prop · FW03160 · 1973-12-31 00:00:00 — Mot bysamfällighetslagenhar anmärkts att förfarandet vid bUdandel av gemensam förvaltning är onödigtomständligt och att frågorna om sysslomännens, god mans och delägarnasskyldigheter och befogenheter icke är på tillfredsställande sätt reglerade.Även dessa frågor synes böra tagas under övervägande. Vad nu sagts torde visaatt bysamfäUighetslagen är i behov av om- arbetningi vissa avseenden. I vilken omfattning en sådan omarbetning erfordras kan ickeutan etl närmare penetrerande av problemet bedömas. Frågan är dessutom, somförut antytts, beroende av de ställningstaganden i fräga om samfäUd mark, somkommer att göras inom 1954 års fastighetsbildningskommitté. Det synes därförvara angeläget att frågan göres tUl föremål för en förutsättningslös utredningoch att arbetet därmed helst bedrives på sådant sätt att förslag tillreformering av bysamfällighetslagen kan framläggas med eller i näraanslutning till förslaget till en ny fastighetsbildningslagstiftning. a. följande (3LU 1957: 6). Enighetsynes nu Uksom vid tUlkomsten av lag råda därom att bysamfälligheternai många fall är en värdefull tillgäng för sina ägare, och att möjligheter börskapas för att samfällighetema även för framliden skall kunna bestå. För attmöjliggöra delta syfte stod det klart lagstiftare, att dentidigare på detta område härskande individuella vetorätten måste uppgivas.Lagen har sökt förena kravet på en effektiv förvaltning med den enskildedelägarens krav att bibehållas vid sina vunna rättigheter. Enav lagens talrika garantier för skyddande av den enskilde delägarens rättutgör den genom motionerna aktualiserade bestämmeisen om varje delägares rättatt i samband med beslut om försäljning påfordra att försäljningen skall ske åoffentlig auktion. Denna bestämmelse har oförändrad kvarstått i lagen sedandess tillkomst och synes icke vare sig då eller senare ha varit föremål försärskild uppmärksamhet. Nuhar emellertid genom motionerna uppmärksamheten riktats på ett fall, där denifrågavarande bestämmelsen synes leda till både olämpliga och orimligaresultat. Sedan delägarna i en samfällighet, vilkas antal betydligt överstigerettusen, med stor majoritet beslutat försäljning av viss i samfälligheteningående vattenrätt, har en av delägarna, ägare till ungefär 1/3500 avsamfälligheten, begärt försäljning ä offentiig auktion. När ett minoritetsskyddverkar på sådant sätt, sker det enligt utskottets mening på ändamålsenlighetensbekostnad. Härtill kommer alt en of-fentiig auktion i ett fall som detförevarande, där försäljningen avser vattenkraft, för säljaren lätt kan blihelt meningslös till följd av bestämmelserna lag om kontroll åöverlåtelse av vattenkraft, vilken lag giver Kungl. Maj:t möjlighet attnedsätta vederlaget till belopp, som Kungl. Maj:t finner skäligt. Omman sålunda och i likhet med flertalet remissmyndigheter finnerminoritetsskyddet i förevarande punkt alltför långtgående, uppställer sigfrågan hur detta skydd i stället bör utformas. Att, som motionärerna synes hatänkt sig, tillerkänna en tredjedel av vid sammanträdet närvarande delägarerätt att påkalla offentiig auktion, synes dock mindre välbetänkt. För attbeslut om försäljning skall komma till stånd erfordras ju två tredjedelsmajoritet, räknat efter rösttalet. Under sådana omständigheter torde det endastsäUan komma att inträffa, att en så stor minoritet som en tredjedel, vare sigman därvid räknar efter huvudtalet eller rösttalet, skulle i strid medmajoriteten vilja anordna offentlig auktion. Detskall icke bestridas att rätten för en minoritet att begära offentlig auktion imånga fall ger denna minoritet en enkel och ändamålsenUg metod att kontrolleraatt dess rätt icke onödigtvis trades för när. I synnerhet torde väl detta varafallet beträffande sådana samfälligheter. vUkaicke ställts under förvaltning för gemensam räkning och sålunda i regel saknarreglemente. Detsynes dock utskottet vanskligt att utforma minoritetsskyddet på denna punktmera i detalj utan närmare utredning. Bysamfällighetslagenssyslem av garantier till skydd för minoriteten synes även ur andra synpunktericke vara i allo lyckligt utformat. Ett beslut exempelvis om försäljning kan sålundaklandras vid domstol av delägare som menar att beslutet länder honom tillmärkligt förfång eller att det icke tillkommit i laga ordning eller att detstår i strid mot allmän lag eller författning, medan varje sådant beslutdessutom ovillkorligen skall underställas domstols prövning för att därvid ånyogranskas ur just de synpunkter som ovan angivits. Denna dubbelprövning, vilkensynes innebära onödig omgång, torde kunna förenklas. Utskottetfann det angeläget att bysamfällighetslagen genom Kungl. Maj:ts försorg och medbeaktande av de synpunkter som framhållits såväl i förevarande utlåtande som i1955 års utlåtande gjordes tiU föremål för en allmän och snar översyn så attförslag tUl ny lagstiftning i ämnet kunde framläggas med eller i näraanslutning till förslag till ny fastighetsbUdningslagstiftning. Påhemställan av utskottet anhöll därefter hos Kungl. Maj:t om en allmänoch snar översyn av bysamfällighetslagen (rskr 1957; 154). Kungl.Maj:t uppdrog genom beslut åt lantmäteristyrelsen alt isamråd med och fastighetsbUdningskommitté verkstäUaöversynen samt att till Kungl. inkomma med det förslag vartill översynenkunde ge anledning. Påspeciallagstiftningens område har krav på reformer framförts av den enligtKungl. Maj:ts bemyndigande tillsatta fritidsfiskeutredningeni dess betänkande (SOU 1968: 13) Fritidsfisket. Utredningen, som enligt sinadirektiv haft att undersöka om gällande vattengrans- och fiskerättslagstiftninglämpligen kunde modifieras i syfte att skapa bättre möjligheter att bedrivafritidsfiske, framhåller i betänkandet att en ökning av tillgången på vattenför fritidsfiske inte bör ske genom vidgat frifiske ulan genom frivilligaupplåtelser av fiskerätt. Upp-låtelsefrägan utgör, konstaterar utredningen, ettspeciellt problem bara när det gäller oskiftat eller annat samfällt fiske. Medhänsyn till att dessa former dominerar i praktiskt taget hela landet harproblemen generell giltighet. Upplåtelser av rätt till samfällt fiske i säkra,ändamålsenliga och rättvisa former kräver enligt utredningens mening attbeslut kan fattas med bindande verkan för hela samfälligheten. Även de alltmerutvecklade metoderna för fiskevård kräver ordnade förvaltnings-förhållanden. Utredningenslår fast att det vid sidan av lagstiftningen om fiskevårdsområden finns behovav en enklare form för förvaltning av enstaka skifteslags fiske. Frågan omförvaltning av samfällda fisken kan, utta- 20 1973.1 saml. larutredningen vidare, lösas efter i huvudsak två skilda linjer. Den ena innebäratt delägare ges rätt att hos myndighet påkaUa beslut om hur fisket skallnyttjas. Den andra innebär att det skapas en organisation som ger en på det enaeller andra sättet bestämd majoritet möjlighet att fatta för minoritetenbindande beslut. Den förra linjen, som motsvarar 24 § lagen om rätt tillfiske, är visserligen smidig men löser inte problemet om hur myndighetensbeslut skall verkställas. Den ger inte heller möjlighet att komma till rättamed upplåtelsefrågan, vUket enligt utredningen är den allvarligaste bristen.Såväl för den fiskekortsköpande allmänheten som för kommuner, organisationeroch andra som önskar få fiskerättsupplåtelser till stånd under betryggandeformer är frånvaron av en "förhandUngsduglig motpart" på ägaresidanett av de största hindren. Utredningen anser därför att reglerna i 24 § lagenom rätt till fiske om nyttjande och upplåtelse av samfällt fiske bör ersättasmed en förvaltningsform som innebär att delägarna genom bindande beslut kan avgöradessa frågor. Redanden omständigheten att fisket aldrig ansetts böra föras in underbysamfällighetslagen talar enligt utredningens mening för att ordningen medsärreglering behålls. Antalet fall där förvaltaingsåtgärder är påkallade måsteantas vara ojämförligt större beträffande fisket än beträffande övrigasamfälligheter. Vidare har formerna för fiskerättsupplåtelse utvecklat sigefter speciella linjer. Ett problem av mer speciellt slag är, påpekarutredningen, att bysamfällighetslagen saknar regler om upplåtelse av enskildadelägares andelar. Enligt förslaget tUl ny jordabalk får upplåtelse avnyttjanderätt i fastighets andel i mark som är samfälld för flera fastigheterinte ske, såvida inte annat föreskrivs i lag eUer annan författning.Möjligheten att upplåta andel i samfällt fiske blir därför beroende av attbestämmelsen i 24 § andra stycket lagen om rätt till fiske behålls. MöjUghetenfaller bort om bysamfällighetslagen utan ändring får ersätta bestämmelsen. Utredningenkommer tUl den slutsatsen att bestämmelser om förvaltning av samfällda fiskenbör meddelas i en särskild lag som knyter an tUl 24 § lagen om rätt tUl fiske.Förslag tiU sådan lag framläggs av utredningen. Enligt förslaget skall delägarei fiske som är samfällt för mer än två fastigheter kunna på sammanträde beslutaom användningen och tUlgodogörandet av fisket. Sådant beslut skall gälla mot nydelägare i fisket. Röstning på sammanträdet skall ske efter delaktighetstal.Ingens röstetal får dock överstiga en femtedel av det sammanlagda röstetaletför de delägare som är närvarande vid sammanträdet. För beslut skall enkelmajoritet som regel vara tUhäckligt. Delägarna skaU vid sammanträdet kunnautse styrelse för att handha samfällighetens angelägenheter. Anmälan omstyrelseval skall göras tiU . När anmälan gjorts är samfällighetenatt anse som en juridisk person. Bara styrelsen kan därefter företrädasamfäUigheten i förhåUande tiU tredje man. gällerde fall då fiske är samfällt för endast två fastigheter skaU länsstyrelsenenligt förslaget liksom enligt gällande rätt kunna ge föreskrifter för fisketsutnyttjande. Medanledning av fritidsfiskeutredningens förslag har föredragandedepartementschefen i prop. 1969: 42 uttalat att frågan om särskild lagstiftningför samfällda fisken borde anstå i avvaktan på lantmäteristyrdsens förslag ifråga om bysamfällighetslagen. 3.4Promemorieförslaget och remissyttrandena 3.4.1 Lagtekniska frågor Promemorieförslaget.I enlighet med vad som anförts om lagstiftningens inriktning och omfattningföreslås i promemorian att den nya lagen om förvaltning av samfälUgheter blirtillämpUg såväl på samfälUgheter enligt fastighetsbildningslagstiftningen sompå samfäUigheter enligt lagstiftningen om gemensamma anläggningar. DesamfäUigheter som det här gäller är i viss mån av olUia karaktär.SamfäUigheteriia enligt fastighetsbildningslagstiftningen består huvudsakligenav markområden som vid fastighetsbUdningsåtgärd avsatts för gemensamt ändamåleller annars undantagils från delning. En samfällighet enUgt lagstiftningen omgemensamma anläggningar utgörs av de fastigheter som har del i en sådan anläggningoch dess ändamål är att handha förvaltningen aV anläggningen. Det är därför iviss mån oegentligt att som den föreslagna lagen gör i detta fall tala omförvaltning av samfälUghet. Något missförstånd torde emellertid inte uppkommagenom ett sådant uttryckssätt och användningen härav innebär stora lagtekniskafördelar, anförs det i promemorian. Om man bortser från dennaterminologiska komplikation, har det enligt promemorian inte mött några merabetydande svårigheter att i en gemensam lag samla regler som bör gälla både förförvaltningen av samfälligheter enligt fastighetsbUdningslagstiftningen och förförvaltningen av gemensamma anläggningar. Visserligen har det inte kunnatundvikas att en del bestämmelser uttryckligen måst begränsas tUl att gälla detena slaget av gemensamhetsbUdningar. Det stora flertalet lagregler haremeUertid kunnat ges sådan utformning att de kan tiUämpas såväl i det ena faUetsom i det andra . Somförebild för den i promemorian föreslagna nya lagen har främst tjänat deassociationsrättsliga bestämmelserna i . En utbyggnad av regelsystemet hardock ansetts ofrånkomlig. Härvid har vissa bestämmelser i lagen (1951: 308) omekonomiska föreningar efterbUdats och hänvisning skett tiU andra bestämmelser ilagen. Också vissa bestämmdser i 2 kap. EVL har fått stå som mönster för dennya lagen. Strävan har emeUertid varit att göra den nya lagen såenkel och överskådlig som möjligt. Detta har framstått som särskUt angelägetmed hänsyn tUl att den i första hand kommer att tUlämpas av personer utan I de fall då lagens bestämmelser inte ger behövlig ledning får manenligt promemorian falla tillbaka på allmänna associationsrättsliga principereller andra allmänna rättsgrundsatser. Tillgrund för utformningen av vissa delar av promemorieförslaget har legat detutredningsmaterial som lantmäteristyrelsen överlämnat tUl justitiedepartementetvid redovisningen av sitt uppdrag att se över bysamfällighetslagen. Remissyttrandena.Förslaget att i en gemensam lag samla bestämmelser om förvaltning avsamfäUigheter av olika slag tillstyrks eller lämnas utan eriman av samtligaremissinstanser. Detsamma gäller de lagtekniska principlösnmgar som valts ipromemorian. Sålunda anför att den associationsrättsligasamordning och modernisering av reglerna för förvaltning av skildasamfälUgheter som skett i promemorian kan anses i stort uppfyUa de krav som bör ställas på en dylik lagstiftning. På grand av den ipromemorian påtalade terminologiska komplikation som uppstår genom att begreppetsamfällighet har en annan betydelse i FBL än i förslaget till anläggningslagsynes det enligt i oriktigt attsammanfattningsvis tala om förvaltning av samfälUghet. Länsstyrelsenifrågasätter därför om inte benänmingen lag om förvaltning av samfäUigheterborde ändras tUl exempelvis lag om samverkan meUan fastigheter. Härigenomskulle lagstiftningen dessutom få en mera allmän inriktning och vid behov kunnakompletteras i andra avseenden än som är aktuella. Promemorieförslaget.I promemorian anförs att en av den nya lagens huvuduppgifter uppenbarligenmåste bli att reglera förvaltningen av sådan mark som vid fastighetsbUdningavsatts för gemensamt behov eUer uteslutits från delning. Som beteckning påsådan mark används i det följande omväxlande uttrycken samfälld mark ochmarksamfälUghet. Tidigarehar förekommit att marksamfälligheter bildats utan att de varit avsedda förvisst ändamål. kan sådana samfäUigheter i princip bara bUdas för bestämtändamål av stadigvarande betydelse för ddägarfastigheterna. TidigaretUlkomna marksamfälligheter har mestadels haft anknytning tilljordbraksnäringen. Som exempel på sådana samfäUigheter kan nämnas samfälldavägar, grustag, vattenställen och kvarnplatser. Till denna gmpp hör ocksåskogsområden, sjöar, vattendrag och strömfall, som avsatts som samfällda förfastigheter av övervägande jordbrukskaraktär. Marksamfällighetersom ursprangligen har varit jordbruksanknutna. t.ex. samfällda byvägar, kan genom tätorternas tillväxt ha kommit att bli belägnainom områden som används för bostadsbebyggelse eller andratätbebyggelseändamål. Sådana samfälligheter har som regel inte längre någotberättigande. De brukar successivt sammanföras med angränsande fastighet ellerförvärvas av kommunen, varigenom de upphör att utgöra samfälld mark. En viktig kategori avmarksamfälligheter är sådana som är avsedda för skogsbrak. Hit hör främstgemensamhetsskogar som bUdats enligt JDL och som kan komma att bUdasenligt FBL. Andra samfäUigheter som består av skogsmark är t. ex. samfälldahusbehovsskogar som bUdats vid awittring i och länslappmarker. Det finns också samfälldmark utan vare sig historisk eller aktuell anknytning tUl jordbruk ellerskogsbruk. Vid nybUdning av fastigheter för bostadsändamål ellerfritidsbebyggelse avsätts mark inte sällan för gemensamt ändamål. Det kan t.ex. gälla mark tUl väg för en grupp bostadsfastigheter eller mark tiUgrönområde, badplats, båtplats eUer plats för brygga för en grappfritidsfastigheter. Inom områden med stadsplaneller byggnadsplan finns normalt inte behov av att avsätta mark som samfälldför en större krets av fastigheter, framhålls det i promemorian.Fastigheternas behov av gemensamma utrymmen tiUgodoses där i första hand påannat sätt än genom samfällighetsbUdning. för gator (resp. vägar) samtparkområden och andra aUmänna platser reserveras i planen, varefter kommunen(resp. vägförening) svarar för att marken ställs i ordning för avsett ändamål. Det finns emellertid ivissa fall behov av andra gemensamma utrymmen inom planområden än dem som kaneller bör avsättas som allmänna platser. Som regel är det härvid fråga om behovsom är gemensamma för fastighetema inom viss del av det planlagda området, t.ex. ett byggnadskvarter inom stadsplan eller ett motsvarande område inom byggnadsplan.Behovet av gemensamt utrymme, t. ex. förbindelseled, parkeringsplats eUerlekplats, kan inom sådana bebyggdsegrapper tUlgodoses bl. a. genom att markavsätts som samfälld i samband med att fastighetema bUdas. stod dennautväg visserligen till buds bara i begränsad utsträckning, eftersomsamfäUigheter inte kunde bildas vid avstyckning enligt 5 kap. FBLS och inteheller vid tomtbUdning inom stadsplan. Dessa begränsningar har emellertid faUitbort i och med att FBL trätt i kraft. Det synes enligtpromemorian inte behöva råda någon tvekan om att den nya lagen bör omfatta allaslags marksamfälligheter. Att dessa kan vara av skiftande karaktär och storlekfår beaktas vid utformningen av lagen. Det torde inte heller föreligga någraoöverkomliga svårigheter att konstruera ett regelsystem som erbjuder lämpUgaförvaltningsformer för olika slags samfälligheter. Remissyttrandena.Vad som anförs i denna del av promemorian har inte föranlett någon erinran vidremissbehandlingen. 3.4.2.2Sockenallmänningar m. m. Promemorieförslaget.Innan särskilda skogar avskilts för byar eller motsvarande skifteslag utgjordesstora skogsområden av allmänningar, som var gemensamma för en större krets avdelägare. Bestämmelser om allmänningar tas upp i 16 kap. byggningabalken i 1734års lag. Allmän-ningama indelas där i landsallmänningar, häradsallmänningar ochsockenallmänningar. Någon landsallmänning finns kvar. Häradsallmänningamalyder numera under särskUd lag. De flesta socken-allmänningarna har delats. Ett fåtalsockenallmänningar fmns emellertid ännu kvar, påpekas det i promemorian. Fördessa gäUer fortfarande 16 kap. byggningabalken, vissa ännu tillämpliga delarav 810 §§ förordningen om skogarna i riket samtbestämmelserna om jordbruksstämma i den i övrigt upphävda lagen (1930: 251) omkommunalstyrelse på landet. Däremot är bysamfäUighetslagen inte tUlämplig. Förutom desockenallmänningar som finns kvar, s. k. äkta eller egentUgasockenallmänningar, fmns också sockensamfällda områden som inte utgör äktasockenaUmänning och inte lyder under de bestämmelser som gäller försockenaUmänning. Vissa av dessa områden brukar kaUas oäkta sockenallmänningar.Härmed avses sådan tUl socken hörande allmänning som tidigare utgjort del avhäradsallmänning. Oäkta sockenallmänning förvaltas enligt häradsallmänningslagen. Vidare finns det områdensom ingått i skifte på sockenskifteslag och därvid undantagits för samfälltbehov eller uteslutits från delningen. Sådana områden torde enligt promemorianfå anses utgöra samfälld mark på vilken bestämmelserna i 10 kap. byggningabalkenoch bysamfällighetslagen är tillämpliga. I fråga om områden som avsatts tillbesparingsskog vid storskifte i Dalama eller till allmänning vid awittring iVästerbottens eller gäller allmänningsskogslagen. Enligt 13 § lagen (1930: 251)om kommunalstyrdse på landet skall ärenden som enbart angår i mantal satt jordinom en socken avgöras på kommunalstämma där bara de deltar som innehar sådanjord (mantalskommun). Sådan kommunalstämma kallas jordbruksstämma. Ipromemorian anförs att de ärenden som bara angår mantalssatl jord utgörs avdels ärenden om viss jord, i första hand de äkta sockenallmän-ningarna, delsärenden om vissa imättningar, s. k. sockenmagasin, dels ärenden om vissakassor, huvudsakligen magasmskassor och rotehållar-kassor av olika slag. Maj:tuppdragit åt kammarrådet att utreda frågan om en avveckling avinstitutet jordbraksstämma avlämnade Arfvidson förslag tillåtgärder för avvecklingen (stencil). Enligtförslaget skuUe sockenallmänningarna förvaltas enligt härads-aUmänningslagen.Bara de bestämmelser i lagen som behandlar formerna för allmänningamasförvaltaing skulle därvid tUlämpas, däremot inte bestämmelser av materiellnatur. Sockenmagasin vid vilka magasinsrörelse aUtjämt bedrevs skulleförvaltas av självständig stiftelse eller ekonomisk förening, övrigasockenmagasin samt kassor skulle förvaltas enligt 5 § bysamfällighetslageneller omhändertas av stiftelser eUer övertas av kommun eUer församling eller,såvitt angår kassor, i vissa fall för-bmkas av delägama. Vid två tiUfällen hargjorts inventeringar av de tillgångar, som förvaltas av jordbruksstämma,nämUgen 1948 av kommunallagskonomittén och 1960 av Arfvidson. Sockenmagasm redovisades 1948till ett 30-tal och 1960 tUl fyra, vartUl kom ett 50-tal magasinsbyggnader somanvändes för annat ändamål eller inte alls utnyttjades. Enligt 1960 årsinventermg fanns då 324 magasinskassor med en sammanlagd behållning av 3,6 mUj.kr. och 69 rotehåUarkassor med en sammanlagd behållning av 2,2 mUj. utfärdadeskungörelse (1963: 43) med föreskrifter rörande vissa av kommunalstämmaförvaltade kassor. Bestämmelserna medger att kommunalstämmas förvaltning avtillgångar som tUlhör kassor under vissa villkor avvecklas. Beslut härom skaUunderstäUas för fastställdse. Avveckling med tillämpning avkungörelsen torde ha skett i betydande omfattning. Viden beräknuig som gjordes 1964 framgick att antalet sockenmagasin och kassor hademinskat ytterligare . Antalet sockenmagasin var 37, varvidemellertid inte framgick om magasinen utnyttjades för magasinsrörelse ellerinte. Ingenting framkom som tydde på att antalet magasin där magasinsrörelsebedrevs var större än , dvs. Magasinskassornas antal hade gått nedfrån 324 tiU 165 och rote-hållarkassoma från 69 till 41. Dessutom fanns tolvkassor med skiftande benämningar. Sockenallmänningarredovisades både 1948 och 1960 tUl ett antal av 19. Den angivna siffran börinte uppfattas som exakt, eftersom det i flera faU är ovisst huravida detuppgivna objektet är en äkta sockenallmänning eller inte. Enligt 1960 årsinventering hade åtta allmänningar en areal av 1050 ha, sex allmänningar enareal av 50200 ha och fyra allmänningar en areal av 200400 ha. De vidinventeringarna framkomna uppgiftema tyder på att sockenaUmänningarna iallmänhet består av skogsmark eller annan avrösningsjord. Fömtomsockenallmänningarna förvaltades enligt inventering också viss annanfast egendom av jordbraksstämma. I ett fall rörde det sig om egendom somsannolikt utgjorde oäkta sockenallmänning och alltså rätteligen borde förvaltasenligt häradsallmänningslagen. I 13 faU gällde det objekt som sannoliktutgjorde vanlig samfälld mark och somrätteligen borde förvaltas enligt bysamfäUighetslagen. Ett fall avsåg fastegendom som syntes lUlhöra borgerlig primärkommun och som alltså bordeförvaltas av denna. Slutiigenredovisades under jordbraksstämmoförvaltning viss fast egendom, sommantalskommun hade förvärvat, och vissa därtill knutna kassor. Dessa tUlgångarvar följande. (Uppgifterna grandar sig inventering, vissa senareinhämtade kompletterande upplysningar samt uppgifter i betänkandet SOU 1937: 29.) jordägande socknemän (Moraskattejordägare) i ägde dels vissa fastigheter i Morastrand,huvudsakligen bebyggda med offentiiga byggnader och med ett uppskattat värde av350 , dels skogsfastigheter om 410 ha med ett taxeringsvärde av 330 000kr., dels tUlgångar i lös egendom tUl ett värde av , fördelade på enmarknadskassa och en skogsmeddsfond. Den fasta egendomen har i huvudsakförvärvats genom att jordägande socknemännen 1872, i samband med att Vämhusförsamling bröts ut från . Övertagit församlings andel iviss jord, som var belägen inom församlings område. jordägande socknemän.i kommun ägde fastigheter som innefattade 3 570 ha skogsmark ochvärderades tiU , samt lös egendom. Samtiiga tillgångar, uppgåendetill över 2 milj. kr., bildade Rotamas reservfond.