prop · FW03137 · 1973-12-31 00:00:00 — Han kan t. ex. bevisaatt det redan vid inlastningen uppmärksammats att partiet bara omfattade 80säckar men att parterna enats om att ett s.k. rent konossement skulle utfärdas.Naturligtvis kan bevisning av denna typ vara nödvändig redan för att visa ondtro på mottagarens sida. Bestämmelsenhindrar inte att den som förvärvat konossementet i god tro får föra bevisningom att konossementets uppgifter är oriktiga. Som jag närmare skall beröra under162 § kan han i vissa situationer ha ett intresse av att föra sådan bevisningför att komma i åtnjutande av ett obegränsat ansvar för bortfraktaren. förförvärvarens goda tro innefattar förslaget ej och det innebär, i överensstämmelsemed allmänna grundsatser i ämnet, att god tro som regel får presumeras. Attgodset skall anses "lastat såsom det beskrivits i konossementet"innebär också att godset skaU anses lastat i lastrum om konossementet inteinnehåUer uppgift om att däckslastning har ägt ram. I denna del motsvararbestämmelsen nuvarande 162 § andra stycket. Det bör emeUertid erinras om attdet i containerfart ofta inte är möjligt att ange vilka containers som lastaspå däck och vilka som lastas i fartygets rum. I sådana fall är det brukligtatt på konossementet ange att containern får lastas på däck. Men mottagaren hari containerfart ofta anledning räkna med däckslastning även utan att dettaframgår av konossementet. I desituationer då konossementsuppgifterna skall anses vara riktiga kanbortfraktaren således freda sig från ersättningsanspråk endast enligt de förtransportansvar gällande reglema. Den främsta effekten härav är att ansvaretblir begränsat enligt 120 §. Det gäller, som jag framhållit i det föregående,även om godset faktiskt inte kommit ombord eller var skadat redan dåbortfraktaren mottog det. Fiktionen att godset mottagits eller lastats så somkonossementet anger kan tydligen inte brytas ens som ett led i bevisföring omatt bortfraktaren ej brustit i vården om godset; han kunde eljest exculpera sigdärvidlag just genom att visa att godset skadats innan han mottog det eller attdet ej tagits ombord. Till skillnad från vad som är fallet enligt gäUande rätt(161 § första stycket SjöL) kan mottagaren (konossementsförvärvaren) göraersättningsanspråk gällande utan hinder av att han måst inse att bortfraktarenej undersökt den ifrågavarande uppgiftens riktighet, t. ex. ifall godsetbefordrats i container som förseglats innan den avlämnades tiU bortfraktaren. Isådana fall torde bortfraktaren likväl reservera sig mot uppgiften. Såsomnämnts under 152 § andra stycket kan bortfraktaren i konossementet göraförbehåll beträffande uppgift i konossementet, om han har skälig anledning attbetvivla uppgiftens riktighet eller han inte har haft rimlig möjlighet attkontrollera uppgiften. Har sådant förbehåll tagits, måste konossementsförvärvarensåledes räkna med att uppgiften kan vara oriktig och han är då inte längre igod tro. I syfte att stärka konossementets omsättningsvärde meddelas därför iandra stycket en bestämmelse som ålägger bortfraktaren ett ansvar förförsummad undersökningsplikt. Bestämmelsen innebär att bortfraktaren inte utanvidare kan undandra sig ansvar genom att ta ett generellt förbehåll mot uppgifti konossementet. I tredje stycket meddelas vidare en särskild bestämmelse sominnebär att underlåtenhet att i konossementet ta in uppgift om godsets ochförpackningens tillstånd behandlas som om uppgift lämnats att godset ochförpackningen är i gott synligt tUlstånd. Enligtandra stycket, som nära svarar mot nuvarande 161 § andra stycket,kan bortfraktaren inte mot tredje man åberopa sådant förbehåU mot riktighetenav uppgift i konossementet som bortfraktaren har tagit enligt 152 § andrastycket, om bortfraktaren har insett eller bort inse att uppgiften är oriktigoch han har underlåtit att förse förbehållet med uttrycklig anmärkning om ivilket hänseende uppgiften är oriktig. Har uttrycklig anmärkning förts in ikonossementet går således bortfraktaren alltid fri från ansvarighet; Harbortfraktaren bara gjort ett generellt förbehåll, t. ex. "weight, measures,marks and numbers unknown", går han fri från ansvarighet om han inteinsett och inte heller, med användande av normal aktsamhet vid sådanundersökning av godset som rimligen kan krävas av honom, borde ha insett attuppgiften var oriktig. Har bortfraktaren brustit i sin undersökningspUkt fårhan ej åberopa förbehållet. Godset skaU då enligt första stycket anses hamottagits eller lastats såsom det beskrivits i konossementet och bortfraktarenådrar sig således ansvarighet enligt reglema om transportansvar. Harbortfraktaren inte ens tagit ett generellt formulerat förbehåll lederbevisregeln i första stycket till att transportansvar kan utkrävas. Undersökningspliktengäller bara i förhållande tUl tredje man och bestämmelsen i andra stycket kansåledes bara åberopas av den som har förvärvat konossementet. Innehaskonossementet av avlastaren går bortfraktaren enligt första stycket fri frånansvarighet, oavsett om förbehåll har tagits eller ej, om han visar attkonossementsuppgifterna är oriktiga, t. ex. att det faktiskt mottagna antaletkollin var mindre än konossementet utvisar. I enlighet härmed bör trots denkategoriska utformningen av andra stycket inte heller enkonossementsförvärvare som själv insett att uppgiften var oriktig, t. ex. viduppenbar misskrivning kunna göra den gällande efter sin lydelse för attutkräva ett indirekt fransportansvar (jfr förslagets 162 §). Tredje stycket motsvararnuvarande 162 § första stycket och ålägger bortfraktaren en upplysningspliktbeträffande godsets och förpackningens synliga tiUstånd. Har bortfraktaren vidsin undersökning av godset märkt eller bort märka att godset var skadat ellerförpackningen bristfällig är han skyldig att göra en uttrycklig anmärkning omdetta i konossementet. Bortfraktaren kan i sådant fall inte gå fri frånansvarighet gentemot konossementsförvärvaren genom att underlåta att i konossementetta in någon som helst uppgift om godsets eUer förpackningens tillstånd.Bestämmelsen i tredje stycket kompletterar således första stycket, vilketbehandlar uppgifter om godset som har införts i konossementet, genom attetablera ett indirekt transportansvar för uppgift som inte införts ikonossementet men som bort införas där. Konossementet innehåller i regeluppgift om att godset har mottagits i gott synligt tillstånd ("in apparentgood order"). Detta är en positiv uppgift om godset som blir att bedömaenligt första stycket. Genom föreskriften i tredje stycket blir rättsverkan avatt uppgift om godsets eller förpack- ningenstillstånd saknas i konossementet densamma som när konossementet innehåller enpositiv uppgift om att godset mottagits i gott synligt tUlstånd. I enlighet härmedföreskrivs att godset skall anses ha mottagits eller lastats i gott synligttiUstånd om anmärkning om skada på godset eller brist i dess förpackning intetagits in i konossementet. Bortfraktaren har, liksom i de fall som avses iförsta stycket, rätt att föra motbevisning utom mot tredje man som harförvärvat konossementet i god tro. När konossementet saknar uppgift om godsetseller förpackningens tillstånd torde förvärvaren av konossementet alltid vara igod tro. Gentemot avlastaren kan bortfraktaren däremot gå fri från ansvarighetgenom att visa att skadan förelåg redan när godset mottogs för befordran. Föreskriften att godsetskaU anses ha mottagits eller lastats i gott synligt tillstånd innebär attbortfraktaren blir ansvarig endast för sådana skador som varit synliga, dvs.som han borde ha upptäckt om han varit normalt uppmärksam. Vid bedömningen avom bortfraktaren visat normal aktsamhet får hänsyn tas tUl samtliga deomständigheter som förelåg i det särskilda fallet, bl. a. godsets ochförpackningens art och de väder- eller IjusförhåUanden under vilka godsetmottogs eller lastades. Med godsets synliga tillstånd avses inte bara vad somkan registreras med ögonen utan också vad som över huvud är registrerbart medsinnena, t. ex. lukt som visar att godset är skämt. Den nuvarande bestämmelseni 162 § andra stycket SjöL om att bortfraktaren inte får åberopa att godsetförts som däckslast har som tidigare nämnts uteslutits med hänsyn till att dessinnehåll är täckt av den nya 161 § första stycket. Dennaparagraf saknar motsvarighet i kommittéförslaget. Om tredje man lider skadagenom att inlösa konossementet i förlitan på dess riktighet, blirbortfraktaren enligt första punkten ansvarig under förutsättning att haninsett eller bort inse att konossementets innehåll var vilseledande för tredjeman. I andra punkten föreskrivs att bestämmelserna i 161 § andra stycket ochtredje stycket första punkten har motsvarande tillämpning. Detta innebär,såvitt gäller positiv uppgift om godset i konossementet, att bortfraktaren intetill sitt fredande från ansvarighet kan åberopa ett generellt förbehåll, om haninsett eller bort inse att uppgiften var oriktig. Och om konossementet saknaruttrycklig anmärkning rörande godsets synliga tillstånd, kan bortfraktareninte åberopa det förhåUandet att han inte har lämnat någon positivt oriktiguppgift. Som nämnts under 161 § skall frånvaron av uppgift om godsets synligatiUstånd bedömas på samma sätt som en uppgift att godset var i gott synligttillstånd. innebär dessa bestämmelser i viss mån att det nuvarande upp- Paragrafen kompletterar det indirekta transport-ansvar, som 161 §leder till, med ett direkt uppgiftsansvar. Ett sådant utkrävs alltsåuteslutande med stöd av förevarande paragraf och inte med tUlämpning avreglerna om transportansvar i 118 och följande §§. Detta innebär att ansvarenligt denna paragraf inte är begränsat enligt 120 § utan att full ersättningskall utgå. Vad som är ersättningsgiU skada skall emellertid bedömas medutgångspunkt i det s. k. negativa kontraktsintresset. Jag hänvisar tU motiveringeni det föregående (3.4.4). Bestämmelsenblir tillämplig inte bara beträffande sådana uppgifter som avses i 161 §, dvs.uppgifter om godset och dess synliga tillstånd, utan också på andra oriktigauppgifter, såsom antedatering av konossementet eller felaktigt angivenmottagnings- eller lastningsort. Dennaparagraf (167 § i kommittéförslaget) motsvarar närmast 168 § SjöL. Denbehandlar s. k. genomgångskonossement, dvs. konossement avseende befordran somdelvis skall utföras av annan än bortfraktaren. Bestämmelsen står f. n.under rubriken .Det förstnämnda konossementet regleras enligt förslaget i 95 §. Det ärprincipiellt jämställt med ombordkonossement redan enligt gällande rätt.Rubriken har därför begränsats tiU genomgångskonossement. EnligtgäUande rätt är konossementsreglema i SjöL:s befraktningskapitel tUlämpligaäven på genomgångskonossement. Eftersom det knappast är anledning att fråntUlämpning på genomgångskonossement som f. ö. ofta har form avmottagningskonossement undanta ko-nossementsregler i andra delar av SjöL,jämstäUer förslaget principiellt genomgångskonossement med andra konossement. Iövrigt har bestäm melserna omredigerats något bl. a. så att det klart framgåratt särskilt konossement väl får utfärdas för den del av befordringen somutförs av annan än bortfraktaren men att bortfraktaren svarar för att dettaupplyser, att det finns ett genomgångskonossement som täcker hela befordringen. Dennaparagraf (122 § och 168 § första stycket i kommittéförslaget) svarar mot 122 §SjöL. Den reglerar i vilken utsträckning reglema om godsbefordran skall varatvingande när befordringen enligt 169 § skall bedömas enligt svensk rätt. Jaghar varit inne på detta i det föregående (jfr 3.4.5). Enligt första stycket ärvissa regler i SjöL tvingande på det sättet att de ej kan åsidosättas tillavlastares, betraktares eller mottagares nackdel. Det är här i första handfråga om de bestämmelser som grundas på Haag-Visbyreglerna. Detsamma gäller ifråga om bestämmelserna i 123 § 9 1973.1 saml. fördet fall att befordran helt eller delvis utförs av annan än bortfraktaren samtbestämmelsen om uppgiftsansvar i 162 §. Den tvingande regleringen gäller dockbara i fart som avses i 169 §, dvs. inrikes och intemordiskii konossements- ochcertepartifart, annan utrikes konossementsfart som är underkastadHaag-Visbyreglerna samt befordran enligt konossementet från stat som inte ärbunden av tilläggsprotokollet till , , eller Norge.Utrikes certepartifart och sådan konossementsbefordran frånicke-konventionsstat till utomnordisk stat, som inte faller underHaag-Visbyreglernas tillämpningsområde, omfattas inte av den tvinganderegleringen. I andra punkten av detta stycke återfinns en regel som täckerkonventionens art. 3: 8 andra punkten. Jagkommer i det följande (avsnitt 3.8) att föreslå att Kungl. Maj:t får fullmaktatt förordna om lagens ikraftträdande. Man har mellan de berörda nordiskaländerna enats om att lagstiftningen bör träda i kraft ochhelst dén . Det kan emeUertid inte förväntas atttilläggsprotokoUet till konossementskonventionen, dvs. Haag-Visbyreglerna,kommer att träda i kraft förrän tidigast . Detta förhållande är avbetydelse för frågan från vUken tidpunkt och i vUken omfattning den i 168 §föreskrivna tvingande regleringen skall tillämpas "vid sådan befordran somavses i 169 §". I169 § första stycket avses befordran i de nordiska länderna och internordiskbefordran, såväl befordran enligt konossement som enligt certeparti. När dennya lagstiftningen träder i kraft, kommer sådan befordran att bliunderkastad tvingande reglering i den omfattning som föreskrivs i 168 §.Detsamma gäller sådan befordran som avses i 169 § tredje stycket, dvs.befordran enligt konossement från stat, som inte är bunden avtilläggsprotokollet, tUl , , eller . Är den statfrån vUken befordringen äger rum bunden av den ursprungligakonossementskonventionen, dvs. Haagreglerna, bör emellertid uppmärksammas attbefordringen är underkastad den tvingande regleringen i KonL, om konossementetär utställt i den staten (jfr 72 § andra stycket och förslagets 8 § KonL). I 169 § andra stycket avses dels det fallet attkonossementet har utfärdats i stat som är bunden av tUläggsprotokollet delsdet fallet att befordringen äger rum från sådan stat, fastän konossementet harutfärdats i annan stat. För att en stat skall anses vara "stat som är bundenav tUläggsprotokollet" krävs i enlighet med allmänna folkrättsligaprinciper inte bara att staten har deponerat sitt ratifikations- eller anslutningsinstrumentutan också att tiUäggsprotokollet har trätt i Icraft i förhåUande tUl den staten.För tiden tUl dess tiUäggsprotokollet har trätt i kraft kommer såledesbefordran som avses i 169 § andra stycket inte att omfattas av den tvinganderegleringen enligt 168 §. Detta innebär t. ex. att befordran enligtkonossement, som är utställt i , II Jfr fotnot 2 s. 36. Prop, 1973:137 131 tUlutomnordisk stat inte blir underkastad de tvingande reglerna förräntUläggsprotokoUet har trätt i kraft. Sådan befordran är däremot fram tiU nämndatidpunkt underkastad (jfr 8 § KonL). Andrastycket bygger på'konventionsart. 1 c) och e) samt 5 och 7. Bortfraktaren harrätt att förbehålla sig ansvarsfrihet för tiden före lastningens början ochefter lossningens slut. Förbehåll får också tas om ansvarsfrihet för levandedjur och däckslast. Kravet att bortfraktaren måste göra förbehåll omansvarsfrihet innebär att bortfraktaren eljest bär transportansvar för godsetfrån det han tar emot det kanske i en uti andsterminal tiU dess han lämnarut det och att både levande djur och däckslast i princip är jämställda medannan kommersiell last. Till avtalsfriheten hör också överenskommelse rörandegemensamt haveri (jfr 5 § tredje stycket KonL). Tredjestycket behandlar den viktiga frågan om ansvarsfrihet för godsskada sominträffar medan godset är i annan fraktförares vård (jfr 123 §). Som framgåttav det föregående (jfr 3.4.2) är förbehåll om sådan ansvarsfrihet tillåtenenligt förslaget, om det har avtalats att befordringen helt eller till bestämddel skall utföras av annan än bortfraktaren eller detta eljest har varit klartförutsatt, t. ex. när det är fast praxis att befordringen på en viss sträckautförs av ett visst rederi. BestämmelsenuppstäUer inte något krav på att det vid avtalstiUfället skall ha varit klartför parterna vem som skulle utföra befordringen. Inte heller uppstäUs någotkrav på att avtalet om att befordringen helt eller delvis skall utföras avannan skall innefattas i konossementet. Såvitt gäller förhållandet mellanbortfraktaren och befraktaren blir varje form av avtal, skriftligt ellermuntiigt, gällande. Beträffande förhållandet mellan bortfraktaren ochgodtroende konossementsförvärvare blir frågan att bedöma enligt 160 § förstastycket SjöL. Där föreskrivs att ett fraktavtal meUan bortfraktaren ochbefraktaren inte kan åberopas mot konossementsförvärvaren med mindrekonossementet innehåller en hänvisning tUl fraktavtalet. Fjärdestycket svarar mot konventionsart. 6 som innebär att befordran av ovanlig lasteller under särskilda förhåUanden m. m. faller utom den tvingande regleringen.Syftet är att täcka gods av ovanligt slag, t. ex. museiföremål, nya oprövadetransportmetoder eller helt ny fart (jfr NJA II 1936 s.605). Stycket svarar mot 6 § KonL. Dennaparagraf (168 § i kommittéförslaget) har ingen riktig motsvarighet vare sig igällande SjöL eller KonL. Den behandlar frågan om vilket lands lag som skalltillämpas. Jag har berört detta i det föregåeiv de (jfr 3.4.5). Förstastycket reglerar lagvalet vid inrikes fart i de nordiska lände' nai- ochinternordisk fart. Även om konossement inte har utfärdats skall 12Jfr fotnot 2 s. 36. isådan fart tillämpas lagen i det nordiska land från vilket befordringen sker.Bestämmelsen är tiUämplig också på t. ex. inrikes norsk fart eller befordranfrån till om rättsförhållandet kommer upp till prövning vidsvensk domstol. Bestämmelseninnebär att samtliga regler om godsbefordran i lastningslandets lag skalltiUämpas, således inte bara de enligt 168 § tvingande reglerna. Detta har inteansetts inge några betänkligheter med hänsyn tiU den enhetiiga nordiskasjölagstiftningen. Såvitt avser andra bestämmelser än de som avses i 168 §första stycket blir lagvalsregeln emellertid inte tvingande. annat fall än som avses i första stycket konossementet utfärdats i stat somär bunden av tUläggsprotokollet (protokollstat) tillämpas på protokoUet grundadlag i den staten. Har t. ex. konossementet utfärdats i för befordrantiU blir de bestämmelser i 5 kap. som grandas på tiUäggsprotokollettillämpliga, dvs. de i 168 § första stycket nämnda bestämmelserna med undantagför 123 och 162 §§. Och har konossementet utfärdats i förbefordran tUl blir den engelska Haag-Visbylagen tillämplig. Ägerbefordringen rum från protokollstat fastän konossementet har utfärdats i annanstat, något som stundom kan förekomma, tillämpas Haag-Visbylagstiftningen iprotokoUstaten. Slutligen föreskrivs i andra stycket att, om konossementetutfärdats enligt certeparti, bestämmelserna i detta stycke gäller bara i denmån konossementet bestämmer rätts-fÖrhåUandet meUan bortfraktaren ochkonossementsinnehavaren, dvs. konossementet måste vara omsatt. Somnämnts i specialmotiveringen till 168 § första stycket krävs för att en statskall anses bunden av tiUäggsprotokollet att vederbörande stat har ratificerateller anslutit sig till protokollet samt att detta har trätt i kraft iförhållande till den staten. Enligttredje stycket skall vid befordran enligt konossement från icke-protokoUstattill något av de nordiska länderna tillämpas lagen på den avtalsenligabestämmelseorten. Detta innebär att inte bara de på Haag-Visbyreglerna byggdabestämmelserna utan även andra regler angående befordran som finns ivederbörande nordiska lands lagstiftning blir till-lämpHga. Eftersom endast dei 168 § första stycket (jfr dansk och norsk text i bUaga 7) nämndabestämmelserna är tvingande, blir inte heller lagvalsregeln tvingande såvittavser andra bestämmelser än de som avses i 168 § första stycket. Paragrafeninnehåller inga regler om lagvalet vid utrikes certepartifart och befordranenligt konossement från icke-konventionsstat till utomnordisk stat. I fråga omsådan befordran får det alltså avgöras enligt allmännaintemationellt-privaträttsliga regler vilket lands lag som skall tiUämpas omfraktavtalet eller konossementet inte innehåller någon paramountklausul. Fördet faU att konossementet innehåller en paramountklausul gäUer bestämmelserna i170 §. Slutiigen bör erinras omatt KonL är tiUämplig på befordran enligt konossement som har utfärdats i statsom har tillträtt Haagreglema men ej Visbyreglerna öfr 72 § andra stycket isjölagsförslaget och vad som anförs i specialmotiveringen tUl 8 § KonL), Dennaparagraf (168 § andra stycket 4 i kommittéförslaget och § 169 femte stycket ide danska och norska texterna) saknar motsvarighet i både SjöL och KonL. Denbehandlar konossementsklausuler, som anvisar annan protokoUstats lagstiftningsom tUlämplig på rättsf örhåUandet eUer tUläggsprotokollet självt. Sådanaklausuler kallas i regel para-mountklausuler och är mycket vanliga. Förstastycket godkänner sådan hänvisrung till på tUläggsprotokollet grandadlagstiftning i protokoUstat. Om sådan ges, tar den över bestämmelsema i 169 §.Hänvisning tUl lagen i arman stat än protokollstat är emeUertid inte tiUåten.Bestämmelsen är i och för sig tiUämplig även beträffande inrikes fart. Enligtandra stycket slås fast att hänvisning i konossement tUl tiUäggsprotokolletskall betraktas som hänvisning till de svenska lagbestämmelser som grandas påtUläggsprotokoUet, dvs. samtiiga de i 168 § första stycket nämnda bestämmelsemautom 123 och 162 §§. Dessa blir därigenom tiUämpliga såsom lex fori. I dennadel hänvisas tUl den allmänna motiveringen (3.4.5). Ombefordran av passagerare och resgods Dettakapitel i SjöL, som ursprungligen behandlade bodmeri, dvs. visspantförskrivning av fartyg, last eller frakt, upphävdes i samband med 1928 årssjölagstiftning om sjöpanträtt m. m. Här tar förslaget liksom de danska ochnorska texterna upp ett nytt 6 kap. om befordran av passagerare och resgods.Bestämmelserna i det ämnet finns nu i 5 kap. Dennaparagraf (171 § i kommittéförslaget) har ingen motsvarighet i gällande SjöL ochinnehåller en definition av uttrycket bortfraktaren i överensstämmelse med denföreslagna 71 § och delvis med Tokyoutkastets art. 1:1. Den innehåller vidaredefinitioner av begreppen resgods och handresgods (jfr Tokyoutkastets art. 1:2). Definitionerna har behandlats under 3.5.1. De anslutande kraven på att detskall röra sig om befordran enligt avtal och yrkesmässigt eller mot vederlaghar behandlats under 3.5.2. Kravetpå att det skall röra sig om avtal om befordran av passage- rareeUer passagerare och resgods innebär att passagerar-- och resgodsbefordranskall framstå som det primära. Detta är av betydelse när det gäUer befordran avt. ex. lastbU med åtföljande chaufför. Befordringen av lastbUen är därvid detprimära och denna kan därför inte betraktas som fordon vUken som resgodsmedföljer chauffören. Bestämmelsema i 5 kap. blir därför tUlämpliga påfordonet. Däremot skall bestämmelserna i 6 kap. tiUämpas på chauffören. Bestämmelserom ansvarighet för den redare som faktiskt verkstäUer en befordran, dvs. närden utförs av annan än den kontraherande redaren (bortfraktaren), finns i 197§ och bestämmelser om dem som följer med fartyget utan att vara passagerareeller ombordanstäUda i 174 §. Liksomi fråga om 71 § föreligger i förhåUande till kommittéförslaget den avvikelsenatt exemplifieringen av vilka som kan uppträda som bortfraktare har uteslutitssom onödig. Detsamma gäller kommittéförslagets definition av uttrycketpassagerare. Dennaparagraf (172 § i kommittéförslaget) svarar, liksom förslagets 72 §, motnuvarande 71 § första stycket SjöL. Den ger uttryck för den grundläggandesatsen att befordran av passagerare och resgods till sjöss i princip äravtalsfri men hänvisar till 200 och 201 §§, som i avsevärd utsträckningbegränsar avtalsfriheten i fart som berör de nordiska länderna med undantagför . Bestämmelseni förslagets 178 § angående ordningen och säkerheten ombord bör vara tvingandeoberoende av i vilken fart befordringen sker. Förevarande paragraf harutformats i enlighet härmed.