prop · FW0322 · 1973-12-31 00:00:00 — Garantin gäller fastighet som innehas ihuvudsakligt syfte att bereda bostad åt ägaren och honom närstående, dvs. somregel en- eller tvåfamiljshus. Expropriationsmål prövas i första instans avfastighetsdomstol. Talan kan fullföljas till högsta domstolen. Närmarebestämmelser om rättegängen i sådana mål finns i 5 kap. ExL. Enligt 1 § förköpslagen (1967: 868, ändrad senast1971: 892) (FL) har kommun förköpsrätt vid försäljning och byte av sådan fastegendom som med hänsyn till den framtida utvecklingen behövs för tätbebyggelseeller därmed sammanhängande anordning. Förköpsrätten innebär att kommunen fårförvärva den egendom som köpet avser från säljaren på de villkor som avtalatsmellan denne och köparen. Från expropriation skiljer sig sålunda förköpet genomatt förvärvet aUtld sker först när ägaren är beredd att avhända sig egendomenoch till ett pris som säljaren och köparen kommit överens om. Förköp avserendast äganderätt till fast egendom och kan således inte utövas vid överlåtelseav tomträtt. Syftet med lagen var att förbättra kommunernas möjligheter att påett tidigt stadium förvärva mark som behövs för samhäUsutvecklingen ochdärigenom åstadkomma en dämpning av prisutvecklingen I fråga om sådan mark. Med den allmänna begränsningen i 1 § avförköpsrättens tillämpningsområde kommer, framhålls i lagens förarbeten (prop.1967: 90 s. 77), förköpsrätt i huvudsak att föreligga i fråga om obebyggd ellergles- Prop.1973: 22 23 bebyggdmark i anslutning till expanderande tätorter samt beträffande saneringsområdenoch andra områden där behov att omdana bebyggelsen gör sig gällande. Utanförförköpsrätten faller däremot sådan mark beträffande vilken någon förändring avanvändningen inte kan förväntas. Lagens3 § innehåller en uppräkning av fall där förköpsrätt Inte får utövas. a. om fastigheten har en ägovidd som understiger 3 000 m- ochdessutom ett värde som är lägre än . För att fastigheten skall gå frifrån förköp måste således båda dessa förutsättningar vara uppfyllda. Omfattaren försäljning flera fastigheter, måste alla fastigheter uppfylla dessaförutsättningar för att försäljningen skall gå fri från förköp. Somfastighetens värde skall normalt gälla taxeringsvärdet pä fastigheten ellertaxeringsenheten året före det är då försäljningen skedde. Förköpsrätten utövas genom att kommunen underrättarsäljare och köpare om kommunens beslut att utöva förköpsrätt samt anmäler beslutettill inskrivningsmyndigheten (7 §). Förköpsrätten skall, med vissa undantag,utövas sist på den inskrivningsdag som infaller närmast fråndet lagfart söktes på köparens förvärv. 3.1.1Behovet av lagstiftning m. m. a. att kommunernaskall upprätta bostadssaneringsprogram. Frågan har avhandlats i prop. 1973: 21. Ettkonkret syfte med programmet skall enligt utredningen vara att de undermåligabostäderna i kommunen saneras . Programmet skall innehålla dels enredovisning av behovet av förändringar i bostadsbeståndet ,dels en inventering av de fastigheter som bör åtgärdas under programperiodenoch dels en genomförandeplan för saneringen. Planen skall klargöra vilkenbebyggelse som bör rivas och ersättas av nyproduceradebostadshus (totalsanering), vilka bostadshus som bör bibehållas ochmoderniseras (ombyggnad), vilka hus som i avvaktan pä framtida totalsaneringbör undergå en begränsad modernisering (upprustning). Planen skall vidare angetidpunkten för de avsedda åtgärderna. Enförutsättning för att åtgärderna i bostadssaneringsprogrammet skall kunnafullföljas är att effektiva medel står kommunen till buds för att påverka enfastighetsägare att dels undanröja sanitära och byggnadstekniska brister i sinfastighet, dels tillse att lägenheterna i fastigheten uppfyller grundläggandebostadsfunktionella krav. Enligt utredningens uppfattning har de nuvarandebestämmelserna på området uppenbara Prop.1973: 22 24 bristeri detta avseende, och kommunerna har därför inte författningsenligamöjligheter att effektivt genomdriva krav på upprustning. Det behövslagstiftning som innebär såväl en utvidgning av det fält hälsovårdsstadgantäcker som en skärpning av dess nu gällande krav. En rad faktorer måste beaktas när en sådanlagstiftning tillskapas. Utredningen anger bl. a. att det måste närmarepreciseras vUka åtgärder fastighetsägaren skall kunna åläggas att utföra, attkommimen måste få effektiva medel att tvinga fram sådana åtgärder eller, iförekommande fall, möjlighet att utdöma lägenheter, samt att handläggningen avupp-rustningsärenden utformas sä att den blir mindre omständlig och tidsödandeän den som gäller t. ex. ärenden enligt HS. Utredningen har haft sitt huvudsakliga intresseinriktat på att råda bot på brister i lägenheter i flerfamiljshus, i förstahand sådana som upplåts med hyresrätt. Utredningen är medveten om att detförekommer småhus som upplåts med hyresrätt eller som tjänstebostäder samt attdet finns enstaka bostadslägenheter (bevakningslägenheter) Insprängda i hus förannat ändamål än bostadsändamål men anser att sådana bostäder inte behöveromfattas av lagen. Den kommer därmed att avse hus med mer än två lägenheter. Denbör vara tillämpUg inte bara på själva huskroppen utan även på anordningar påtomten, t. ex. ledningsserviser. Utredningen framhåller vidare att en utgångspunktbör vara att samma krav skall gälla fastigheter I hela landet, somman vid tillämpningen måste kunna ta hänsyn till förhållandena på orten, vadgäller bostadsförsörjningsläge, förekomsten av undermåliga bostäder,stadsplaneförhåUanden och liknande lokala faktorer. I blickpunkten kommer även förhållandet till defastigheter, som ingår i bostadssaneringsprogrammen. Enligt utredningensmening är det uppenbart att tvångsåtgärder måste kuima sättas in oberoende avom huset kommit att ingå i sådant program, eftersom detta oftast ligger senarei tiden. Självfallet kan dock vissa hus under förfarandets gång komma attinrymmas i programmet. De författningar som f. n. d. i fråga om bostadshus är, framhåUer utredningen, HS och BS. HS ochsocialstyrelsens anvisningar till denna syftar till att undanröja sanitärolägenhet och anger minimikrav bl. a. på bostäders anordnande och skötsel. BSoch de anvisningar som baseras på denna Svensk Byggnorm reglerar främstbyggnadstekniska förhållanden och brister som kan medföra risk för olycksfall. Utredningen finner det i och för sig möjligt attförändra HS så att den blir ett aktiverande medel med vars hjälp kommuner kaninitiera er- Prop.1973: 22 25 forderliguppmstnlng av dåliga bostäder. Det är emellertid förenat med nackdelar attenbart göra ändringar där. HS är nämligen avsedd att tiU-gripas närmast isituationer där hälsorisker uppkommit. Vad som därutöver erfordras, anförutredningen, är medel för att generellt höja standarden i bristfälliga bostäder,oavsett om det föreligger sanitära missförhållanden eller inte. Det gäller atti konkreta termer ange den lägsta standard som från olika synpunkter kangodtas. Med en sådan utformning skulle HS få ett annat och vidare syfte än denf. n. har. En rad andra förhållanden av såväl materiell som formell art harockså betydelse. Utredningen finner det därför olämpligt att genomföra ändringarnainom ramen för HS. Utredningenhar också prövat möjUgheterna att samordna de nu avsedda bestämmelserna medTvL. Av motiven till TvL framgår emellertid att meningen inte i och för sig äratt vidga fastighetsägarens skyldigheter att vårda sm fastighet och att sörjaför sundhet, ordning och skick utan att öka möjligheterna att komma till rättamed faU då dessa skyldigheter påtagligt och mera fortlöpande eftersatts.Utredningen finner detta förhållande, förutom annat, medföra att en samordninginte ter sig lämplig eller möjlig. De nu angivna betänkligheterna mot att i gällandeförfattningar infoga nya bestämmelser av den natur det här blur fråga om harlett tUl att utredningen föreslär att bestämmelserna skall ingå i en förändamålet särskUd lag bostadssaneringslagen (BSL). Utredningen utgår från att en lagstiftning ombostadssanering inte rimligen bör eller kan innehålla allehanda detaljer om denstandardnivå som krävs. Denna är för övrigt föränderlig i tiden med hänsyn tillbl. a. den tekniska utvecklingen och andra faktorer. Lagen bör därför angeendast den allmänna ramen för nivån och de faktorer som i första hand börfixeras. Med hänsyn härtill måste tillämpningsföreskrifterutfärdas, som närmare konkretiserar lagens allmänna termer. Förhälsovårdslagstiftningen är huvudman så till vida, attstyrelsen bl. a. äger utfärda anvisningar i anslutning till denna lagstiftning.Med BSL:s inriktning är det enligt utredningens mening naturligt, att ansvaretför åtgärder pä det centrala planet får ankomma på den myndighet, som handharfrågor om den allmänna bostadsförsörjningen, dvs. Helt naturligtmåste styrelsen därvid samräda med andra myndigheter, bl. a. medsocialstyrelsen och statens planverk. Utredningen föreslår att författningsbestämmelsernautfärdas av Kungl. Maj:t på grundval av förslag från bl. Ilagen bör sålunda intas en föreskrift av innebörd att Kungl. Maj:t äger utfärdaföreskrifter för tillämpningen av lagen. Utredningen lägger fram ett förslag till lägstagodtagbara standard som i huvudsak innebär att bostadslägenhet skall varautmstad med an- Prop.1973: 22 26 ordningarför kontinuerlig uppvärmning, kontinuerlig tiUgäng till varm-och kallvatten,avlopp, toalett, tvättställ, bad eller dusch, matlagning och elförsörjning.Vidare skall tillgång finnas tUl tvättstuga och förråd. När synnerliga skälföreligger skall under vissa förutsättningar toalett samt bad eller dusch kunnaaccepteras utanför lägenheten. Förslaget innebär härutöver att krav skallställas på husets utförande och kondition, huvudsakligen avseendebyggnadsstomme, yttertak och ytterväggar, isolering samt installationer.Kungl. Maj:t avses redovisa standardkraven i en särskild kungörelse. Förslagethar behandlats i prop. 1973: 21. 3.1.4Kommunens handläggning av ärenden enligt BSL m. m. Utredningen föreslår att förfarandet i ärendenenligt BSL inleds med att kommunen företar besiktning bostadsinspektion avden ifrågavarande fastigheten för att utröna om den uppfyller kraven på lägstagodtagbara standard. Inspektionen bör primärt inriktas på det sämsta beståndet,där behovet av åtgärder från bostadsförsörjningssynpunkt är störst. Tillledning för inspektionsverksamheten bör ligga de inventeringar som föregårsaneringsprogrammen. Inspektionen bör enligt utredningens uppfattningbaseras på en ätgärdsplan varvid målet bör vara att tvångsåtgärder iförsta hand inriktas på lägenheter som saknar någon eller några avutmst-ningsdetaljema vatten, avlopp, centralvärme eller eget WC. Därefter böråtgärdema avse lägenheter som saknar eget bad eller duschram eller som tillhörkvalitetsgrupperna 12 men ändå har en låg standard. Om det vid besiktning konstateras att en fastighetinte uppfyller den lägsta godtagbara standarden, bör kommunen enligtutredningen kunna omgående meddela fastighetsägaren ett föreläggande. Syftetmed föreläggandet skall vara att utröna fastighetsägarens syn på kravet om upprustning,och det skall därför innehålla endast en uppmaning att ange om hinder enligthans mening möter mot de aktuella åtgärderna. Detta föreläggande skall varatidsbegränsat till efter delgivning. Normalt bör av ca tremånader vara tillräckligt. I mera komplicerade fall, där viss förprojekteringbehövs för att fastighetsägaren skall kunna avgöra om tekniskt-ekonomisktgynnsamma fömtsättningar föreligger, bör en längre tidsfrist kunna medges.Utredningen föreslår att får utgöra maximum. Underlåtenhet attavge svar inom den tillmätta tiden skall inte utgöra hinder för den fortsattaförrättningen utan får anses innebära att fastighetsägaren inte har någoninvändning. Utredningen framhåller emellertid särskUt att han därmed inte ärbetagen rätten att senare under proceduren ange stridiga synpunkter. Finnerkommunen efter tidsfristens utgång att framförda invänd- Prop,1973: 22 27 ningarhar bärkraft, bör kommunen enligt utredningens förslag lägga ned förfarandetoch överväga antingen senareläggning av åtgärderna, inplacering isaneringsprogrammet eller utdömning av lägenheterna. Finner kommunen att dethinder fastighetsägaren angivit inte bör beaktas, skall kommunen föreläggadenne att mom genomföra de ifrågavarande åtgärderna. Sådantföreläggande skall meddelas även om fastighetsägaren medgivit att utföraåtgärderna eller underlåtit att ange hinder. Utredningen föreslår attåtgärdsföreläggande alltid skall förenas med vite. Ifråga om bedömningen av angivna hinder framhåller utredningen att en moderniseringkan vara tekniskt-ekonomiskt oförsvarlig (moder-niseringskostnadema överstigerbyggnadskostnadema för en motsvarande nybyggnad) om den innebär attombyggnadsstandard skall införas. Detta utesluter emellertid inte attupprustning kan vara tekniskt-ekonomiskt försvarbar, om den syftar till attuppnå endast den lägsta godtagbara standarden. Om inte ens sådan upprustning ärförsvarbar, torde rivning vara det enda acceptabla alternativet. Svårigheteratt skaffa medel, arbetskraft o. dyl. bör enligt utredningens uppfattning kunnarespekteras så till vida att genomförandet av åtgärderna förläggs till ensenare tidpunkt. Däremot bör sådana svårigheter inte föranleda att förfarandetavbryts eller att föreläggandet undanröjs. Utredningenerinrar om att det i samband med ombyggnad har förekommit att fastighetsägareinte kan förränta både fastighetens avkastningsvärde ochombyggnadskostnaderna. När sådana kalkyler inte går ihop, kan det enligtutredningens mening bero på att ingångsvärdet av den omoderna fastigheten sattsför högt eller att ombyggnadskostna-dema varit för höga. Förhöga avkastningsvärden erhålls, om man vid avkastningsvärderingen räknar medför låg kapitaliseringsränta vid uppskattning av ägarekapitalet och/ellerbortser från nödvändiga iståndsättningskostnader i fastigheten. Om beräkningenav avkastningsvärdet före ombyggnad grundas på en låg räntefot vid uppskattningav ägarekapitalet, måste man, anser utredningen, bibehålla detta synsätt vidhyressättning efter ombyggnaden. BUr sluthyran likväl för hög, kan detta beropå att ingångsvärdet före modernisering beräknats utan hänsyn tUl kostnaderför nödvändig iståndsättning. Utredningen framhåller att bostadsinspektioneroch åtgärdsförelägganden kan, om de är verksamma, dokumentera kravet påiståndsättning, vilket i sin tur får effekt på fastighetsmarknaden. Med stöd av 72 § HS kan hälsovårdsnämnd meddelaförbud mot användning av bostad för avsett ändamål. Ett sådant förbud vilar påförutsättningen, att sanitära brister har konstaterats föreUgga. Prop.1973: 22 28 utredningensmening är det nödvändigt att även BSL innehåller bestämmelser som gör detmöjligt att förbjuda användning av lägenhet för bostadsändamål. Lagen syftarvisserligen primärt tUI att framtvinga en viss standardnivå, men det tordeenligt utredningen inte vara tillräckligt med åtgärdsföreläggande som endaremedium mot bristerna i de undermåliga bostäderna. I de fall dåverkställighet av ett åtgärdsföreläggande skulle medföra orimliga kostnader,t. ex. jämfört med kostnaderna för att riva och bygga nytt, anser utredningenatt det behövs ett annat korrektiv. Detsamma gäller om hinder föreligger enligtBS, dvs. att byggnadslov inte kan erhållas. Om lagen endast angavåtgärdsföreläggande som framkomstväg, skulle följaktligen ett besvärandevakuum kunna uppstå. Utredningen anser att lagen därför bör kompletteras medett legalt instmment för att utdöma lägenheter. Utredningen framhåller att utdömning av lägenheterinte bör ges större omfattning än som kan rymmas inom rimlig avgång. Bedömninghärav bor göras med stöd av bostadssaneringsprogrammet. För övriga med bristerbehäftade bostäder bör åtgärdsföreläggande utfärdas. Utredningen framhållervidare att sådana beslut som innebär förbud mot uthyrning förbostadsanvändning från den dag hyresgästen avflyttar av flera skäl börundvikas. Ett av dessa är att sådant beslut inte främjar planmässig evakuering.Ett annat är att hyresgäst genom sådant beslut fråntas sin bytesrätt ochsålunda begränsas i sin möjlighet att flytta, vilket i sin tur innebär att hanmåste bo kvar i en undermålig bostad. Utredningen framhåller att det såväl frånorganisatorisk synpunkt som med hänsyn till fastighetsägarna är angeläget, atthälsovårds- och samt andra nämnders inspektion och krav samordnasså att inte nya krav framställs, t. ex. vid byggnadslovsprövningen.Fastighetsägarna blir då från början underrättade om kommunens krav på åtgärdervid modernisering. Organisatoriskt kan detta lösas på olika sätt. Ett exempelär att bostadsinspektionen leds av en projektgrupp med företrädare frän olikanämnder och utförs av tillgängliga inspektörer frän hälsovårdsnämnd och byggnadsnämnd.Ett annat alternativ är att kommunen inrättar en enda bostadsinspektion, somkan betjäna både hälsovårdsnämnd och byggnadsnämnd och som rekryteras med siktehärpå. För egen del finner utredningen lämpligt att besiktningen utförs av detkommunala organ som har störst erfarenhet av sådana frågor, dvs.byggnadsnämnden, eller av det särskilt tillskapade kommunala organet. Beslutanderätten i fråga om åtgärder enligt BSLskall tillkomma kommunstyrelsen eller, efter kommunens bestämmande, annat kommunaltorgan. Prop.1973: 22 29 3.1.5 Kompetenskonfliktermellan BSL samt HS och BS Utredningen finner det uppenbart att kompetenskonflikter kan upp komma med HS och BS vid tillämpningen av BSL. Ett åtgärdsföreläg gande med stöd av BSL kan exempelvis komma att omfatta även sani tära brister. Det är därför angeläget att denna fråga löses. Utredningen framhåller i detta sammanhang att någon klar gränsdragning mellan hälsovårds- och kompetensområden inte finns. En ligt BS skall nämligen byggnad underhållas så att hållfastheten inte äventyras samt brandfara, sanitär olägenhet eller vanprydnad icke upp kommer. Om fastighetsägaren eftersätter sina åligganden i dessa avseen den, kan ingripa med föreläggande. Denbästa utvägen att eliminera de antydda konfliktriskema är enligt utredningensmening att i såväl HS som BS ta in en bestämmelse att hälsovårds- resp.byggnadsnämndens kompetens bryts i de fall föreläggande meddelas enligt BSL. UtredningenframhåUer emellertid att en sådan bestämmelse inte befriar nämnden från dessskyldighet att besluta om åtgärder i anledning av brister I övrigt. 3.1.6.1Verkan av åtgärdsföreläggande vid fastighetsöverlåtelse Utredningen konstaterar att den nuvarandehandläggningen av Inspektionsärenden enligt HS är mycket omständlig ochtidsödande. En fastighetsägare som inte vill efterkomma ett föreläggande frånhälsovårdsnämndens sida har stora möjligheter att förhala ett sådant ärendeunder . Till en början kan hälsovårdsnämnden dra sig för att sätta utvite och i stället meddela ett föreläggande utan vitessanktion. Mot detta kantalan föras I ett flertal Instanser, oavsett om det finns fog för klagomåleneller inte. Besvärsinstanserna utsätter som regel ny tid, inom vilken åtgärdensenast skall vidtas. Enbart detta förfarande, framhåller utredningen, kandärför dra ut . Om hälsovårdsnämnden sedan fattar ett nyttbeslut av samma innehåU och dessutom förelägger vite kan samma förfarandeupprepas. Efterkommer fastighetsägaren inte föreläggandet, kan talan väckas omutdömande av vitet. Sådan talan skall väckas av aUmän åklagare och prövas vidallmän domstol. Fastighetsägaren har därvid möjlighet att överklaga ända upptiU högsta domstolen, varigenom ärendet ytterligare kan fördröjas. Utredningenframhåller vidare att, om den verksamhet som föreläggandet avser underbesvärsförfarandet överlåts tiU annan person, besvärslnstan-serna blott har attkonstatera överlåtelsen, varvid förfarandet måste börja om från början mot dennye ägaren. Dennuvarande ordningen enligt HS visar enUgt utredningens mening i flera avseendensä allvarliga brister, att det är angeläget att en rationel- Prop.1973: 22 30 Utredningen framhåller att försök i den riktningentidigare har gjorts men inte lett till något påtagligt resultat. föreslog sålunda i sitt slutbetänkande Sanering av stadssamhällenasbebyggelse (SOU 1947: 26) att förbud och föreläggande enligt HS ibostadsärende skulle antecknas i vederbörande fastighetsbok och Intas Igravationsbevis samt att förbud resp. föreläggande mot en fastighetsägareskulle vara gällande mot ny ägare av fastigheten. Förslaget föranleddeemellertid inga lagstiftningsåtgärder. erinrar vidare om att fråganånyo aktuaUsera-des under remissbehandlingen av 1948 årshälsovårdsstadgekommittés betänkande med förslag tUl ny hälsovårdsstadga m. (SOU 1953: 31) och även togs upp av departementschefen i den proposition somföranleddes av betänkandet (prop. 1958: B 46). Departementschefen framhölldärvid, anför utredningen, bl. a. att bestämmelserna om vitesföreläggandeborde ges den utformningen, att hälsovårdsnämnd generellt tillades befogenhetatt vid vite ålägga ägare av byggnad, anläggning eller upplag att vidförsäljning anmäla den nye ägarens namn och adress till nämnden.Enligt departementschefen borde sådant åläggande kunna meddelas antingen påsamma gång som ett föreläggande att vidta viss åtgärd eller också senare, dånämnden fått kännedom om att försäljning skett eller förbereds. Åläggandetborde dessutom förbindas med bestämmelse om vitespäföljd. beslötsedermera i enUghet med departementschefens förslag. Enligt saneringsutredningens mening är det en storolägenhet att verkställigheten av ett föreläggande med vitesinstitutetsnuvarande konstruktion kan förhalas avsevärd tid om den verksamhet somföreläggandet avser överlåts tUl ny ägare. I förevarande sammanhang är intressetemellertid koncentrerat på förelägganden som skall utfärdas i syfte attåstadkomma uppmstnlng av bostadsfastigheter, dvs. sådana förelägganden somriktar sig mot fastighetsägare. På grund härav torde ölägenheterna av enöverlåtelse enligt utredningens uppfattning kunna elimineras åtminstone tillviss del om föreläggande, på sätt som bostadssociala utredningen föreslog isitt betänkande, anknyts till fastigheten i fråga. Saneringsutrednmgen föreslårdärför att kommunens åtgärdsföreläggande skall kunna anmälas tillinskrivningsmyndigheten för anteckning i fastighetsboken. Utredningenframhåller att vitet härigenom kommer att belasta fastigheten och vara gällandemot ny ägare. I förhållande tiU de betydande nackdelar som är förknippade medden nuvarande ordningen synes det nu förordade systemet enUgt utredningensmening knappast komma att medföra några praktiska eller administrativaölägenheter. Inte heller från rättssäkerhetssynpunkt torde det föreslagnaförfarandet inge några betänkligheter. Om fastighetsägaren efterkommer föreläggandet, harhan att anmäla detta tiU kommunen som får begära hos inskrivningsmyndighetenatt 1973: 22 31 anteckningeni fastighetsboken upphävs. Utredningen anser att kommunen för att entillfredsställande ordning skaU erhållas i ett sådant fall måste meddela ettformligt beslut. Om kommunen och fastighetsägaren har olika uppfattning ifrågan humvida föreläggandet är efterkommet, skall besvär kunna föras överbeslut varigenom begäran att upphäva anteckning ogillas. 3.1.6.2Rättskraften hos beslut med åtgärdsföreläggande Utredningen framhåller att det i den juridiskalitteraturen allmänt fömtsätts att ett beslut om vitesföreläggande kan prövas ivid omfattning när fråga uppkommer om utdömande av vitet. Domstolen kan, anförutredningen, bl. a. pröva om myndighetens beslut angående den primäraförpliktelsen är i alla hänseenden lagligt och lämpligt och om myndigheten ägtbefogenhet att fästa vite vid förpliktelsen. Då domstolen sålunda kan prövafrågan om lämplighet, kan även nya omständigheter beaktas. Om t. ex. denpåbjudna åtgärden är önskvärd eller erforderlig, torde vitet inteböra utdömas. Om vite förelagts till oskäligt högt belopp, har domstolen ipraxis ansetts kunna nedsätta beloppet. Vidare förutsätts givetvis attföreläggandet bevisligen delgivits den förpliktade. Ytterligare skall prövas omden primära förpliktelsen blivit fullgjord enUgt sitt innehåll och inom utsatttidsfrist. Har förpliktelsen delvis fuUgjorts, kan domstolen tänkas jämkavitet.