prop · FW0387 · 1973-12-31 00:00:00 — Man kan befara att hela reformen med det förenkladeförfarandet kan råka i socialt vanrykte och misslyckas till följd av en dylikolikställighet. De psykologiska olägenheterna ter sig desto vanskligare som rällshjälpsreformenframförts just med sikte på att tUlgodose kravet på jämlikhet vid utförandel avtalan inför domstol. Jag är för den skull beredd alt förorda, att parts rättatt anlita advokat eUer annan rättsbUdad person såsom ombud eller biträde infördomstolen begränsas vid den förenklade processen och att domstolen sålunda åläggespröva, om sådant ombud eUer biträde är påkallat med hänsyn parlens personligaförhållanden eller sakens beskaffenhet. Ett sådant förbud att utan domstolensmedgivande 'anlita' jurist som ombud eller biträde inför rätta måste med hänsyntUl syftet även gälla i fråga om jurister, som ulan ersättning kan vilja hjälpaexempelvis släktingar och bekanta inför domstolen. Erinras må atträttegångsbalken av andra skäl innehåller förbud för lagfarna domare i och rättsbildadebefattningshavare vid de allmänna domstolarna samt för åklagare ochutmätningsmän alt vara ombud eller rättegångsbiträde, såvida inte Kungl, Maj:tför visst mål gett lov därtill (RB I2kap,3och22§§), Ett partiellt förbud mol anlitande av advokat eUer annan rättsbildadperson i den förenklade processen blir ingalunda verkningslöst gentemotförelagen utan får betydande verkningar även i tvister mellan konsumenter ochföretag, eftersom de flesta företag saknar egna jurister. Om syftet helt skaUnås, erfordras dock en längre gående regel, som hindrar större företag attsända anställda jurister att uppträda i den förenklade processen i andra faU ändär domstolen prövar sakens beskaffenhet påkalla det. Hindret borde givetvisgälla även för jurister hos myndigheter. Mot införandel av en dylik regel kanman hysa viss belänksamhet, eftersom den skulle ingripa i företagens imearbetsorganisation och hindra den som kanske omhänder-haft hela ärendet inomföretaget att ombesörja det inför rätta. Om behov föreligger av en sålångtgående inskränkning, synes mig kunna få bero av erfarenheterna.Måhända blir de fall, som skuUe kvarstå efter införande av ett förbud motsärskilt 'anlitande ' av jurist, ganska fåtaliga. Storföretagenskostnadsmedvetande torde som regel förebygga att de sänder omkring sinajuridiskt utbildade ombudsmän att uppträda inför rikets domstolar i mindretvistemål annat än där saken har viss rättslig valör, och då har ju ocksåmotparten sannolikt ofta fått rättegängsbiträde. För statliga myndigheter kanföreskrift om erforderlig återhållsamhet att sända jurister vid behov ges iadministrativ ordning. Läggs det i domstolenshand alt pröva om behov av rätlsbildat Ombud eller biträde är påkaUat, erhållesen naturlig samordning med praxis vid beviljande av allmän rättshjälp i form avbiträdesförordnande. Man har ju förutsatt att rättshjälpsnämnd håUer närakontakt med domstolen vid dyUka förordnanden på grund av särskilda skäl. Omsakens krångliga beskaffenhet anses för ena parten påkalla bilrädeshjälp, tordedetsamma oftast böra gälla i fråga om andra parten. Är det åter partspersonliga förhållanden, som föranleder behovet av juridiskt biträde, bör detfå bero av omständigheterna i varje särskilt faU, om sådant behov också kananses föreligga för motparten. På grund av det anfördahemställer jag att lagförslaget kompletteras med ett stadgande om partielltbiträdesförbud. Stadgandet bör förslagsvis ges det innehållet, att 'såsom ombudeller biträde inför domstolen får part anUta advokat eller annan rättsbildadperson, som ej är anställd hos parlen, endast om rätten prövar särskilda skälföreligga med hänsyn till partens personliga förhåUanden eller sakensbeskaffenhet', Etthuvudsyfte med förslaget är att för tvistemål om mindre värden åstadkomma ett bUligareförfarande. Eftersom den tyngsta kostnadsposten i den nuvarande civilprocessenär ersättning tiU biträde är tanken att i del förenklade förfarandet på ettradikalt sätt begränsa användningen av biträde. Man har därvid inte gått sålångt som till ett förbud för part att anlita biträde, men möjligheten att avtappande motpart få ersätining för bilrädeskostnad har inskränkts tiU att gällakostnad för rådgivning enligt rättshjälpslagen. Parten få alltså, även om hanvinner målet, inte ersättning för kostnad som han ådragit sig genom att anlitabiträde vid handläggningen i domstolen. Detär emellertid tydligt att inom området för det förenklade förfarandet kommeratt faUa åtskilliga tvister, där saken är invecklad och komplicerad. Alt märkaär, att mål från praktiskt laget hela det förmögenhetsrättsliga fältet kommeratt handläggas i denna ordning. Såsom framhållits av flera remissinstanser ärdet ingalunda någon garanti för att saken är av enkel beskaffenhet, atttvisteföremålets värde inte överstiger ett halvt basbelopp. Idetta sammanhang är också att beakta att parternas förmåga att på ettändamålsenligt sätt medverka i förfarandet kommer att vara mycket skiftandeoch beroende av sådana faktorer som t.ex. hälsotillstånd, utbUdning och intellektueUakvalifikationer. Parts sjukdom kan ibland göra det helt omöjligt för honom attdeltaga i rättegången. Även med en utökad materiell processledning kan detdärför på grund av sakens beskaffenhet eller parts personliga förhållandenuppstå stora svårigheter att ulan medverkan av biträde få målet i det skick attdet kan med någorlunda säkerhet avgöras. Den bilrädeshjälp, som kan erhållasgenom rådgivning enligt rättshjälpslagen, löser uppenbarligen inte dessasvårigheter. Ätt ocksådepartementschefen utgår från att det i ett antal fall inte kommer att varatillräckligt med den bilrädeshjälp som kan erhållas genom rådgivning framgår avförslaget till ändring i 19 § rättshjälpslagen. Enligt detta får iangelägenhet, som skall prövas i det förenklade förfarandet, biträde förordnasav rättshjälpsnämnden, om särskilda skäl föreligger med hänsyn tUl denrättssökandes personliga förhållanden eUer sakens beskaffenhet. Emellertidlöses härigenom inte problemen för de faU när biträdesbehov föreligger på grundav omständigheter som avses i 19 § men parten på gmnd av sinainkomstförhållanden står utanför den allmänna rättshjälpen. Anskaffar han självbiträde kan han bortsett från avgift för rådgivning inte räkna med att fåbiträdeskostnaden ersatt även om han vinner målet. Det rättsskydd, sommöjligheten tUl rättegång innebär, bUr härigenom för parter i en sådansituation mer eller mindre illusoriskt. Skulle biträdeskostnaden överstigavärdet av tvisteföremålet vUket inle sällan kan bli faUet i de tvister dethär är fråga om leder en process, vilken utgången än blir och även ommotpartens ekonomi är den bästa, till ren förlust. Sådana konsekvenser avförslaget står i strid med den för reformen angivna målsättningen, att envarsom är part i en tvist skall ha utsikt att med processmöjligheten sompåtryckningsmedel få tiU stånd en rimlig uppgörelse. Problemet rör emellertidinte bara personer som på grund av sina inkomstförhåUanden saknar möjlighet attfå allmän rättshjälp. I viss omfattning beröres också grupper som omfattas avrättshjälpen, alltså människor i relativt blygsamma ekonomiska omständigheter.Detta sammanhänger med att enligt rättshjälpslagen den som erhåller rättshjälpi många fall har att erlägga ett icke obetydligt kostnadsbidrag. Vid exempelvisen årsinkomst av måste det sålunda inte säUan inträffaatt kostnadsbidragel närmar sig eller överstiger den biträdeskostnad, som ärall räkna med, om biträde förordnas enligt den föreslagna bestämmelsen i 19 §rättshjälpslagen. I sådana fall blir partens situation idet avseende, varom dethär är fråga, i princip densamma som om han stått utanför rättshjälpen. Idet föregående har jag bortsett från möjligheten alt genom rätls- 1 saml Nr 87 skyddsförsäkring gardera sig mol de negativa konsekvenserav de föreslagna ersättningsreglerna som berörts. Försäkringstagaren slåremellertid en inte obetydlig självrisk. Det är vidare ovisst vilkakonsekvenser reformen kan få för försäkringsbranschens benägenhet all i forlsältniijgenlämna rättsskyddsförsäkringar på nuvarande villkor. Departementschefen har, under hänvisning tillangelägenheten av att parterna skall kunna i förväg bedöma kostnaderna för enrättegång, avvisat tanken att i särskilda fall kostnad för biträde utöverrådgivning skulle kunna tUlerkännas vinnande part. Denna ståndpunkt fårgodtagas, Med hänsyn tiU vad förut anförts kan det emellertid ifrågasättas, ominte i fall, när på grund av parts personliga förhåUanden eller sakensbeskaffenhet särskilda skäl föreligger att parlen har biträde i rättegången,biträde borde kunna tillhandahållas honom på det allmännas bekostnad utanavseende pä hans bättre eller sämre ekonomi. Uppenbarligen är det i här avseddafall inte bara den enskUde parlens ulan också del allmännas intresse atträttegången kan genomföras på ett ur rättssäkerhetssynpunkt godtagbart sätt.Med en sådan ordning skulle det ligga närmast lill hands att låta domstolenförordna biträdet. Del skulle då också le sig naturligt att föreskriva att, omparten förlorar processen, han efter vad som finnes skäligt skall åläggas återbelalningsskyldighetgentemot statsverket. Anses en lösning i nu antydd riktning inle genomförbar ärdet så mycket mer angeläget att försäkringsbranschen i fortsättningen kommeralt på rimliga villkor tiUhandahålla rällsskyddsförsäkringar i väsentligensamma omfattning som . Skulle detta inte bli fallet, kan det blinödvändigt alt från nya utgångspunkter uppta frågan om ersättning förbiträdeskostnad i den förenklade processen, 16 § Lagrådet: Beträffande iredje stycket i förevarande paragraf kanerinras om alt enligt 35 kap, 9 § tredje punkten RB jämfört med 4 § andrapunkten nu ifrågavarande lag parts utevaro från sammanträde för enbart bevisupptagninginte hindrar att beviset upplages. Någon erinran härom behöver enligt förslagetej införas i kallelserna till sammanträdet. Lagrådet hänvisar tUl vad som anföresvid 19 §, Del kan ligga nära tiU hands att sammansläUa del i förstastycket tredje punkten av förevarande paragraf föreslagna stadgandet att, omsammanträde hålles , samme domare skall silla irätten, därest ej synnerligt hinder möter, med regeln i 17 kap, 2 § förstastycket RB all domaresom ej övervarit hela huvudförhandlingen ej får dellaga i domen. Därjämte börbeaktas stadgandet i 43 kap, 13 § andra stycket RB, all vid ny huvudförhandlingmålet skaU företas till fullständig handläggning och alt, om bevis upptagitsvid tidigare handläggning, beviset skall upptas ånyo, om sådant upptagandefinnes vara av betydelse i målet och hinder därför ej föreligger. Förhållandenaär väl inte helt överensstämmande med dem som avses i de nyssnämnda lagrummen,eftersom sammanträde vid den förenklade processen är ett mera omfattandebegrepp än huvudförhandling. Även i den förenklade processen bör det emellertidi princip gälla, att den domare som dömer i målet skall ha varit med vidbevisupptagningen. Det kan antagas att någon reeU olikställighet mellan de bådaprocessformerna inle varit åsyftad, när nu ifrågavarande punkt, som saknademotsvarighet i promemorian, upptogs i departementsförslaget. Det föreslagna stadgandet,som inle utsäger mer än att domarens förhinder vid utevaro från ett av flerasammanträden skall vara tUlräckligt vägande, synes med hänsyn tUl del anfördaböra fullständigas med en regel som ger ullryck för den förut angivnaomedelbarhetsprincipen. Del kunde därvid synas ligga nära tiU hands att efterbildaregeln i 43 kap, 13 § andra stycket RB, Emellertid synes principens upprätlhåUandevara särskilt angelägen i den förenklade processen i betraktande av de svagarerättssäkerhelsgaranlier, varmed förfarandet är kringgärdat, I detla hänseendekan bland annat framhåUas att advokat endast undanlagsvis kommer att medverka irättegången och att del är endast en domare som bedömer bevisningen. Ätt beaktai detla sammanhang är vidare alt kostnaderna för en förnyad bevisupptagning somregel måste bli mindre i det förenklade än i det ordinära förfarandet. På grundav det anförda synes regeln, till skillnad från stadgandet i 43 kap, 13 § RB,böra upptaga en presumtion för förnyad bevisupptagning. Vi föreslår sålunda att islutet av första stycket av paragrafen tillägges följande: 'Har muntligbevisning upptagits vid rättens sammanträde och blir den domare som höllsammanträdet förhindrad all döma i målet, skall bevisningen upptagas ånyo, omej sådant upptagande finnes sakna betydelse eller hinder därför föreligger,' Stadgandeti första stycket tredje punkten av förevarande paragraf, vars uppgift är att sålångl det är möjligt garantera kontinuitet i målels handläggning, börfullständigas med en regel som ger uttryck för den s,k,omedelbarhetsgrundsatsen. Denna regel bör enligt vår mening utformas i näraanslutning tiU vad som enligt 43 kap, 13 § andra stycket andra punkten RBgäller i fråga om förnyad bevisupptagning vid ny huvudförhandling, förslagsvisså: 'Har muntlig bevisning upptagits vid rättens sammanträde och blir den domare som höll sammanträdet förhindrad attdöma i målet, skall bevisningen upptagas ånyo, om sådant upptagande finnes varaav betydelse i målet och hinder därför ej föreligger,' 19 § Lagrådet: Uteblir båda parterna från sammanträde, som avser enbaribevisupptagning, skall målet inte avskrivas (jfr 35 kap, 9 § och 44 kap. 1,4och 7 §§ RB). Såsom av det vid 16 § sagda framgår får bevisupptagningen äga rumutan hinder av ulevaron. Eftersom sålunda en jämkning av andra stycket förstapunkten i förevarande paragraf är påkallad, hemställes att punkten erhållerföljande lydelse: 'Uteblir båda parterna från sammanträde, som ej avser enbartbevisupptagning, skall målet avskrivas.' 21 § Lagrådet: Bland de i detta sammanhang förekommande beslut, som kansärskilt överklagas, bUdar beslut, varigenom vade- eUer missnöjesanmälan elleransökan om återvinning eUer vade- eller besvärstalan avvisats, en grupp för sig(jfr 49 kap. 9 § RB). I uppräkningen i andra stycket av förevarande paragrafåterfinns de nu nämnda besluten utom beslut varigenom ansökan om återvinningavvisats. Då anledning inte synes föreligga att behandla sistnämnda beslut påannat sätt än de övriga, hemställer lagrådet att i andra stycket upptas ocksåbeslut varigenom ansökan om återvinning avvisats. Tredje stycket i förevarande paragraf ger uttryck för attpartiella prövningstillstånd i själva saken inte skall förekomma. I övrigt harstycket fått en avfattning som bl.a. medför att, vid klagan både i själva sakenoch beträffande rättegångskostnaderna, prövningstillstånd inte kan begränsas lillnämnda kostnader. En sådan avvikelse från reglerna om prövningstiUstånd ihögsta domstolen är uppenbarligen inte avsedd. Bestämmelserna synes böraansluta tUl 54 kap. 11 § andra stycket och 13 § RB. Förslagsvis kan tredjestycket i förevarande paragraf erhålla följande lydelse: 'I fråga om meddelat prövningstUlståndäger 54 kap. 11 § andra stycket och 13 § motsvarandetillämpning.' Enligt förevarande paragraf gäUer som huvudregel, attprövningstillstånd erfordras för att talan mot tingsrätts dom eller beslutskall få prövas av hovrätten. Vissa beslut undantas i paragrafens andra styckefrån kravet på prövningstillstånd, dock inte beslut som rör frågan om måletskall handläggas i förenklad form eller i ordinär väg. Förslaget innebär, att fullföljdsrätten,när det gäUer sådana beslut, blir beroende av den ståndpunkt Har beslutet gått ut på att målet skall handläggas iordinär väg, behövs sålunda inte prövningstiUstånd, medan sådant tUlståndkrävs, om tingsrätten beslutat, att målet skall handläggas i förenklatförfarande. Del kan framhållas, att 23 § torde vara tillämplig även i fall, närtingsrättens beslut innebär, att målet skall handläggas i ordinär väg. Principielltförefaller det mindre tillfredsstäUande, att möjligheterna att få frågan omprocessformen prövad i hovrätten skall vara beroende av hur tingsrätten bedömtdenna fråga. Har tingsrätten meddelat beslut att det förenklade förfarandetskall tUlämpas är del, så länge talan mot beslutet står öppen, inte slutligenavgjort att så skaU ske. Att part som för talan mol sådant beslut skall varaunderkastad de fuUföljdsbegränsningar som följer med det förenklade förfarandetsynes då mindre följdriktigt. Del kan vidare framhållas, alt hinder inte synesföreligga för part att, sedan tingsrätts dom efter förenklat förfarande vunnitlaga kraft, anföra domvillobesvär i hov-rätlen under åberopande av att måleträtteligen bort handläggas i ordinär ordning. Härför krävs inle prövningstiUstånd,Vägande skäl talar för att vad som kan prövas efter domvillobesvär också skallkunna prövas efter fullföljd ulan prövningstillstånd. Riskerna för att domar,som meddelats efter förenklat förfarande, skall undanröjas efter domviUobesvär,blir med en sådan lösning uppenbarligen mindre. Underhänvisning till det anförda föreslås, att bland undantagen i 21 § andra stycketfrån kravet på prövningstUlstånd upptas också beslut i fråga som avses i 1eller 2 §. Enligt23 § skall talan mot tingsrätts beslut om processformen föras i samma ordningsom talan mol beslut, varigenom rättenogillal invändningom rättegångshinder, Detlainnebär all part som viU föra talan mot beslutet har att anmälamissnöje och all det sedan ankommer på tingsrätten att avgöra om talan skallföras särskUt eller i samband med talan mot dom eller slutligt beslut. Om, ienlighet med vad ovan förordats, prövningstillstånd inte skall behövas vidtalan mol tingsrätts beslut all målet skall handläggas i del förenkladeförfarandet, blir alltså konsekvensen för de fall, när talan mot sådant beslutföres i samband med talan mot dom i saken, att olika fullföljdsregler kommeratt gäUa beträffande skilda delar av det överklagade avgörandet. En sådanordning är ägnad att komplicera förfarandet. Den enklaste lösningen synes varaatt föreskriva, att talan mot tingsrätts avgörande i fråga som avses i 1 eller2 § alltid skall föras särskilt. Beträffandeviss komplettering av bestämmelsen i denna paragraf hänvisas till vad somanförts vid 21 §. A v denna paragraf framgår motsättnings vis, att talan fårföras mol hovrätts beslut all vägra prövningstillstånd. Enligt promemorianskulle talan överhuvud inle få föras mot hovrätts beslut över ansökan om prövningstillstånd,alltså inte heller mot beslut varigenom tillstånd vägrats, Mol promemorieförslageli denna del framfördes erinringar i remissyttrande av ledamöter i högstadomstolen. Enligt dessa ledamöter ingav det betänkligheter all på sådant sälllägga i hovrättens hand all slutligt bestämma att prövning i högsta domstolenej skulle komma till stånd. Delta spörsmål borde enligt dessa ledamöters meningytterst tillkomma högsta domstolen att avgöra, i allt fall när det gälldeintresset att erhålla ett prejudikat, I enlighet härmed föreslogs iremissyttrandet, alt del skulle medges parterna alt beträffande hovrättensbeslut söka prövningstillstånd hos högsta domstolen. Departementschefen har i remissprotokoUet beträffandefrågan om fullföljd mol hovrätts beslut all vägra prövningstUlstånd framhåUitangelägenheten av att högsta domstolen får möjlighet all leda hovrätternastillämpning av fullföljdsbegränsningarna i det förenklade förfarandet.Härutöver är enligt departementschefen all beakta betydelsen av att tillräckligtunderlag skapas för högsta domstolens prejudikalbildande verksamhet. Underhänvisning tiU dessa skäl har departementschefen förklarat att han ansluter siglill den uppfattning i frågan som högsta domstolens ledamöter framfört. Vad gäller del åberopade hänsynstagandet lill högstadomstolens prejudikatbildande verksamhet må erinras om att beträffandefullföljd mot ifrågavarande hovrättsbeslut kommer all gälla vanliga regler omprövningstillstånd i högsta domstolen, Detla innebär enligt 54 kap, 10 § RB ilagrummets lydelse ändringar att prövningstillstånd i principförutsätter att det är av vikt för ledning av rättstUlämpningen att talanprövas av högsta domstolen. Den rättstillämpning, som det här blir fråga om, ärtydligen hovrätternas tillämpning av reglerna om prövningstillstånd i 22 § avförslaget. Däremot kommer i del enskilda fallet i och för sig att vara utanbetydelse i vilken mån själva saken har prejudikatintresse. Den föreslagnamöjligheten att föra talan mot hovrätts beslut all vägra prövningstillståndblir därför av begränsad betydelse för högsta domstolens prejudikalbildandeverksamhet i allmänhet. En större vikt skulle givelvis f ullföljdsmöjlighetenfå, om kravet pä prövningstillstånd slopades för dessa hovrättsbeslul. Tillförmån för en sådan lösning skulle kunna åberopas, att högsta domstolen ifrågan om prövningstUlstånd endast är andra instans. Emellertidtorde, såsom också framhölls av de ledamöter i högsta domstolen som log uppfrågan om fullföljdsrätten, det inte vara möjligt attmedge parterna en generell rätt att överklaga hovrättens beslut att avslåansökan om prövningstUlstånd ulan att den åsyftade effekten med reformen undergräves.En annan lösning skuUe vara att, beträffande hovrätts beslut enligt 21 §,upptaga som dispensgrund alt anledning förekommer lUl ändring av beslutet. Delförefaller emellertid systematiskt otUlfredsställande att enkom för dessa faUinföra regler om prövningstillstånd, som avviker från de i aUmänhet gällande.En regel om ändringsdispens står vidare om än i mindre grad än en ordning medobegränsad fullföljdsrätt i motsättning tUl reformens syfte att åstadkommaett snabbt förfarande, Den betydelse som en sådan regel skulle få för högstadomstolens prejudikatbUdande verksamhet i allmänhet måste för övrigt antagasbli begränsad. Vadnu anförts torde ge vid handen, å ena sidan, att möjligheten att föra talan mothovrättens beslut att vägra prövningstUlstånd, sådan den föreligger enligtförslaget, knappast får den betydelse för högsta domstolens prejudikatbildandeverksamhet, som man möjligen tänkt sig, men, å andra sidan, att andra lösningar såsom obegränsad fullföljdsrätt eller ändringsdispens möter betänklighetermed hänsyn till reformens grundläggande syften. Att högsta domstolen gesmöjlighet att leda hovrätternas tillämpning av reglerna i 22 § är under aUaförhållanden en fördel. Vi anser oss alltså inte böra framsläUa någotändringsförslag i nu förevarande del. Jaginstämmer i övriga ledamöters kritik av tanken all man genom en felinriktadprejudikatdispens skulle kunna sålla fram lämpligt underlag för högstadomstolens prejudikatbildning inom området för mindre tvistemål. DentUltänkta proceduren förefaller mig också, inte bara med hänsyn till delsannolika resultatet, otillbörligt omständhg och kostsam, eftersom man utanvidare kopplat på den vanliga ordningen för fullföljd tiU högsta domstolen avtalan mot hovrätts beslut. Sedan hovrätt genom ett tvåmannabeslut vägrat tiUståndför prövning av tingsrätts dom skulle sålunda hos högsta domstolen först tremannaavddningpröva om prejudikatdispens motiverar fullföljd och därefter fullsutlenavdelning på fem justitieråd eventueUt pröva och ändra hovrättens beslut attvägra full-följdstiUstånd dit. Omprövningav i hovrätt vägrade prövningstiUstånd är en speciaUtel, föranledd av delförenklade tvistemälsförfarandet, och någon motsvarighet har inte tidigareförekommit. En sådan nyhet kunde lämpligen föranleda en omprövning av formerna.Det ligger nära till hands att ifrågasätta om inte åt sådan tremannaavddning ihögsta domstolen, som i 3 kap. 6 § RB sägs, kan anförtros att i sak ompröva ochändra hovrätts tvåmannabeslut om vägrad fullföljd tUl hovrätt. Om man tar detsteget lämpligen genom ett stad- gande i förevarande lag erhåller man inom ramen för enrimlig arbetsinsats ett instrument för en meningsfull sållning av mål såsomunderlag för högsta domstolens prejudikatbildning. Jag hemställer alt frågan om en dylik förenkling upptagestill prövning. Finnes någon förenklad lösning inle kunna genomföras, är jag förmin del beredd att godtaga promemorians ståndpunkt att talan mot hovrättsbeslut om prövningstillstånd över huvud ej må föras,