prop · FW03160 · 1973-12-31 00:00:00 — Vidare innehåller promemorian förslag till övergångs-och följdlagstiftning. Vidremissbehandlingen har promemorieförslaget fått ett övervägande positivtmottagande. Behovet av en reform vitsordas allmänt av de länsstyrelser ochkommuner som hörts i ärendet. Även olika ämbetsverk och organisationer geruttryck för samma uppfattning. hållunderstryks att förslaget innebär rationaliseringsmöjligheter och effektivaremedel för plangenomförande. AtskilUgaremissinstanser ställer sig emellertid tveksamma eller kritiska tillförslaget. I första hand framhålls därvid att EVL och VL ät föremål för översynav vägutredning resp. vattenlagsutredningen och att resultatet avdessas arbete bör avvaktas innan förslaget genomförs. I flera yttranden betonasatt dikningsfrågoma inte blivit tillräckligt belysta i promemorian och attvissa av de materiella reglema i förslaget till anläggningslag inte är lämpadeför dikningsföretag. a. anses detta gäUa reglema om anslutningsrätt ochanslutningstvång, kostnadsfördelning och rätt att dika över annans mark. Detpåpekas också att dikning ofta har samband med vattenavledning och andraföretag enligt VL och att förslaget bryter möjligheterna att samordnaföretagen. Sambandet mellan dikning och fastighetsbildning sägs däremot varamindre viktigt. ger dessutom uttryck för uppfattningenatt ett utbrytande av dikningsföretagen ur VL skulle kunna försvåra lösningenav frågan om en samordning av olika intressen inom ramen för vattendrags- ellervattenvårdsförbund. I vissa yttranden ifrågasätts även lämpligheten av attföra över bestämmelsema om vägsamfälligheter i EVL tiU anläggningslagen.Vägverket anser att ett sammanförande av vägsamfällighetema med andrasamfälligheter skulle allvarligt störa ratinerna vid utdelning av statsbidragtill enskilda vägar. Verket synes vidare hysa farhågor för att ettgenomförande av förslaget skulle försvåra möjligheterna för det allmänna attpåverka det enskilda vägnätets utformning. hävdar att byggandetav skogsvägar sällan kan sammankopplas med andra anläggningsföretag och attdet därför inte finns något angeläget behov av en genomgripande lagändringbeträffande dessa vägar. slutligen anser att förslaget tillanläggningslag fått en för vägarnas del mindre väl lämpad utformning och attett flertal i EVL reglerade frågor lämnats helt olösta i förslaget. AntaletbehövUga särbestämmelser är enligt hovrättens mening så stort att de skullespränga ramen för den nya lagen. Föregen del vill jag ansluta mig till uppfattningen att det fmns behov av attmodernisera och föra samman nuvarande bestämmelser om fastighetssamverkan. Denallmänna samhällsutvecklingen medför ökade standardkrav på olika områden. Inteminst gäller detta kraven på bostäder, serviceanordningar ochfritidsanläggningar. De behov som det här är fråga om är inte sällan knutnatill innehavet av fastigheter. Att tillgodose dessa behov genom separataanläggningar för varje fastighet är ofta uteslutet av tekniska, ekonomiska,hygieniska eller miljömässiga skäl. Särskilt i samband med nyexploatering ochsanering av bostadsområden är det lämpligt att frågan om kollektivaanläggningar av olika slag löses i ett sammanhang. Det är även i hög grad ägnatatt förbilliga och förenkla förvaltningen av anläggningar som betjänar ihuvudsak sammakrets av fastigheter, om förvaltningen är underkastad samma rättsregler och kanomhänderhas av samma organisation. Den nuvarande lagstiftningen om inrättandeoch förvaltning av gemensamma anläggningar lägger hinder i vägen för sådanasamlande lösningar. HärtiU kommer att den också i andra hänseenden framstår somotidsenlig och svårtillämpad. Detta gäller främst EVL och VL. LGA, som tillkomså sent som 1966, motsvarar givetvis i lagtekniskt hänseende de krav som börställas på en modern lag men har visat sig vara behäftad med vissa andrabrister som gjort att lagen inte tUlämpats i den omfattning som avsetts. Det framstår vidare somuppenbart att bysamfällighetslagen är föråldrad och i behov av engenomgripande revision. fick lantmäteristyrelsen i uppdrag att seöver denna lag och reformbehovet har som därefter förflutit ökatytterligare. Även när det gäller förvaltning av de objekt som avses i denna laggör sig kravet på samlande lösningar gäUande. Starka skäl talar också för öppnar möjlighet att samordna förvaltningen av dessa objekt medförvaltningen av gemensamma anläggningar. Behovet av en nylagstiftning i fråga om fastighetssamverkan har understrukits genomtillkomsten av FBL. MeUan fastighetsbildning och anläggningsföretag föreliggerett intimt samband. NybUdning eller ombildning av fastigheter föratsätter oftaatt vägar byggs eller ändras till sin sträckning och att andra kollektivaanläggningar inrättas. A andra sidan kan tillkomsten av en sådan anläggningmedföra behov av ändringar i den rådande fastighetsindelningen. Detta gäller iförsta hand vägar men äger tiUämpning också på vissa andra slag avanläggningar. Detta ömsesidiga samband meUan fastighetsbildnings- ochanläggningsfrågor gör det nödvändigt att anpassa de olikalagstiftningskomplexen till varandra. En sådan anpassning måste beröra såvälförfarandebestämmelser som materiella föreskrifter. I samband med FBL:sikraftträdande har visserligen i detta syfte genomförts vissa ändringar ianläggningslagstiftningen (prop. 1971: 151). Dessa är emellertid endast avprovisorisk natur och innebär inte lösningar som på kan ansesgodtagbara. FBL innehåller vidarebestämmelser som i förhållande till gällande rätt innebär vidgade möjligheteratt bilda samfälligheter för skilda ändamål. Av särskild betydelse tordereglema om avsättande av mark till gemensamhetsskog komma att bli. Det ärgivetvis angeläget att förvaltningen av nytillskapade samfälligheter redanfrån början kan ske i rationella former. Vadsom nu har anförts talar med stor styrka för att en lagstiftning i enlighet medpromemorieförslaget bör genomföras . Till stöd för enmotsatt uppfattning har vid remissbehandlingen i första hand åberopats attsåväl EVL som VL f.n. är föremål för en allmän översyn genom särskilt tUlkaUadesakkunniga och att resultatet avutredningsarbetet bör avvaktas innan förslaget läggs till gmnd förlagstiftning. Med anledning härav viU jag erinra om att i direktiven för debåda utredningama gjorts vissa uttalanden som begränsar deras uppdrag och somhar samband med det utredningsarbete som ligger till grand förpromemorieförslaget. Sålunda har i vattenlagsutredningens direktiv framhållitsatt ställning först senare kunde tas tiU frågan i vad mån utredningen borde seöver torrläggningsbestämmdsema i 7 kap. VL (. I direktiven vägutredning har erinrats om det redan pågåendearbetet med en ny lagstiftning om samverkan meUan fastigheter samt betonatsvikten av att detta och översynen av EVL bedrevs i nära samråd (1971 årsriksdagsberättelse K: 32). Det utredningsarbete sombedrivits inom och som lett fram till promemorieförslagetomfattar alltså inte frågor som förbehållits vattenlagsutredningen och 1969 årsvägutredning. A andra sidan innebär vad som anförts i utredningsdirektiven inteatt de frågor som behandlas i promemorieförslaget definitivt undandragits utredningarna.Om det med hänsyn till den kritik mot förslaget som framförts vidremissbehandlingen eller av andra skäl anses nödvändigt att vissa frågor brytsut ur förslaget och hänskjuts tUl utredningarna för fortsatta överväganden, börgivetvis så ske. Det Ugger i sakens natur att stor vikt härvid måste fästas vidde synpunkter som framförts i utredningarnas remissyttranden. Vattenlagsutredningenhar som tidigare nämnts förordat att promemorieförslaget inte läggs tiU grandför lagstiftning såvitt gäller dikningsföretag. Vad utredningen anfört tUlstöd för detta ställningstagande styrks av uttalanden från andra remissinstansersom har sakkunskap i torrläggningsfrågor. Mot bakgrunden härav finner jagövervägande skäl tala för att dikningsfrågoma inte löses i detta sammanhangutan att de tillsammans med övriga torrläggningsfrågor överlämnas tillvattenlagsutredningen. Jag kommer senare denna dag att anmäla fråga om utvidgningav utredningens uppdrag i dessa hänseenden. Jag vill emellertid redan härunderstryka vikten av att sambandet mellan torrläggningsföretag och andraanläggningsföretag samt fastighetsbildningsåtgärder beaktas under det fortsattautredningsarbetet. 1969års vägutredning har i sitt remissyttrande i princip godtagit promemorieförslaget.Av yttrandet framgår också att förslaget utarbetats i samråd med utredningen ienlighet med vad som föratsätts i dess direktiv. Mot denna bakgrand saknas detanledning anta att ett genomförande av promemorieförslaget skulle föregriparesultatet av utredningens arbete eller försvåra detta. Inte heller i övrigtkan jag finna tillräckliga skäl föreligga för att bryta ut vägfrågoma urförslaget. Som framgår av det följande bör vissa ändringar och kompletteringargöras i förslaget till anläggningslag. Det står givetvis utredningen fritt attunder sitt fortsatta arbete föreslå ytterligare ändringar och komplette- ringar.De behövliga särbestämmdsema torde mycket väl kunna rymmas inom ramen förlagen. Påståendet att ett sammanförande av vägsamfälligheter med andrasamfälligheter skulle allvarligt störa arbetsrutinerna vidstatsbidragsgivningen till enskilda vägar synes överdrivet. Även om vissakomplikationer skuUe uppstå, måste dessa anses väga lätt i förhållande tiU defördelar som står att vinna. Möjligheterna för det allmänna att genomstatsbidragsgivningen påverka det enskilda vägnätets utformning berörs integenom den föreslagna nya lagstiftningen. Jaganser således att promemorieförslaget med undantag av de delar som rördikningsföretag bör läggas till grund för lagstiftning. Ienlighet med det anförda har inom upprättats förslag till 1. anläggningslag, 2. lag om förvaltning avsamfälligheter, 3. lag om införande avanläggningslagen ( ) och lagen ( ) om förvaltning av samfäUigheter, 4. lag om förmånsrätt förfordringar enligt lagen ( ) om förvaltning av samfälligheter, 5. lag om ändring i lagen (1904:48 s. 1) om samäganderätt, 6. lag om ändring i lagen (1938:274) om rätt tUl jakt, 7. lag om ändring i lagen (1946:807) om handläggning av domstolsärenden, 8. lag om ändring i lagen (1950:596) om rätt till fiske, 9. lag om ändring i fastighetsbUdningslagen(1970:988), 10. lag om ändring i väglagen(1971: 948), 11. lag om ändring i lagen (1955:183) om bankrörelse, 12. lag om ändring i lagen (1955:416) om sparbanker, 13. lag om ändring i lagen (1956:216) om jordbrakskasserörelsen, 14. lag om ändring i lagen (1969:732) om postbanken, 15. lag om ändring i förordningen(1968: 576) om stadshypotekskassa och omstadshypoteksföreningar. Förslagentorde få fogas vid statsrådsprotokollet i detta ärende som bilaga 2'. III Förslaget till anläggningslag Promemorieförslaget.Enligt promemorian talar starka skäl för att man för samman de nuvarandebestämmelserna i och EVL samt dikningsreglerna i VL till en enda lag omgemensamhetsanläggnmgar. Avbilaga 2 återges här endast författningsförslagen under 19. Övriga författningsförslagär likalydande med motsvarande, vid propositionen fogade förslag. Ensådan reform innebär inte att samtliga bestämmelser i den nya lagen skall hagenerell tUlämplighet på de olika slags anläggningar som det här är fråga om.Anläggningama tjänar ändamål av skiftande art och deras omfattning ochutformning varierar inom vida gränser. Det föreUgger därför behov av särbestämmelserför vissa typer av anläggningar. Sådana särbestämmelser kan tas upp i särskUdaavdelningar i den nya lagen. Omman skaU nå några påtagliga vinster med en gemensam lag, är det emellertid,sägs det vidare i promemorian, tydligt att särregleringen inte får bli alltföromfattande. Goda förutsättningar synes också föreligga att utforma lagen påsådant sätt att vissa grundläggande bestämmelser får generell gUtighet; Frågorom tvångsdelaktighet, tvångsrätt, beaktande av allmänna intressen, kostnadsfördelning,prövningsförfarande och överprövning uppkommer beträffande samtligaanläggningstyper, och det framstår som naturligt att de löses efter sammaprinciper. Närdet gäller att utforma bestämmelser i dessa ämnen anses det ligga nära tillhands att söka förebilder i FBL. Frågor av det slag som nämnts har därfått tidsenliga lösningar. I den mån dessa lämpar sig även föranläggningsförhållanden faller det sig naturligt att använda sig av dem ianläggningslagen. Härigenom skulle möjligheterna att samordna förrättningarenligt de olika lagarna öka i hög grad och lagtill-lämpningen även i övrigtunderlättas. Vidsidan av FBL bör enligt promerorian LGA tjäna som mönster vid utformningen avden nya lagen. Emellertid är det tydligt att man endast i begränsadutsträckning kan efterbUda . En anledning härtill är att den nyalagen får ett betydligt vidsträcktare tillämp-nmgsområde vUket gör att reglernaofta måste ges en mer allmän avfattning än bestämmelserna i . En annanorsak är att man vid utformningen av de nya reglerna måste beakta behovet avsamordning med FBL. Slutiigen har erfarenheten visat att LGA:s regelsystem påen del punkter inte fungerar helt tillfredsställande, och det är givetvis angelägetatt man inte överför dessa brister till en ny lagstiftning. Remissyttrandena.Lantmäteristyrelsen erinrar om att anläggningslagen är avsedd att regleragemensamhetsanläggningar av vitt skUda typer. En förutsättning härför är att deallmänna bestämmelserna utformas så, att en flexibel tiUämpning blir möjlig.Först i andra hand bör olika specialintressen tillgodoses genom särskildabestämmelser. Promemorieförslaget är enligt styrelsens mening uppbyggt pådetta sätt. Inågra remissyttranden diskuteras frågan om lämpligheten av att efterbildaFBL:s bestämmelser i den utsträckning som skett i promemorian. Bankinspektionenmenar att den sålunda gjorda uppläggningen av arbetet medför avsevärdafördelar. blir,påpekas det, densamma som vid fastighetsbUdning, och samordning avförrättningar kan ske på ett smidigt sätt. Enligt inspektionens uppfattningstår promemorieförslagen lagtekniskt på en hög nivå. Hovrätten över ochBlekinge uttalar att sammanförandet av de olUca anläggningsrättsligabestämmelsema med varandra och samordningen av dessa med FBL vållat betydandelagtekniska svårigheter. Resultatet av arbetet har emellertid enUgt hovrättensmening blivit i stort sett mycket gott. betecknar dengjorda anpassningen till FBL:s regelsystem som nödvändig och ändamålsenlig. Ettliknande uttalande görs av i . Andraremissinstanser är mer kritiska mot promemorieförslaget på denna punkt.Grustäktskommittén framhåUer att de föreslagna reglerna i stor omfattningutformats efter mönster från FBL utan att det klarlagts i vad månförhållandena är fullt jämförbara med dem som råder vid fastighetsbUdning.Lantbruksstyrelsen ger uttryck för uppfattningen att kravet på koncentrationoch enhetlighet tillmätts alltför stor betydelse i promemorian påändamålsenlighetens bekostnad. Promemorieförslaget.LGA är tUlämplig bara på anläggningar som är avsedda för flera fastighetergemensamt. EVL innehåller däremot inte någon sådan begränsning. Enfastighetsägare kan således med stöd av EVL få rätt att uteslutande för egenräkning bygga och begagna väg över annan fastighets område. Huvudsyftetmed den nya lagen bör enUgt promemorian vara att reglera sådan samverkan mellanfastigheter som avser inrättande och utnyttjande av gemensamma anläggningar.Behovet av att till förmån för fastighet eller därmed jämstäUd egendom upplåtarätt att begagna annans fastighet för väg eller annan anläggning bör i förstahand tiUgodoses genom bUdande av servitut enligt allmänna bestämmelser därom.Fullt tidsenliga sådana bestämmelser finns i 14 kap. JB och 7 kap. FBL. Denyssnämnda bestämmelserna i och FBL ger emellertid inte tillräckligamöjligheter tUl servitutsbUdning i vissa fall. Enligt såväl JB som FBL gällerkrav på att ett servitut skall tUlgodose ändamål, som är av stadigvarandebetydelse för den härskande fastigheten. FBL innehåller dessutom ettuttryckligt förbud att bilda tidsbegränsade eller villkorsbundna servitut.Enligt EVL kan man däremot bilda servitut för att tillgodose ett tillfälligtbehov av väg. I lagens förarbeten (NJA II 1940 s.347) nämns som exempel på sådant tillfälligt vägbehov att en fastighetsägarevUl avverka skog eller på annat sätt utnyttja en naturtillgång ochfastighetens ordinarie vägar inte är tUlräckliga för ändamålet. Andra exempelsom anförs är att varor för ett byggnadsarbete skaU hämtas från en plats tillvilken stadigvarande vägförbinddse inte behövs ochatt en fastighets ordinarie vägförbinddse är oframkomlig på grund avnaturhändelse eller ombyggnad av vägen. Det är enligt promemorian tydligt också i fortsättningen har behov av att kunna bygga vägar för dessa ochliknande ändamål. LGA uppställer som vUlkorför inrättande av gemensamhetsanläggning att denna är av stadigvarandebetydelse för fastigheter. Ett liknande krav bör, sägs det i promemorian,inskrivas i den nya lagen. Detta bör i likhet med motsvarande krav iservitutskapitlet i JB ges den innebörden att anläggningen skall avse ettändamål som är av stadigvarande betydelse. Därmed är inte sagt att ändamåletför all framtid skall tillgodoses just med den aktuella anläggningen (jfr prop.1970: 20 s. B 728). I fräga om vägföretagsynes det inte möjUgt att upprätthålla ett krav på att ändamålet skall vara avstadigvarande betydelse. På samma sätt som en fastighet kan ha ett renttUlfälUgt behov av en väg, kan ett sådant behov föreligga för flerafastigheter gemensamt. Det bör därför öppnas möjlighet att i sådana fall få tUlstånd en samverkan för att lösa vägfrågan. Denspecialreglering som enligt det anförda behövs i fråga om enskilda vägar ansesböra tas upp i den avdelning av den nya lagen som skaU innehållasärbestämmelser beträffande vägar. Från LGA:s tillämpningsområdehar undantagits sådan anläggning vars uirättande gemensamt för flerafastigheter kan prövas av domstol eller annan myndighet enligt särskildabestämmelser. I promemorian uttalas att ett liknande undantag bör göras i dennya lagen. Med hänsyn till att 2 kap. EVL avses inte skola tUlämpas efter dennya lagens ikraftträdande kommer undantaget att få en betydligt mindreräckvidd än det har f. n. LGA gäller vidare inte sådan anläggning som avses ilagen (1970: 244) om allmänna vatten- och avloppsanläggningar. Motsvarandeinskränkning torde böra göras i den nya lagens tUlämpningsområde. I Ukhet med LGA bör, sägsdet vidare i promemorian, den nya lagen inte begränsas i territoriellthänseende. Den bör således vara tillämplig såväl inom tätbebyggda områden sominom glesbygder och oavsett huravida detaljplaner eller andrabyggnadsreglerande föreskrifter gäUer eller inte. Även tvångsbestämmdsema börges generell gUtighet. Detta innebär en avvikelse frän LGA. Enligt denna lagfår nämligen anslutning av fastighet utan ägarens medgivande i allmänhet skeendast om fastigheten är belägen inom område med stadsplan eller byggnadsplan.Vidare kan som regel bara ägare av sådan fastighet begära tvångsanslutning. Ifråga om vägar föreligger, betonas det i promemorian, uppenbarligen ett behovav tvångsregler med generell giltighet och detsamma torde även gälla vissaandra slag av gemensamhetsanläggningar. Av hänsyn tiU enskilda intressen bördock uppställas ganska stränga vUlkor för tUlämpning av tvångsreglerna. Ettannat spörsmål som bör tas upp i detta sammanhang är vad en an- läggningi lagens mening skall anses omfatta. TUl en början inställer sig frågan vUkatiUbehör som ingår i anläggningen. I 2 § EVL finns f. n. en uttrycklig föreskriftom vad som hör till väg. Någon motsvarande bestämmelse har inte tagits upp iLGA. uttalade (SOU 1963: 23 s. 86) att det medhänsyn tiU att dess förslag omfattade ett stort antal anläggningstyper av vittskilda slag var svårt att utforma en tillbehörsregel som uppfyllde skäliga kravpå enkelhet som den gav verklig ledning för rättstillämpningen.Enligt kommitténs mening var det utan särskild föreskrift tydligt att en anläggningskulle vara försedd med alla de tillbehör som behövdes för att den skulle tjänasitt ändamål liksom att dessa anordningar borde tUlhöra den gemensammaanläggningen, om de inte med större fördel kunde ombesörjas av de anslutnafastigheternas ägare var för sig. Dessa synpunkter bör enligt promemorianalltjämt vara vägledande. Den nya lagen bör således inte innehålla någontillbehörsregel med allmän giltighet. När det gäller vägar anses det dock varanödvändigt att i fortsättningen liksom hittUls genom en uttrycklig bestämmelsereglera tillbehörsfrågan. Enannan fråga som diskuteras i promemorian är när en enda anläggning eller fleraanläggningar skall anses föreligga. LGA innehåUer inte någon föreskrift härom.Fastighetsbildningskommittén anförde (SOU 1963: 23 s. 87) att också denna frågai praktiken torde lösas på det sätt som var mest naturligt och ändamålsenligt.Anordning vars huvudsakliga uppgift var att möjliggöra eUer underlättautnyttjandet av en gemensamhetsanläggning borde ingå som en del av denna ochinte betraktas som en självständig anläggning. Att en parkeringsanläggningjämte anslutande enskild tUlfartsväg eller för anläggningen nödvändig vatten-och avloppsledning normalt utgjorde en enda anläggning ansåg kommittén ligga isakens natur på samma sätt som att en värmeanläggning omfattade ävengemensamma ledningar genom vUka värme fördes från anläggningen till de särskUdafastigheterna. EVLsaknar en uttrycklig reglering av frågan huruvida olika vägsträc-kor som hängersamman med varandra skall betraktas som en enda väg eller som olika vägar. 1935års vägsakkunniga, vars förslag ligger tiU grund för lagen, menade (NJA II 1940s. 335) att spörsmålet borde avgöras med hänsyn tUl vad som i varje särskUtfall kunde anses naturligt och praktiskt varvid reglerna om väghållningen kundeinverka. När olika sträckor av en väg var tUl nytta för helt skilda grupper avfastigheter, borde enligt de sakkunniga var och en av dessa vägsträckor betraktassom en särskild väg. Motsvarande borde däremot inte obetingat gälla när envägsträcka var gemensam för flera fastigheter fastän vägens fortsättning varav betydelse bara för vissa av dem. Här kunde det uppenbarligen vara lämpligtatt vägsträckorna även från väghållningssynpunkt ansågs som delar av en ochsamma väg. Vid bestämmande av de särskilda fastigheternas andelar iväghållningen kunde man dock ta behövlighänsyn till att vägen inte i sin helhet användes av alla fastigheterna. Vadsom nu har anförts visar enligt promemorian att det knappast är möjligt attgenom en lagbestämmelse fastslå när en enda anläggning eller flera anläggningarskall anses föreligga. Frågan bör därför liksom överlämnas åträttspraxis. Ledning synes kunna hämtas från de uttalanden i ämnet som gjortsav fastighetsbildnmgskommitté och vägsakkunniga. En givenutgångspunkt bör vara att man som en anläggning betraktar vad som vid ettfunktionellt betraktelsesätt framstår som en enhet. Utrymme bör också finnasför överväganden av ekonomisk natur. Man bör således fästa vikt vid vad som ärägnat att åstadkomma en skälig kostnadsfördelning. Särskilt när det gäller vägarbör hänsyn också tas till att det ofta är ägnat att främja företagetsgenomförande att kostnaderna kan slås ut på så många delägare som möjligt. EnligtLGA gäller att endast en anläggning kan behandlas vid samma förrättning (NJA II 1966s. 212 och 214). I promemorian framhåUs att starka praktiska skäl talar för attanläggningsfrågor skaU kunna företas till gemensam prövning vid enförrättning. Möjlighet härtill bör öppnas i den nya lagen. Vidare skall en ochsamma association kunna förvalta flera samfälligheter eller anläggningar. Denomständigheten att man behandlar ett företag som flera anläggningar kommerdärför inte att medföra några förrättningstekniska eller förvaltningsmässigaolägenheter. EnligtLGA skall lagens bestämmelser om fastighet äga motsvarande tUlämpning påtomträtt, som är inskriven, och på sådan rätt till ofri tomt i stad som utgörfast egendom.