prop · FW03138 · 1973-12-31 00:00:00 — 3) Finansiären ansvarar såsom säljaren menhans ansvar begränsas till kreditbeloppet. 4) Finansiären ansvarar endast medden del av kreditbeloppet som är obetald. Det sista alternativetmotsvarar utredningens förslag och innebär att köparen kan avbryta en pågåendedelbetalning. Kommittén anser sig inte vUja diskutera de motiv som ligger bakomförslaget men anser det stå klart att den föreslagna lösningen inte ärtUlfredsstäUande ur den enskilde konsumentens synvinkel. Kommitténifrågasätter därför om man inte bör närmare överväga att höja minimiskyddettill den nivå som avsesmed alternativ 3. Också vUl utvidga köparens skydd. Rådetframhåller att köparen inte med stöd av de föreslagna bestämmelserna kan avkreditgivaren återkräva till denne er-lagd betalning, utan att han i så fallmåste vända sig till säljaren. När säljaren inte har fullgjort sin prestation,bör köparen enligt rådets mening kunna bli helt fri från betalningsansvar ävenbeträffande den del av köpeskUlingen, som han erlagt till kreditgivaren.Husmodersförbundet och Samhälle anser det vara av vikt att köparen inte kommeri en sämre situation om vid kreditköp säljaren överlåter sin fordran till ettkreditinstitut. går regleringen av köparens ställning vid låneköp o. d.mycket för långt. Vad saken gäller är att köparen er-lägger köpeskUlingenkontant med pengar, som han lånar. Köpet är alltså ett kontantköp. Deinvändningar som köparen vUl göra kan framställas mot säljaren men enligtgällande rätt inte mot den av vilken köparen lånat köpeskUlingen.Privatekonomiskt och rättsligt blir situationen inte annorlunda om köparenlånar i bank, som anvisats av säljaren, eller får ett s. k. privatlån i sinegen bank. Samfundet ifrågasätter om en köpare, som lånar pengar till attbetala varan, i allmänhet föreställer sig att han kan reklamera varan hos resp.göra invändningar mot kreditgivaren. Det synes vidare omotiverat att låtaköparens rättsställning vara beroende av finansieringsformen. Det är ocksåväsentligt för en kreditgivare att veta att han har en klar och bestämdfordran. Möjligheten att låna till köpeskillingen är i flertalet fall en förmånför köparen, och det kan ifrågasättas om man genom lagstiftning bör bidra tillatt dessa lånemöjligheter sannolikt begränsas. Från konsumentsynpunkt är dettai vart fall inte önskvärt. Samfundet tillägger att i vart fall kreditinstitutenendast torde medverka till låneköp beträffande välrenommerade och ekonomisktstabila företag, varför behovet av konsumentskydd i ett stort antal fall tordevara ganska begränsat. Ett annat argument är att det saknas anledning att gynnaen köpare som lånat medel till köpeskillingen framför den som köper kontant.Båda köparna har samma rättigheter mot säljaren, men kontantköparen har ingenmöjlighet att t. ex. vägra infria länet till köpeskillingen, då han redan har betalatden. Samfundet avstyrker därför den föreslagna regeln i 16 §. remissinstanser diskuterar hur långt konsumentköplagen bör reglera köparensställning vid kontokredit. kan inte utan vidare ansluta sigtill utredningens förslag i vad det innebär en skillnad mellan interna ochexterna kreditkortsföretag. Kommittén anför att kontokortsföretag genom detavtal som reglerar förhållandet mellan parterna har en anknytning till deteller de säljföretag där köp med respektive kortföretags kontobevis sker.Detta gäller vare sig kortföretaget med hänsyn tiU ägareförhållanden ärfristående gentemot säljföretaget eller inte. Genom denna anknytning skiljersig den kredit som lämnas av kortföretagenfrån exempelvis den kredit som bankerna lämnar personer med bank- ellerchecklönekonto. Anknytningen mellan kortföretag och säljföretag kan till följdav namnlikheter, ägareförhållanden, antalet anslutna säljföretag och andrafaktorer framstå som starkare eller svagare. Det förefaller dock kommitténmindre lämpligt att lägga sådana formella faktorer till grund för en skillnadi ansvarshänseende mellan finansiärer på en anpassningsbar kreditmarknad. Inteheller i fråga om krediternas ändamål eller sättet för kontoskuldernas regleringtorde del föreligga några olikheter som lämpligen kan läggas till grund för enskillnad meUan "interna" och "extema" kontokort. DetsammagäUer beträffande säljarens medverkan till kreditförhållandets uppkomst viddet aktuella köpetillfället eller vid kontots öppnande liksom vissa omständigheter som kan bero av gällande avtal mellan kortföretaget och säljföretaget,t. ex. begränsningar i det förra företagets regressrätt mot det . framstår det därför som otillräckligt motiverat att göra skillnadmellan de av utredningen åsyftade kortföretagen. I vart fall saknar de ilagtexten angivna rekvisiten "genom säljarens förmedling" och"nära ekonomisk förbindelse" den stringens som fordras på en flexibelkreditmarknad. Inte heller motiven är tillräckligt klarläggande på denna punktannat än då det gäller vissa namngivna kortföretag, av vilka det ena åläggsansvar och det andra inte. Härtill kommer en i detta sammanhang betydelsefullfråga som närmast rör rekvisitét "lån". Vissa kontokort avsernämligen endast att fylla en betalningsfunktion. "Kredittiden" ärinte längre än vad som fordras för att systemet skall fungera, i allmänhetnågon månad. Det kan vara en besvärlig definitionsfråga huruvida användandetav ett sådant betalkort innebär kontantköp eller kreditköp. Andra kort,exempelvis de som ställs ut av , fungerar dels som betalkort ochdels med en viss kostnad för köparen som kreditkort. Det kan vara svårt föralla parter att skilja dessa funktioner åt. Kommittén anser i princip att detsåväl beträffande "interna" som "extema" kreditkortföreligger en särskild anknytning mellan säljare och finansiär beträffandekreditköp som företas med sådana kort, vilken anknytning skulle kunna motiveraett visst ansvar för finansiären. Det torde emellertid f. n., såvitt avserköparens invändningsrätt, inte förekomma påtagliga olägenheter för konsumenterna.Med hänsyn härtill och till de oklarheter som har berörts ifrågasätterkommittén om inte frågan om ansvar i förevarande hänseende för de båda typernaav kreditkortsföretag bör anstå .ör att tas upp till bedömning tillsammans medandra frågor om kreditkort som ur konsu-mentskyddssynvinkel kan vara av störreintresse. Även KO anser att man bör utsträcka ansvaret för varan också till"extema" kreditkortsföretag. Enligt KO;s mening är ett ytterligareskäl mot utredningens förslag att det öppnar möjlighet att kringgå detkonsumentskydd som lagen avser att skapa genom att "interna"kreditkortsystem ändras till "ex- det vara angeläget att konsumentens intresse skyddas mer än f. n. ävennär han använt ett s. k. externt kreditkort. Föreningen utgår emellertid ifrånatt behovet av lagstiftning härom undersöks av kreditköpkommittén. En motsattuppfattning företräds av som i huvudsakanlägger följande synpunkter på frågan. Den egentliga kreditkortsmarknadenuppdelas traditionellt i allmängiltiga kreditkort resp. företagsbundnakontosystem. är exempel på den förstnämnda verksamheten.Allmängiltiga kreditkort anses från bankpoli-tisk synpunkt ha tvåhuvuduppgifter. Den ena berör på de framtida, tekniskt avanceradebetalningssystem som diskuteras över hela världen. De nuvarande kreditkortenbedöms ha den rollen, att de vänjer allmänheten vid att man allt mindrekommer att utnyttja sedlar och att i stället olika alldagliga transaktionerutförs med hjälp av elektroniska impulser, genererade av bankkort. Den andrauppgiften för denna typ av kreditkort anses vara att utgöra ett rationeUtinstrument för administration av ojämnt utnyttjade konsumentkrediter av mindrestorleksordning. Kreditkortsverksamheten har i andra länder än oftaststartats av banker, som också administrerar den som en del av bankrörelsen.Därigenom understryks den likhet som föreligger mellan vanUg bankkredit resp.vanlig bankbetalningsfunktion (check) och kreditkortssystemet. Det förhållersig inte på det sättet att köpkortssystemet organiserats för att bidra tiU enlösning av detaljhandelns kreditproblem. Vad köpkort har åstadkommit är attflera personer kan erhålla kredit och att krediten bUvit generellt användbar.Stora samhällsekonomiska besparingar har möjliggjorts genom ett centraliseratsystem. Köpkort har inte tiUkommit för att hjälpa detaljhandelsföretag medfinansieringen och är inte heller äganderättsmässigt eller på annat sättknutet till detaljhandeln eller till något särskilt företag inom detaljhandeln.Den omständigheten att ansökningsblanketter för köpkort tillhandahålls ianslutna affärer innebär inte något avsteg från detta utan är bara uttryck förservice. Sammanfattningsvis är köpkortssystemet en metod att ordnabetalningsfunktionen och kreditfunktionen för den genomsnittlige konsumentenoch ett system som arbetar i konkurrens med banksystemet. Varje lagstiftning,som försvårar arbetet för detta generella system eUer fördyrar det, drabbartill sist på ett eller annat sätt konsumenterna. Det kan visserligen inte tasför givet, att en ändring av förslaget till konsumentköplag i den riktningenatt även allmängiltiga kreditkort såsom köpkort skulle omfattas av 16 §omedelbart skulle leda till en fördyring av kreditkortstjänsterna förkonsumenterna. Men det är däremot tydligt, att om en lagstiftning på sätt härantytts skulle komma att åsamka finansieringsföretaget kostnader av ickeobetydlig storlek, företaget på ett eller annat sätt måste vinna täckning fördessa kostnader. Det av utredningen föreslagna förbudet mot löpande pappervid kon- sumentköpkommer enligt kreditköpkommitténs mening till stor del att få åsyftad verkan.Den säljare som medvetet undandrar sig ansvaret för ett kontraktsbrott, t. ex.genom att göra sig oåtkomlig, får emellertid antas vara mindre benägen änandra att rätta sig efter ett förbud av det här slaget eUer mera benägen attsöka kringgå detsamma genom att framställa sig själv inte som näringsidkareutan som privatperson. Statens pris- och kartellnämnd frågar sig om förbudetkan komma att ingripa i säljarens affärsverksamhet ochfinansieringsförhållanden på sådant sätt att vedertagen affärspraxis rubbasoch eventuellt leder till ett försvårande och fördyrande avavbetalningshandeln som kan bli tUl skada för köparna. Med hänsyn tillatt bruket av växlar i bilhandeln under senare är varit i klart avtagande ochatt man på branschhåll inte anser att en avveckling av denna kreditform skullebehöva medföra allvarligare konsekvenser för företagens finansiering och dåbruket att kräva avbetalningsväxlar inom andra varuområden är mycket begränsat,förefaller någon invändning mot det föreslagna förbudet inte kunna grundas påpåståendet att avbetalningshandeln skulle försvåras därigenom. Om spörsmålet betraktasfrån köparens synpunkt innebär givetvis användandet av växlar och andralöpande skuldförbindelser en försämring av hans rättsställning jämfört medsituationen vid vanlig avbetalning, som ger honom möjlighet att innehåUa delarav köpeskillingen, om han upptäcker fel i varan. SPK ställer sig för sin delpositiv tiU ett ökat konsumentskydd genom att köparens rätt till invändningarunder aUa förhållanden bevaras gentemot tredje man när denne övertar säljarensfordran med anledning av avbetalningskontraktet. Det är möjligt att man ärtvungen att gå så långt som tiU ett förbud för säljaren att motta av köpareningången växelförbindelse eller annan löpande skuldförbindelse. Emellertidförefaller det nämnden som om även andra utvägar borde prövas. I första handkommer det kanadensiska systemet i fråga, som innebär att växlar inte förbjudsmen att vederbörande åläggs att märka dem med ordet "konsumentköp"eller liknande, medförande att rätten tiU invändningar inte begränsas genombetalningsformen. Huruvida en sådan anordning skuUe gå att införa i svenskväxeUagstiftning torde eventuellt böra närmare undersökas. advokatsamfundmenar att förbudet är för vittgående. De ölägenheter som är mest framträdande iden nuvarande ordningen torde vara koncentrerade tUl avbetalningshandeln ochtUl den situationen att avbetalningskontrakt och växel kommer att innehas avolika personer. Samfundet har inte någon invändning mot att åtgärder förundvikande av sådana situationer vidtas. Däremot ar skälen för att utsträckaförbudet mot växel m. m. utöver avbetalningshandeln inte av samma tyngd.Förbudet kommer bl. a. att avse det faU att växel begärs långt efter det attkrediten lämnats. Ett behov av att kunna diskontera växlar, som inte ärkombinerade med avbetalningskontrakt, finns otvivelaktigt. hellerinte bortses från att växel kan bidra till punktligare betalningar. Samfundetanser följaktligen att 17 § bör begränsas till att avse avbetalningsköp. konstaterar med tillfredsställelse att utredningen inte knutitnågon ogUtighetsverkan till det i och för sig motiverade förbudet mot växlarm. Bank eller annan tredje man såsom innehavare av fordringshandlingar avdetta slag skall sålunda alltjämt ha möjlighet att åberopa sådana handlingar.Med hänsyn till omsättningen är det ett absolut krav att innehavare av växlaroch löpande skuldebrev inte skall behöva riskera invändningar från en gäldenäri vidare mån än som gäller enUgt växeUagen och lagen om skuldebrev. Föreningenframhåller att bank givetvis inte kommer att som säkerhet godta fordringsbevisav nu ifrågavarande slag om banken har grandad anledning att misstänka att detillkommit i samband med konsumentköp. Kreditköpkom-mittcn framhåller attmöjUgheterna att införa ett tillfredsställande civil-rättsligt skyddbeträffande växlar och andra negotiabla papper utan betydande olägenheter iandra avseenden torde vara rätt små. Kommittén påpekar emeUertid att manutomlands sökt komma till rätta med problemet genom att föreskriva attinnehavaren av ett negotiabelt papper inte skall anses vara i god tro om hantagit emot papperet med vetskap om att det tillkommit i strid med ett förbud avdet slag som föreslås. En sådan regel har naturligtvis begränsad verkan dåpapperet kommit att passera genom flera händer. menar borde försöka skapa regler som håller köparen skadeslös i sådanasituationer då han kan tvingas betala och inte kan göra invändningar mot innehavarei god tro. Frågan är av stor betydelse för konsumenterna och bör enligt rådetsmening särskilt utredas. SACOframhåller att det av motivtexten framgår att den goda tron endast behöveromfatta köparens invändningar, och sålunda exempelvis inte det förhållandet attfordringshandlingen härrör från ett konsumentköp. Det senare ter sig inte heltövertygande. Redan vetskapen hos förvärvaren av fordringshandUngen, att dennahandling härrör från ett konsumentköp, borde möjligen för förvärvaren medföraansvar med avseende på köparens invändningar rörande fel i varan. Man fästersig här vid två omständigheter, dels att förvärvaren måste inse att redan säljarensförvärv av handlingen utgjorde en brottslig gärning, dels att förvärvaren haranledning räkna med att anmärkningar rörande fel i godset kan komma attframställas av säljaren. Vad som i motivuttalandena anförs om att enutsträckning av godtroskravet till att omfatta även det förhåUandet attfordringshandlingen härrör från ett konsumentköp skulle kompUcera tUlämpningenav 17 § växellagen verkar inte övertygande. Det finns enligt meninganledning att överväga införandet av ett strängare ansvar för förvärvande avfordringshandlingar i hithörande fall, än det som följer av 17 § växellagen.En sådan ordning bör intehindras av att den möjligen också kräver en viss översyn av de för växelgällande bestämmelserna. Hovrättenför ifrågasätter om inte förbudet mot att ta emot växel börutvidgas till att omfatta även sådan kreditgivare som avses i 16 §. 5.3Följdändringar i köplagen m. m. anför i denna del diskuteras inte närmare av remissinstanserna. Behovetav en lätt tillgänglig information om den föreslagna lagstiftningenunderstryks av KO, , ,kommerskollegium och SPK. KO betonar behovet av en massiv informationsinsats.Konsumentinstitutet anser att upplysningsverksamheten skulle underlättas omkonsumentköplagen innehöll någon form av hänvisning till tillämpbara paragraferi den allmänna köplagen. Konsumenträdet framhåller att det är av vikt, attkurser anordnas för utbildning av personal vid konsumentorgan för att dessaskall kunna ge konsumenterna service i reklamations- och andra konsumentärenden,där innehållet i lagen skall tiUämpas eller tjäna som riktlinjer för förlikningeller liknande uppgörelser mellan konsumenter och näringsidkare.Konsumentrådet och kommcrskollegium föreslår att frågan om information ochkurser överlämnas tUl . föreslår om lagen trots de av föreningen att lagbestämmelserna blir offentliggjorda innanlagen träder i kraft. Berörda branschorganisationer och företag får dåmöjlighet att sprida in-form.ation till anställda och kunder och utarbeta nyaformulär, Isärskild skrivelse hemställer , hant verks-och industriorganisation, , , ,och att eneventuell lagstiftning på konsumentköpets område inte skall träda i kraftförrän . Organisationerna framhåller att, om en sågenomgripande lagstiftning som konsumentköplagen genomförs, nuvarandestandardvillkor måste ses över och vid behov anpassas till de krav lagenställer. Detta gäller formulär till kontrakt, leveransbestämmelser,ordersedlar, slutsedlar, orderbekräftelser. garantibevis,folders etc. Vidare blir en omfattande information om den nya lagstiftningenoch de närmare krav den ställer på näringslivet erforderlig. I den mån förflera varugrupper gemensamma standardvillkor kan utarbetas, vilket för såvälkonsumenterna som näringslivet synes önskvärt, förutsätts vidare ett närmaresamarbete mellan näringslivets centrala organisationer, som därefter har attgemensamt besluta om rekommendationer i frågan. Infomiationsverksamheten ochkanske främst utformningen av nya standardviUkor kräver tid, även om visstförberedelsearbete kan göras. Skälig tid erfordras också för att informera konsumenternaom lagstiftningen. I sammanhanget måste dessutom beaktas den tid som åtgår förtryckning och distribution. Erfarenheterna från det relativt begränsade arbetetmed det standardiserade avbetalningskontraktet K 72 visar att denna del avarbetet tar cirka i anspråk. Det förhållandet att tryckerierna harstängt för semester kan också inverka. De negativaerfarenheterna från den korta tid som stod näringslivet till buds mellantidpunkten för offentliggörandet av hemförsäljningslagen och dessikraftträdande understryker angelägenheten av att näringslivet ges skälig tidför de åtgärder som erfordras. Underde har en rad lagstiftningsåtgärder vidtagits för att stärkakonsumenternas ställning vid förvärv av varor och tjänster irån näringsidkare.Genom lagen om otiUbörlig marknadsföring har öppnats möjlighet att ingripa medvitesförbud mot ohederliga eller på annat sätt skadliga metoder i reklam ochannan marknadsföring. Lagen om förbud mot otUlbörliga avtalsvUlkor ger liknandemöjlighet att inskrida mot obilliga villkor i kontraktsformulär. Lagen omhemförsäljning m. m. ger konsumenten rätt att under vissa förutsättningar frånträdaköpavtal som har ingåtts bl. a. vid försäljarens besök i hans bostad. Förriksdagen har genom proposition (prop. 1973: 87) lagts fram förslag om ettförenklat förfarande i mindre tvistemål, som bl. a. tar sikte påkonsumenttvister. Andra frågor är eller kommer att bli föremål för utredning.Frågan om generalklausulerna i den civilrättsliga lagstiftningen, som germöjlighet att jämka eller lämna utan avseende otillbörliga avtalsvillkor,utreds av generalklausulutredningen. Frågor om avbetalningsköp och andra formerav konsumtionskredit samt om konsumentskydd vid privat serviceverksamhet ärföremål för särskilda utredningar. Detsamma gäUer frågan om ersättning förskador på person eller egendom som orsakas av produkter vilka på grund av sinbeskaffenhet typiskt sett erbjuder skaderisker. merjag att ta upp frågan om utredning angående vissa ändringar ihemförsäljningslagen och möjligheterna att lagstifta om öppet köp vidkonsumentköp. Av delagstiftningsåtgärder som sålunda genomförts eller övervägs ärmarknadsföringslagen och avtalsvUlkorslagen av särskild betydelse förkonsumenterna. De ger möjlighet tiU åtgärder som för framtiden kan skyddastörre eller mindre del av konsumentkollektivet som sådant mot olämpligaförsäljningsmetoder och avtalsviUkor. Erfarenheterna från tUlämpningen avmarknadsföringslagen och avtalsvillkorslagen visar att dessa lagar är effektivainstrument för att motverka att näringsidkarna utnyttjar rådande system medvidsträckt närings- och avtalsfrihet på ett sätt som är till skada förkonsumentema. Detta hänger naturligtvis nära samman med de väsentligt ökademöjligheter till övervakning av marknaden som har skapats genom inrättandet avde nya myndigheter, KO och , åt vilka tillämpningen av lagamahar anför-trotts. Hos KO anhängiggjordes under det första verksamhetsåret,1971, sammanlagt 2 949 ärenden. Av dem fördes 18 vidare tUl marknadsdomstolen.Motsvarande siffror för utgjorde 4 486 och 35. I de allra flesta fallkunde de hos KO aktualiserade ärendena, såsom föratsätts vid lagarnastiUkomst, lösas genom förhandlingar med enskilda näringsidkare ellerbranschorganisationer. Bara i ett mindre antal fall behövde vitesförbudtiUgripas mot viss marknadsföringsåtgärd eUer visst avtalsviUkor för att uppnårättelse. Det förhållandet att marknadsföringslagenoch avtalsvillkorslagen har medfört betydande förbättringar av konsumenternasrättsskydd i stort får givetvis inte hindra att också andra möjligheter attstärka konsumenternas ställning prövas. Jag syftar särskilt på behovet att ökadet civilrättsliga skyddet för konsumenterna som avtalsparter i olika sammanhang.Medan den näringsrättsliga lagstiftningen mot otUlbörlig marknadsföring ochotillbörliga avtalsvUlkor som jag nämnde är inriktad på att för framtidenstärka skyddet för konsumentema i allmänhet på marknaden kan civUrättsUglagstiftning ge den enskUde konsumenten ett skydd när ett avtal redanföreligger. Hemförsäljningslagen är av denna typ. Också det civilrättsligaskydd som hemförsäljningslagen ger konsumenterna har efter lagensikraftträdande tagits i anspråk i avsevärd utsträckning. Enligten av statens pris- och kartellnämnd utförd undersökning utnyttjades rättenatt frånträda avtalet julioktober 1971 i närmare 4 500 fall,vilket motsvarar av de totalt drygt 97 000 köpavtal däravbeställningssedel överlämnats tiU köparen enligt lagen. Vissa av delagstiftningsåtgärder som de nämnda utredningarna syftar till har sammainriktning på det enskilda avtalet. Vad gäller köp framfördeNordiska kommittén för konsumentfrågor i en skrivelse till denordiska ländernas justitieministrar önskemålom att nuvarande regler på området skulle ses över, så att de blev bättreanpassade till de situationer som möter konsumenter vid köp av varor frånnäringsidkare. Denna framställning var en av anledningarna till attköplagsutredningen fick i uppdrag att överväga behovet av särskildaköprättsliga regler till konsumenternas skydd. Utredningens överväganden harresulterat i det nu framlagda förslaget till konsumentköplag. Köplagsutredningensförslag syftar till att slå fast vissa gmndläggande rättigheter som enkonsument alltid skall ha vid köp av varor från näringsidkare. Förslaget rör iförsta hand köparens befogenheter mot säljaren. Enligt utredningen bör framförallt frågor om verkan av kontraktsbrott på säljarens sida regleras, dvs.spörsmål om försenad leverans och fel i varan. Lagen bör däremot inte genomgenerella regler försöka lösa frågan om vilka krav som i materiellt hänseendeskall ställas på säljarens prestation. Förslaget behandlar också köparensställning i förhållande till varans tUlverkare, särskild kreditgivare och annanmed vilken han kan komma i rättslig förbindelse på grund av köp. Lagensbestämmelser är tvingande tUl köparens förmån. Någon fullständig reglering avalla frågor rörande konsumentköp åsyftas inte. I de köprättsliga frågor somlämnas utanför regleringen skall den allmänna köplagen gälla på samma sätt somhittiUs. Inom det område som den föreslagna lagen behandlar skall denna geköparen ett minimiskydd.