det gäller de renasläktskapen och svågérlagen blir betydligt mindre än som förutsatts ipromemorian och som gäller enligt FL med hänsyn till den idepartementsförslaget vidare kretsen av absoluta släktskaps jäv. Med införandeav närståendebegreppet vinner man den fördelen att jävsbedömningen smidigareän f.n. kan anpassas till förhållandena i det enskilda fallet. Vissa meraavlägsna släktskap och svågerlag behöver inte nödvändigtvis lägga hinder ivägen för domarens tjänsteutövning, om han inte har något samröre med parten.Begreppet närstående medför emellertid i vissa hänseenden också en utvidgningav släktskapsjäven jämfört med nuvarande ordning. Jag syftar härvid särskUt pådet numera allt vanligare fallet att man och kvinna sammanbor utan att varagifta eller avse att ingå äktenskap. Relationen mellan dem och deras resp.familjer är dock ofta densamma som i ett äktenskap. Det finns därför mångengång anledning att i jävshänseende jämställa den sammanboende och hanssläktingar med make och dennes släktingar. Sammanboendet skulle med andra ord idetta hänseende ibland få motsvarande rättsverkan som ett traditioneUt äktenskap.1 anslutning till vad en remissinstans anfört viU jag påpeka attnärståendebegreppet i förevarande sammanhang inte sammanfaller med detskatterättsliga familjebegreppet, vilket bara omfattar sammanboende som äreller har varit gifta med varandra eller som har eller haft barn gemensamt. Denföreslagna bestämmelsen skiljer sig också från det närståendebegrepp som finnsi 12 kap. 34 § jordabalken och som avser fall av överlåtelse av avlidenhyresgästs hyresrätt. Relationen behöver där inte nödvändigtvis varafamiljemässig. Något hinder bör enligt min mening inte föreliggaatt på motsvarande sätt som föreslagits i 4 kap. 13 § införa ettnärståendebegrepp i 4 kap. 12 §. Begreppet torde dock här få en betydligt merarestriktiv tillämpning än i 13 §. Syftet med bestämmelsen i 12 § är ju inte attvärna om domstolens anseende för oväld utan att undvika att den enskildedomaren i sin ämbetsutövning kan komma att påverkas av någon närstående. Familjelagssakkunniga har i sitt betänkande (SOU1972:41) Familj och äktenskap I föreslagit bl.a. att bestämmelserna omtrolovning skall utmönstras ur . Förslaget är f.n. underberedning inom . Förslaget att införa en allmänjävsbestämmelse beträffande närstående medför att särskild bestämmelse omtrolovning som jävsgmnd kan undvaras i 4 kap. 12 och 13 §§ RB eftersom trolovadundantagslöst torde vara att betrakta som närstående. Beträffandevhtnesjäv bör särskilt beaktas betydelsen av att frågan om skyldighetatt vittna kan avgöras på förhand. Situationen då vittnesmål skall avläggas ärdessutom vanligen sådan att någon mera noggrann utredning av vittnetsrelationer till parten inte är möjlig. Någon allmän regel om vittnesjäv mellannärstående bör därför inte införas. Vid sådant förhållande bör inte heUerbegreppet trolovad utmönstras ur 36 kap. 3 § RB, Som familjelagssakkunnigaanfört behöver bestämmelsen i och för sig inte påverkas av att trolovningenutmönstras ur . Det ligger i sakens natur att den tidigare i GBintagna definitionen på trolovning fortfarande har betydelse för tolkning avifrågavarande bestämmelser. Såvitt känt har jävsreglernas anknytning tilltrolovning inte vållat svårigheter i tillämpningen. Några olägenhetersynes inte heller för framtiden behöva uppstå med denna ordning. I enlighet med det anförda föreslår jag att deabsoluta släktskapsjäven i 4 kap. 13 §2, jämkas till överensstämmelse med 4kap, 12§och36kap,3 §RB samt att i 4 kap, 12 § och 13 § 2, dels den särskildabestämmelsen om trolovning som jävsgrund utmönstras, dels införs en bestämmelseom jäv för det fall att domarna resp, domaren och parten är närstående, Ipromemorian berörs också frågan om ändring av ställföreträdarjäven i RB, Någonändring i sak föreslås dock inte. Ett par remissinstanser har ifrågasatt ominte vissa av dessa jävsgrunder kan utmönstras. Även om, som det också sägs ipromemorian, vissa skäl kan tala för en sådan förenkling anser jag dock för övervägande skäl föreligga att behålla den nuvarande ordningen. Medanförslaget om ändring beträffande släktskapsjäven delvis har sin grund iförändrade värderingar beträffande släktskapets betydelse i jävssammanhang kannågot motsvarande inte sägas när det gäller ekonomiska eller politiskaengagemang. Behovet av vidgad tillgång till såväl muntlig somskriftlig översättning vid allmän domstol har allmänt understrukits iremissyttrandena. I några yttranden påpekas dock att vad som behandlas ipromemorian endast är en del av de problem som den ökade invandringen ochinternationaliseringen för med sig. Frågor om tolks kvalifikationer, utbUdningoch examination av tolkar, auktorisation, förmedling av lämpliga tolkar, normerför ersättningen till tolk etc. är sålunda i stort behov av en lösning. 1 ettyttrande anser man t.o.m. att någon lagändring inte alls bör göras innan enmera allsidig prövning av tolkproblemet i hela dess vidd kommit tUl stånd. Jag är medveten om att betydande problem f.n. finnsi olika hänseenden när det gäller tolkning vid domstol. Åtskilliga av dessaolägenheter kan sägas föreligga i motsvarande eller ännu högre grad på andraområden inom samhällslivet. En lösning av dessa frågor kräver en mera samladsyn på tolk- ochöversättarfrågorna än som låter sig göra vid behandlingen av frågan rörandedomstols tolk. Först i samband med att riktlinjerna för samhällets tolkserviceutformas blir det enligt min uppfattning möjligt att slutligt ta ställning tillde olika praktiska och organisatoriska frågor som berörts i remissyttrandena.Invandrarutredningens avlämnade delbetänkande (SOU 1972:83)Tolkservice Nordisk språkkonvention som f.n. remissbehandlas berör just frågorom bl.a, utbildning, auktorisation och förmedling av tolkar. Att mångaorganisatoriska och praktiska problem som hänger samman med tolkning viddomstol ännu inte fått sin slutliga lösning bör dock enligt min mening intehindra att de i promemorian behandlade angelägna spörsmålen nu får en lösning, Ipromemorians förslag har efter förebUd från den förvaltningsrättsligalagstiftningen begreppet tolk getts en mera vidsträckt innebörd än som förutsättsi RB. Ordet tolk har sålunda fått avse både den som utför muntlig tolkning ochden som översätter skriftligt material. Några remissinstanser har anmärkt attdetta inte står i överensstämmelse med vedertaget språkbruk. Det har ocksågjorts gällande att ett särskiljande av begreppen tolk och översättare skulleunderlätta en mera nyanserad utformning av bestämmelserna om kostnad förtolkning (översättning). Vad remissinstanserna sålunda anfört har enligt minmening visst fog. De principiella skillnaderna mellan förvaltningsförfarandeoch förvaltningsprocess samt rättegång vid allmän domstol kan motivera vissaolikheter i utformningen av hithörande bestämmelser. Enligt RB är muntligförhandling huvudprincip och bestämmelserna om tolk är intagna i 5 kap, somrör frågor om offentlighet och ordning vid domstolsförhandling. Det ter sigmindre logiskt att där ta in bestämmelser om skriftliga handlingars utformning,I motsats till FL och FPL innehåller RB ett särskilt kapitel, 33 kap,, sombehandlar olika formella frågor rörande rättegångsinlagor. Enligt min meningkan det vara lämpligt att ta in reglema om översättning av skriftlig handling idet kapitlet. Vad nu sagts hindrar dock inte nödvändigtvis att begreppet tolkbör kunna avse även den som utför skriftlig översättning. En i förhållande tillförvaltningsrättslagstiftningen helt annorlunda terminologi i RB skulle te sigförvillande (jfr SOU 1972:83 s, 10), Om reglerna för muntlig och skriftligöversättning hänförs till olika kapitel i RB framgår det ändå av sammanhangetvad som avses. När översättning av skriftligt material åsyftas kan dettaframhävas genom användning av ordet översättning. Bestämmelsen om tolk i 5 kap, 6 § RB avser närmasttolkning vid förhandling inför rätten. Det torde emellertid även vid deallmänna domstolarna finnas visst behov av möjlighet att anlita tolk förmuntlig tolkning, även när det inte direkt är fråga om förhandling. Jag kanerinra om att vissa rättshandlingar, t,ex, ansökan om betalningsföreläggandeoch ansökan i domstolsärende, får göras antingen genom skriftlig handling ellergenom muntlig framställning. En icke svenskspråkig person som infinner sigpå rättens kansli kan ha upplysningar och synpunkter att lämna påhandläggningen av mål eller ärende etc. 1 fall som sagts bör rätten ocksåkunna anlita tolk om det erfordras. Någon särskild bestämmelse härom synes dockknappast nödvändig. Ordalydelsen i 6 § bör ge utrymme för anlitande av tolk vidbehov också när det är fråga om mera informella kontakter mellan rätten ochutlänningen. Medanledning av ett påpekande av lagberedningen under remissbehandlingen vill jagnämna att den på bl,a, offentlighetsprincipen grundade förutsättningen attförhandling vid domstol sker på svenska språket inte bör utgöra hinder mot attförhör hålls utan tolk med dansk- eller norskspråkig person, om rätten anserdet kunna ske utan fara för utredningen. Som beredningen också anfört bör detinte heller vara helt uteslutet att undantagsvis hålla förhör på annat språk,t,ex, engelska, om rätten, parterna och eventuella åhörare behärskar detspråket, 1 det sammanhanget kan f,ö, anmärkas att bestämmelsen om tolk i 5 kap,6 § första stycket inte innebär någon ovillkorlig skyldighet för rätten attlåta tolka allt som förekommer i mål där utlänning är part. Om t,ex, ena partenär ett utländskt företag som företräds av svensk advokat torde förhandlingeninte behöva tolkas för en representant för företagsledningen som infunnit förhandlingen utan att hans hörande inför rätten påkallats. Fleraremissinstanser har efterlyst vägledande uttalanden om när tolk skall anlitasför översättning av skriftligt material, I anslutning härtill har också tagitsupp den principiellt betydelsefulla frågan om rätten alltid skall vara skyldigatt ta emot och beakta handlingar som är avfattade på främmande språk. Av vadjag redan anfört torde framgå att jag i sak biträder förslaget i promemorianatt domstol i motsats till vad som gällt skall ha möjlighet att vidbehov låta översätta såväl svenskspråkiga handlingar till främmande språk sompå främmande språk avfattade handlingar tUl svenska. Att införa någon generellskyldighet för allmän domstol att så snart behov av översättning föreliggerlåta ex officio utföra sådan skulle dock leda alltför långt. Enligt min meningbör som princip alltjämt gälla att svenska språket skall användas i inlagor ochandra handlingar som part ger in till rätten, om annat inte är medgivet. Häravföljer dock inte att rätten skall avvisa en rättegångsinlaga enbart av detskälet att den är avfattad på främmande språk. Rätten bör vid behov kunnaantingen utse någon lämplig person att utföra översättningen eller föreläggaparten att komplettera handlingen med översättning till svenska. Omföreläggandet efterkoms får handlingen betraktas som ingiven den dag då denursprungliga versionen kom in tUl domstolen. Försummar parten att kompletterahandlingen bör rätten däremot kunna lämna den utan avseende på motsvarande sättsom en på svenska avfattad gravt ofullständig skrift. Jag föreslår attbestämmelser i detta hänseende tas in som en ny 9 § i 33 kap. RB. Atten på främmande språk avfattad handling betraktas som inkommen redandå den kommer in i ursprungligt skick får betydelse främst vid tillämpning avolika processuella frister. Innan handlingen blivit översatt torde den i regelfå anses så ofullständig att den inte kan tjäna till grund för rättegången,åtm.instone om inte rätten hjälpligt behärskar det främmande språket. Det kanaUtså inträffa att ett yrkande som kräver brådskande behandling inte kanåtgärdas förrän handlingen översatts, och den som ger in handling på främmandespråk har att räkna med risken för sådan försening. Självfallet bör dock rättenså långt möjligt söka undvika att komplikationer inträffar. Att jag inte är beredd att ge avkall på principenatt inlaga skall vara avfattad på svenska beror främst av praktiska skäl. Enskyldighet för rätten att generellt ta emot och översätta inlagor på främmandespråk torde föra med sig att rätten tar ansvar för den fortsatta handläggningenav ett ärende om vilket rätten måhända inte har någon möjlighet att bilda sigen uppfattning. Handlingen kan ju lika gärna utgöra en vadeinlaga ellerinnehåUa yrkande om inhibition eller säkerhetsåtgärd, som kräver omedelbarbehandling, som en helt oväsentlig förfrågan eller liknande, F.n, tordedessutom organisatoriska möjligheter saknas för domstolarna att få översättningarutförda i den omfattning och med den snabbhet som skulle bli nödvändigt.Behovet av översättningsservice vid domstolarna bör emellertid inteöverdrivas, I brottmål ombesörjes översättning av relevanta handlingar avpolis- eller åklagarmyndighet, 1 tvistemål torde i allmänhet part ha biträde,som har möjUghet ombesörja översättning. Jag återkommer i det följande tillöversättningsmöjligheterna inom ramen för den allmänna rättshjälpen. Underangivna förhåUanden måste det anses rimligt att parten själv står risken atthandlingen till följd av språksvårigheter inte blir behandlad i vederbörligordning. I enlighet härmed bör bestämmelsen om översättning utformas som enfakultativ regel för domstolen att vid behov låta översätta inlaga eller annanskriftiig handling som inte är avfattad på svenska språket. Därmed är givetvisinte sagt att rätten skaU iaktta restriktivitet vid översättning av inkomnaskrifter. Att generellt ange i vilken omfattning översättningar bör utförasgenom rättens försorg är dock svårt. Frågan hänger delvis samman medbestämmelserna om vem som skall svara för kostnaden för översättningen. Avbetydelse är också målets eller ärendets karaktär, partens ställning iprocessen, de praktiska resurserna att erhåUa översättning, materialets omfattningoch betydelse för målet etc. Att behovet av översättning genom rättens försorgär större i brottmål och i indispositiva tvistemål än i förmögenhetsrättsligatvister är klart. Jag har hittUls uppehållit mig huvudsakligen vidöversättning av inkommande handlingar. Som ett par remissinstanser påpekatuppkommer emellertid också frågor om översättning av domar, beslut,underrättelser. kallelseroch andra från rätten utgående handlingar. När det gäller översättning avsådana handlingar torde av praktiska och ekonomiska skäl försiktighet fåiakttas. Ofta saknar f.ö. rätten underlag att på förhand bedöma i vad mån enperson som skall kallas till förhandling eller föreläggas att svara kantiUgodogöra sig meddelandet. Översättning av dom är väl i regel inte påkalladnär domen avkunnats vid förhandling. Men även när det är fråga om kanslidom kandet starkt ifrågasättas om översättningsresurser och kostnader medgeröversättning. Som regel bör gälla att särskUd översättning av domar och andrafrån rätten utgående handlingar bör ske när särskilda omständigheterföreligger. En icke svenskspråkig person torde ofta ha möjlighet att med hjälpav biträde, arbetskamrat, invandrarbyrå eller annan skaffa sig tillräckligupplysning om innehållet i den handling rätten tillställt honom. Som enserviceåtgärd av allmän räckvidd bör emellertid standardöversättningar tillolika invandrarspråk göras av formulär och domslokutioner som förekommer meraofta. Broschyrer på främmande språk angående grunddragen i det svenskarättsväsendet och förfarandet skulle säkerligen också vara till stor nytta. Detär min uppfattning att man genom dylika åtgärder utnyttjar de begränsaderesurser som kan ställas till förfogande på mest effektiva sätt. När det gäUerfrån rätten utgående handlingar bör översättningsfrågan inte regleras iförfattning. Det torde få ankomma på att inom ramen för tillgängligaresurser verka för en god samhällsservice på detta område. När det gäller frågan om vem som skall stå förkostnaden för tolk (översättare) innebär promemorians förslag en vissutvidgning av det allmännas ansvar. Tolkkostnaden skall sålunda enligtförslaget alltid stanna på statsverket, inte bara som f.n. i åklagarbrottmålutan även i indispositiva tvistemål. Även i andra fall skall tolkkostnadenstanna på statsverket om det prövas skäligt.