prop · FW0322 · 1973-12-31 00:00:00 — I allmänhet kan både föreläggandet och beslutet om utdömande överklagas. uppfattning kan det i och för sig anföras goda skäl för att i målenligt BSL endast beslut om utdömande av vite skall vara överklagbart tidsmässiga och processekonomiska skäl har här stor betydelse. Med hänsyn tillföreläggandenas uigripande natur och ekonomiska konsekvenser finner utredningenemellertid inte möjligt att föreslå ett avskaffande av rätten att föra talanmot föreläggandet. Utredningenredovisar en uppsats i Förvaltnlngsrättslig 1970 (s. 167 ff) avregeringsrådet , där den tanken framförs att frågan omföreläggandets laglighet eller lämplighet i princip inte borde få upptas tillprövning i samband med utdömandet. Endast nya omständigheter elleromständigheter kring underlåtenheten att fullgöra föreläggandet skulle beaktas.Utredningen anser att en sådan ordning skulle vara ett viktigt bidrag tiUsträvandena att tillgodose aspekter av på en gång effektivitet ochrättssäkerhet och föreslår därför att den prövas i den nya BSL. Mot förslagetkan i och för sig Invändas att det borde genomföras först vid en samlad översynav lagstiftningen om vitesfrågor över huvud. Enligt utredningens mening haremellertid frågan så stor betydelse för BSL att en sådan översyn inte kanavvaktas. Genomförs förslaget kan också den fördelen stå att vinna atterfarenheter erhålls för den fortsatta allmänna behandlingen av dessa frågor. Prop.1973: 22 32 3.1.7Instansordning vid utdömande av vite m. m. Utredningen framhåller att talan mot ett av t. ex.hälsovårdsnämnd meddelat vitesföreläggande förs i administrativ ordning men attdet, som förut har berörts, däremot ankommer på allmän domstol att på talan avallmän åklagare pröva frågan om utdömande av vitet. Det förefaller utredningenomotiverat att åklagare och allmän domstol skall behöva kopplas in på enförvaltningsprocess, där det ofta gäller att bedöma sådana speciella ochInvecklade frågor som de administrativa domstolarna får anses ha störreerfarenhet av. Utredningen anser dessutom att det nuvarande systemet med tvåolika instanskedjor Innebär så betydande olägenheter från effektivitetssynpunktatt man bör söka åstadkomma en rationellare ordning. Det bör därför övervägasatt låta antingen de judiciella eller de administrativa myndigheterna ha handom besvärsprövningen. En lösning på denna fråga kan enligt utredningenvara att besvär inte medges över beslut om vitesföreläggande och att partenhänvisas att i samband med vitets utdömande inför allmän domstol göra gällande,att föreläggandet varit olagligt eller materiellt obefogat. En klagande skulledå ha möjlighet att få vitesföreläggandet omprövat av allmän domstol i sambandmed vitets utdömande. Enligt utredningens uppfattning torde emellertid deallmänna domstolama ha sämre möjligheter att bedöma lagligheten ochlämpligheten i sak av ett vitesföreläggande än de administrativa domstolarna.Med hänsyn till beskaffenheten av de ärenden som det här är fråga om, kan ävenifrågasättas lämpligheten att låta ju-dlciell myndighet pröva lagligheten avett av nämnd meddelat föreläggande. Enligt utredningens menmg är det I ställetändamålsenligt att ärenden angående utdömande av vite inom det nu aktuellaområdet prövas av administrativ myndighet. Utredningen föreslår därför att dessaärenden skall handläggas av länsmyndigheterna. I lagen (1971: 52) om skatterättoch länsrätt anges vUka typer av mål som skall ankomma på länsrätt. Dit höremellertid inte ärenden av den art som skulle uppkomma vid tUlämpning av BSL.Utredningen föreslår därför att prövningen av sådana ärenden, i vart fall t.v., anförtros åt . Utredningen kommer också in på frågan ombesvärssubjekten och redogör till en början för 11 § förvaltningslagen (1971:290). Enligt denna paragraf får talan mot sådant beslut av myndighet, som kanöverklagas genom besvär, föras av den som beslutet "angår" om detgått honom "emot". I motiven till lagen anges vissa kriterier påbesvärssubjekten, i huvudsak gmndade på hittUls utbildad rättspraxis hosaUmänna domstolar och förvaltningsdomstolar. I ett ärende enligt BSL finns, framhållerutredningen, två parter: fastighetsägaren och kommunen. Prop.1973: 22 33 växlingförekomma under förfarandet. Med förslaget i det föregående att beslut omföreläggande och om förbud skall kunna ha sakrättslig verkan är det enligtutredningens mening klart att även en ny ägare är part. Detta partsförhållandebör anses föreligga redan I och med att köpehandlingen undertecknas ochoavsett att äganderätten måhända övergår senare och att den nye ägaren intesökt eller erhållit lagfart. Utredningen finner det uppenbart att besvärsrättbör tillkomma såväl fastighetsägaren i nu angiven mening som kommunen. Den nyeägaren bör därvid självfallet inte åtnjuta längre besvärstid på gmnd avöverlåtelsen utan endast kunna utnyttja den tid som föranleds av beslutetsdelgivning med den förre ägaren. Ett beslut med vitesföreläggande kan emellertidangå också hyresgäst (eller annan nyttjanderättshavare), det kommunala organetför förmedling av statliga bostadslån m. m. (förmedlingsorganet) samtintecknings-havare. Utredningen finner att de intressen som företräds av bl. a.de nu nämnda subjekten är så svåröverskådliga och svårvärderade, att de integenerellt bör avskäras från besvärsrätt. Frågan bör överlåtas åt rättspraxis. 3.1.8Kommuns skyldighet att tillämpa BSL a. brandväsende, byggnadsväsende,civilförsvar, hälsovård, socialhjälp, barna- och ungdomsvård, nykterhetsvårdoch undervisning utövar staten överinseende över kommunerna. Detta tUlkommer iförsta hand . För de olika verksamhetsområdena finns, framhåUerutredningen, centrala specialorgan, som bl. a. verkar genom att lämna råd ochanvisningar eller utfärda normalbestämmelser. Uppgiften att verka för enhöjning av bostadsstandarden och råda bot på de brister, som avses böraundanröjas med hjälp av BSL, måste sakligt sett anses innebära utövande av enstatlig förvaltningsuppgift av samma typ som de nänmda. Med hänsyn härtillföreslår utredningen att länsstyrelserna ges befogenhet att utöva tillsyn överkommunerna beträffande deras tillämpning av lagen. 3.2Förslaget till ändringar i FL konstaterar att FL syftar tUlatt förbättra kommunemas möjligheter att på ett tidigt stadium förvärva marksom behövs för samhällsutvecklingen. Som hjälpmedel i den kommunala markförvärvspolitikenutgör förköp ett komplement till frivUliga uppgörelser och till förvärv genomexpropriation. Utredningen föreslår ändringar i lagen i tre avseenden. Utredningentar upp frågan om att göra förköpsrätten tiUämplig på tomträtt.Tomträttsinstitutet regleras i 13 kap. jordabalken. Kommun kan, framhållerutredningen, säga upp en tomträtt men endast vid ut- 3 1973.1 saml. Prop.1973: 22 34 gängenav vissa i 13 kap. 14 § jordabalken angivna tidsperioder. Har ejavtalats, utgör den första perioden 60 är samt varje följande frånutgången av närmast föregående period. Om marken behövs under löpandeavtalsperiod, kan kommunen få dispositionsrätt till marken endast genomfrivillig uppgörelse med tomträttshavaren eller genom att exproprieratomträtten. Har kommunen däremot överlåtit marken med äganderätt, finnsmöjlighet att förutom genom frivillig uppgörelse eller expropriation förvärva marken genom förköp. Utredningen framhåller att tomträtt i mångaandra sammaiUiang jämställs med fast egendom och föreslår att FL ändras så attden blir tiUämplig även vid försäljning av tomträtt. Utredningenhar från vissa kommuner inhämtat uppgifter om hur förköpsrätten utnyttjatsinom saneringsområden. Därvid har framkommit att den s. k. areal- ochvärderegeln i 3 § FL medför att för kommunen intressanta fastigheter inomsaneringsområden faller utanför förköpslagens tillämpningsområde. Detta gällerfrämst i medelstora och mindre tätorter där taxeringsvärdena även för centraltbelägna fastigheter i allmänhet är lägre än . Genombearbetning av material års fastighetstaxering har utredningen funnitatt av affärs- och hyresfastigheterna i landet har ett taxeringsvärdesom är lägre än . I kommuner med mer än 50 000 invånare exkl.storstadsområdena är motsvarande andel . Kommunerna kan ha stort intresseav att förvärva sådana fastigheter. Utredningen föreslår att problemet lösesgenom att areal-och värderegeln slopas inom saneringsområden. Som lämplig grundför avgörande om en fastighet är belägen inom saneringsområde anger utredningenav kommunen upprättat och antaget saneringsprogram där saneringsområdenasomfattning anges. Fastigheter som är belägna i sådana saneringsområden skallrapporteras tUl inskrivningsmyndigheten för anteckning i fastighetsboken. Fördessa fastigheter skall förköpslagen gälla utan begränsningar med avseende påareal och taxeringsvärde. En kommun kan enligt utredningen i vissa fall haanledning att avstå frän förköp av fastighet, t. ex. om köparen har vilja och förmågaatt själv genomföra avsedd sanering. Det kan då finnas anledning för kommunenatt förena sig med köparen om att saneringen skall genomföras i enlighet medkommunens fysiska planering och saneringsprogram. Ett problem i dettasammanhang är emellertid att kommunen måste utöva sin förköpsrätt inom tremånader. Förhandlingama med köparen kan av olika anledningar dra ut på tiden.När köparen märker att tiden inte räcker till för kommunen att besluta omförköp, kan dennes Intresse av att träffa avtal med kommunen minska.Saneringsutredningen föreslår därför att möjlighet öppnas för partema att, iavvaktan på att förhandlingar om saneringsavtal slutförs, träffa avtal om enförlängning av den tid inom vilken förköpsrätten skall utövas. 1973: 22 35 3.3Reser\'ationer Mot utredningens förslag tUl BSL och ändringar i FLreserverar sig två ledamöter i utredningen, nämligen och . Enligt reservantemas mening kan saneringsbehovetnärmast sägas vara ett resultat av brister i statsmaktemas och kommunemas handlandeunder efterkrigstiden. Genom hyresreglering, eftersatt planarbete,byggnadsförbud, byggnadsreglering, kreditkvotering m. m. har upprustning ochförnyelse av bostadsbeståndet hållits nere till förmån för bebyggelse påråmark. Följderna av den förda politiken kan enligt reservantemas mening nuregistreras i det uppdämda saneringsbehovet, där de behövliga åtgärderna är meromfattande och därmed mer kapitalkrä-vande än om upprustning, modernisering ochtotalsanering tUlåtits ske mera kontinuerligt. En attitydförändring frånsamhällsorganens sida till saneringsverksamheten har därför alltmer kommit attframstå som ofrånkomlig. Reservanterna anser att utredningens arbete ialltför liten utsträckning inriktats på åtgärder som främjar samverkan mellansamhäUe och saneringsintressenter. Utredningens majoritet har uppenbartunderskattat näringslivets och fastighetsägamas vUja och förmåga att aktivtdelta i det fortsatta förnyelsearbetet inom bostadsbeståndet. Enligtreservantemas mening behövs inte tvångsmedel av den drastiska karaktär som denföreslagna BSL innehåller. I stäUet för stimulerande samverkanslös-nlngar av deolika saneringsproblemen förordar majoriteten krav på sådan aktivitet ochstyrning från samhäUsorganen, att det enligt reservanterna finns risk för ökadbyråkrati och alltför starkt utövande av beslutsfunktion. De anserdessutom att rättsskyddsreglema i BSL är otillräckliga för den enskilde. I stället för att såsom majoriteten föreslår ytterUgare bygga ut och vidga området för regleringar och tvångsåtgärder anserreservanterna att en smidig och till de ekonomiska realiteterna anpassadsuccessiv standardhöjning bör ske genom lättnader I gäUande regelsystem. Endastdärigenom kan lönsamheten av varje särskUt företag bedömas, och det är ytterstdet enda hållbara kriteriet på åtgärdemas effektivitet. 3.3.1.2 De ekonomiska betingelserna förupprustning enligt BSL EnUgt förslaget till BSL skall kommunen för fastighetsägaren ange de De hinder av teknisk-ekonomisk eller finansiell art som kanföreligga mot kommunens krav skaU utredas och anges av fastighetsägaren. Härförkrävs från dennes sida projekte- Prop.1973: 22 36 Innebär utredning om de tekniska förutsättningarna,finansieringsfrågorna och lönsamheten. Regelmässigt måste ägaren anlitateknisk och ekonomisk sakkunskap för dessa utredningar. Reservanterna finnerdet uppenbart att det i många fall blir fråga om tidskrävande och dyrbarautredningar. Enligt deras uppfattning bör sådant utredningsarbete inte rimligenkunna åläggas ägaren. I vart fall skall kommunen svara för kostnaderna omutredningen leder till att kommunen avbryter förfarandet. Ifråga om den ekonomiska bedömning som kommunen enUgt majoritetens förslagskall göra i ett upprustningsärende framhåller reservanterna att den beräkningav intäkts- och kostnadsposterna som skall läggas till grand för pantvärdetvid statligt bostadslån för ombyggnad resp. upprastning skall ske genom en"normaliserad avkastningskal-kyl". Komponenterna i denna kalkyl ärschabloniserade och av annan karaktär än de som används på fastighetsmarknadenvid projektering eller överlåtelser. Det står givetvis en långivare fritt attavgöra på vUket sätt han beräknar ett pantvärde som villkor för belåning. Enhelt annan sak är det kalkylmässiga underlaget för den prövning som skall ske,om fastighetsägare skall förpliktas att vid betydande vite företaga uppmstningsåtgärder.Enligt reservantemas mening bör frågan ses mot bakgrund av majoritetensuttalande, att fastighetsägarna vid sanering tiU-mäter sina fastigheter"för höga förväntningsvärden" samt att man får räkna med att kommandeplaner kan verka värdesänkande i jämförelse med avkastningsvärdet vidbibehållen förvaltning. Reservanterna anser att endast de marknadsmässigafaktorerna bör beaktas vid prövningen. Leder föreläggandet till attfastighetens ekonomi försämras t. ex. genom den övre gräns för intäkten sombruksvärde- eller rikthyran medför och beaktas härvid inte ägarens påståendenom hinder mot upprustningen, bör det enligt deras uppfattning finnas reglersom förpliktar kommunen att inlösa fastigheten till dess marknadsvärde föreföreläggandet. 3.3.1.3Förbud att använda lägenhet Användningsförbud utgör ett utomordentligtaUvarligt ingrepp i för valtningen av en fastighet. Enligt reservanternasuppfattning måste det av rättssäkerhetsskäl krävas att förutsättningarna föranvändningsförbud noga anges och anknyts tUl de materiella brister som Inteanses tolerab-la. Däremot bör Inte, såsom skett i majoritetens förslag,rekvisiten helt allmänt knytas till fastighetsekonomiska faktorer och fråganöverlämnas åt kommunen att inom en vagt angiven ram besluta om förbud. Klartpreciserade rekvisit i sak behövs även för att prövningen skall kunna äga mmfrån objektivt fastlagda utgångspunkter. Enligtmajoritetens mening måste utdömning av bostäder ske med viss begränsning.Oavsett om materiella skäl härför i och för sig kan anses 1973: 22 37 varaför handen, skall utdömnlngen inte ges större omfattning än som kan rymmas"inom rimlig avgång" enligt bostadssaneringsprogrammet. För"övriga" bostäder skall åtgärdsförelägganden göras. Denna rangordningmellan utdömning och åtgärdsföreläggande är enligt reservanterna motsatt densom anges i bostadssaneringslagen och I uttalandet att utdömning bör kommaförst I andra hand. En annan begränsning av utdömning består i att denna intebör ske om det äventyrar hyresgästens bytesrätt. En sådan aspekt anserreservanterna inte hör hemma i en lagstiftning som syftar till att geobjektiva regler för bättre bostadsförhållanden. Den av majoriteten föreslagna kombinationen avåtgärdsförelägganden och användningsförbud medför enligt reservanternas meningså stora betänkligheter i fråga om rättssäkerhet, precisering och konsekvens,att de inte kan biträda förslaget I denna del. 3.3.1.4Vitesbestämmelser m. m. I anledning av majoritetens förslag såvitt avserverkan av ett åtgärdsföreläggande vid fastighetsöverlåtelse framhåller reservanternaatt hälsovårdsstadgekommitté uttalade, att tredska vore enförutsättning för utdömande av vite och att därför ett överflyttande av vitefrån en person till en annan av principiella skäl vore utesluten. Departementschefenanslöt sig tUl denna uppfattning (prop. 1958: B 46) och uttalade att anteckningi fastighetsboken av föreläggande eller övergång av föreläggandet på ny ägareinte vore en godtagbar lösning. Enligt reservanternas mening tordemajoritetens ståndpunkt inte återge lagstiftårens intentioner vid tillkomstenav HS. Reservanterna finner det inte rimligt att strängare regler om vite skallgälla enligt BSL än enligt HS. De få undantagsfall, där det kan ha förekommitatt fastighet överlåtits för att försvåra genomförandet av föreläggande enligtHS bör inte få bli vägledande för en lagstiftning av så generell och ingripandekaraktär som den nu föreslagna. Den materiella prövningen av föreläggandena kommeratt avse invecklade tekniska och fastighetsekonomiska bedömanden som kräver storsakkunskap. Enligt reservanternas mening bör prövningen därför ske i reguljärtprocessuella former, där argumenteringen kan framföras muntligen och mederforderligt uppbåd av teknisk och ekonomisk expertis. Med denna utgångspunktter sig en domstolsprövning som ofrånkomlig, och tanken riktar sig därvidnaturligen mot de nybUdade fastighetsdomstolarna, där sakkunskap kan påräknas.Reservanterna anser därför att den materiella prövningen av vitesföreläggandetbör ske vid fastighetsdomstol. Reservanterna övergår härefter till frågan omhandläggningen bör ske i besvärsprocess över vitesföreläggandet eller i sambandmed yrkande från kommunens sida om utdömande av vitet. Prop.1973: 22 38 hänvisningtill majoritetens motivering av förslaget om rättskraftsverkan av beslut omvitesföreläggande att spörsmålet gäller allmänt principiellastäUningstaganden till vitesinstitutet som sådant. EnUgt reservantemas meningär majoritetens ställningstagande i detta avseende alltför litet underbyggt.Majoriteten hänvisar tUl uttalanden i en uppsats av regeringsrådet iFörvaltnlngsrättslig men nämner inte att författaren själv betraktarsitt uppslag som ett första diskussionsinlägg i en debatt om en allmän översynav vitesinstitutet. Reservantema anser att problemen bör angripas från bredareutgångspunkter och att bedömningen av frågan i vilket sammanhang prövningen avföreläggandet skall ske bör gmndas på fortsatta överväganden i ärendet. Tillskapandet av BSL vid sidan av BS och HS kommerenligt reservantemas uppfattning att komplicera den redan nu vanskligagränsdragningen mellan byggnads- och hälsovårdsnämndens kompetensområden. Isärskilt hög grad blir detta faUet, då förelägganden enligt de skildaför-fattnlngama kan avse samma typ av åtgärder, som rekvisiten förutdömande av vite skiljer sig från varandra, exempelvis i HS och förslaget tillBSL. Förhållandet blir inte mindre besvärande av att kraven på uppmstningenligt lagförslaget i många fall avser en högre standardnivå än den somförutsätts i BS och HS. Utomordentligtsvårlösta förhållanden såväl vid tillämpningen av ifrågavarande författningarsom i den kommunala beslutsprocessen kommer enligt reservantemas mening attuppstå vid ett genomförande av majoritetens förslag att hälsovårdsnämnds ochbyggnadsnämnds kompetens skall brytas i de fall föreläggande meddelas enligtBSL. Majoritetens förslag går emot de allmänna strävandena att söka sammanföraalla byggnadstekniska bestämmelser på ett håll. Reservantema anser det erforderligtmed en samordning av de materiella föreskrifter som skall reglera etttvångsmässigt genomförande av uppställda standardkrav. Härigenom tUlgodosesäven den enskildes intresse av att inte behöva utsättas för förelägganden medstöd av ett flertal olika författningar och med varierande förutsättningar förtvångsåtgärder och viten. Denu angivna omständigheterna har enligt reservanternas mening också satt sinprägel på majoritetens förslag om bostadsinspektionens organisation. Enligtdetta skall kommunen äga utöva på den ankommande åtgärder genom en nämnd sombestäms av kommunen. Uppenbarligen får beslut om åtgärdsföreläggande från ensådan nämnds sida en högre dignitet än meddelade beslut från andranämnder, eftersom dessas kompetens skall vika när beslut omåtgärdsföreläggande meddelas. Det torde enUgt reservantemas mening behövautredas, om denna nyhet går att anpassa tUl gällande kommunaUagstiftnlng. För egendel finner de förfarandet opraktiskt och förenat med svåröverskåd- 1973: 22 39 På samma sätt som det författningsmässiga underlaget bör få enenhetlig reglering bör också beslutsfunktionen i dess helhet ankomma på ettoch samma kommunala organ. Ett genomförande av majoritetens förslag såvittavser de materieUa bestämmelsema om uppmstning kan enligt reservantema intelämna det nu rådande regelsystemet i HS och BS oberört. De anser attmajoritetens förslag om de organisatoriska formerna bör omarbetas med utgångspunktfrån ett rationellare och enhetligare synsätt. Reservanterna lägger fram ett eget förslag tiUåtgärder för en ökad saneringsverksamhet och framhåller som huvudföratsättnmghärför att de hämmande regleringar som gäller blu: ändrade. Reservantemaåsyftar därvid i första hand hyresregleringen, byggnadsförbud i avvaktan påframtida ovissa stadsplaneändringar och kreditgivningen som enUgt deras meningnästan enbart inriktas pä nyproduktion på råmark. Enligt reservanternas förslag skall somhuvuduppgifter i den kommunala saneringsplanläggningen ingå att företabostadsinventering och att upprätta tidsplan med turordning försaneringsverksamheten. Bostadsinventering skall ske dels ex officio avkommunerna, dels på begäran av fastighetsägare som ansöker om turordning avsaneringsprojekt I den kommunala saneringsplanläggnlngen. Bostadsinventeringen bör lämpligen utföras genombyggnadsnämndens försorg. Syftet med inventeringen skall vara att fastställavUka byggnader som inte fyller kraven på lägsta godtagbara standard. Sådanstandard skall krävas för alla bostäder inom detaljplanerade eller eljesttätbebyggda områden. De bostadstekniska kraven bör regleras i BS. Kontroll överefterlevnaden bör närmast ankomma på . I fråga om behandlingen av de fall däruppmstningsåtgärder skaU vidtas föreslår reservanterna att fastighetsägarenalltid skall ges praktisk möjlighet att avhjälpa konstaterade brister då detgäller lägsta godtagbara standard. Han skall därvid i princip ha rätt attvälja den saneringsform (upprustning, ombyggnad eller totalsanering) somenligt hans bedömning bör komma i fråga. Då tvångsingripanden haraktualiserats genom krav pä lägsta godtagbara standard, bör den avfastighetsägaren valda åtgärden alltid beviljas med förtur. I vissa fall kan planhinder föreligga, som innebäratt fastighetens framtida disposition inte är klarlagd. Skilda krav från samhälletssida kan då leda till ett dödläge. Å ena sidan får Ingen genomgripande förändringav fastigheten ske av hänsyn till planförberedelser, å andra sidan krävsåtgärder för att uppfylla lägsta godtagbara standard. Detta dödläge bör iförsta hand brytas genom att föreliggande planhinder upphävs. Avfastighetsägaren vald saneringsform bör om möjligt ges förtur inom planarbetet. Prop.1973: 22 40 Är en provisorisk upprastningsform inte ekonomisktgenomförbar, bör i första hand anstånd med förelagd åtgärd lämnas. Kan sådantanstånd inte beviljas, skall en fastighetsägare inte behövaunderkastas provisorier och osäkerhet om den framtida användningen avfastigheten. Han bör dä hos kommunen kunna påfordra inlösen av fastigheten tilldess marknadsvärde före åtgärdsföreläggandet. Denna lösenskyldighet bör enligtreservanternas mening framgå av BL. 3.3.2Förslaget till ändringar i FL Beträffande majoritetens förslag att areal- och värderegelni FL inte skall gälla inom saneringsområde frantiiåller reservanternainledningsvis att det inte kan anses föreligga ett tillräckligt starkt behov avnågon ändring av nuvarande ordning. Detta torde framgå bl. a. av en inom justitiedepartementeti upprättad PM (Ds Ju 1971: 1) angående erfarenheterna av FL. Saneringsområden kommer, framhåller reservanterna,i de flesta fall sannolikt att inrymma både fastigheter som krävertotalsanering eller modernisering och fastigheter vilka mte berörs av sådanaåtgärder.