prop · FW0314 · 1973-12-31 00:00:00 — 1972:5 med förslag till skadeståndslag m, m, angående obligatoriskansvarsförsäkring, LO anser således att en obligatorisk ansvarsförsäkringspliktbör genomföras och kapitaltäckningssystem A tUlämpas, Någon begränsning avinflationsgarantin behöver därvid inte genomföras, LO kommenterar också begränsningen avinflationsgarantin till . Helst hade LO sett att någon begränsninginte hade behövt ske, LO förstår dock att den av försäkringstekniska skäl måsteaccepteras åtminstone i ett initialskede om det föreslagnakapitaltäck-ningssystemet förverkligas. Däremot kan det enligt LO ifrågasättasom inflationsgarantin i och för sig inte skuUe kunna höjas, då det knappast ärtroligt att statsmakterna anser sig kunnaacceptera en penningvärdeförsämring av sådan storlek att garantin skulleöverskridas mer än något enstaka år . Det är därföråtminstone motiverat att efter det att denna garanti varit i praktisktillämpning under pröva, huruvida inte skäligen inflationsgarantinbör höjas, LO:s accepterande av den nämnda begränsningen görs med utgångspunktfrån att det visar sig nödvändigt att tillämpa kapitaltäckningssystem B, Enligt försvarets civilförvaltning får5-procentsbegränsningen anses vara tillfredsställande, även om den, somkommittén funnit, åtminstone kan antas innebära viss underkompensation. Kommittén har funnit att kapitaltäckningssystem Bförutsätter ett mera realistiskt ränteantagande i gmnderna för avsättning tilllivräntefond. Flera remissinstanser uttalar sig om kommitténs ståndpunkt idenna del. Från försäkringsinspektionens synpunkt är det avstörsta vikt att försäkringsgivarna dels värderar sina förpliktelser på ettbetryggande sätt, dels har medel att säkerställa dessa. Skyddet förskadelidande tredje man träder här starkt i förgrunden. Med hänsyn till hurränteantagandena påverkar premiebehovet bör emellertid dessa på grund avlagens krav på skälighet i premiesättningen inte göras överdrivet låga. Vad härsagts gäller enligt inspektionen även valet av övriga beräkningsantaganden. Inspektionen påpekar vidare att frågan omantaganden för beräkning av kapitalvärden av skadeståndslivräntor inte kanisoleras till skade- försäkringsbolagensverksamhet eUer ens tUl det enskilda försäkringsväsendet, eftersom detta slagav Uvräntor kan förmedlas förutom av livförsäkringsbolag även av RFV. framhållit får det ankomma på inspektionen att efter överläggningarmed berörda försäkringsgivare stadfästa de grunder som skall vara tillämpliga ifråga om den enskilda försäkringsverksamheten. Även med vissa ändringar avnuvarande beräkningsantaganden kommer enligt inspektionen en lagstiftning avföreslagen art med de krav som måste ställas på ratio-neUt utformade grunder att leda till en ökning av de förväntade kostnademas kapitaliserade värdenoch därmed tiU en motsvarande höjning av erforderlig premienivå itrafikförsäkring och annan ansvarsförsäkring. framhåller att värdesäkringen av nyalivräntor medför behov av premiehöjningar i ansvarsförsäkringen ochtrafikförsäkringen. Detta behov kan emellertid, som kommittén har påpekat,begränsas genom en övergång till mera realistiska ränteantaganden. Andrainstanser är mera tveksamma om det lämpliga i att ändra ränteantagandet. RFVpåpekar att en avsättnUig redan från början av hela den beräknade kostnaden förall framtid leder tUl en synnerligen hög premienivå vid tUlämpning av gällandeförsäkringstekniska grunder. Kommitténs ståndpunkt är att premienivån kanhållas nere genom en högre beräkningsränta än f. n., men skulle avkastningen påfondkapitalet i verkligheten bil lägre är det enligt RFV tvivelaktigt ominflationsgarantin kan infrias. SAF ifrågasätter starkt det berättigade i attutgå från antaganden om en avsevärt högre marknadsränta än som skett.Bedömningar av möjlig kapitalavkastning måste givetvis göras med utgångspunktfrån ränteläget under en mycket lång observationsperiod. Föreningen kan därförinte dela kommitténs mening att ränteantagandet skall kunna grundas på dengenomsnittliga fasta avkastningen "" (betänkandet s. 44). SAFerinrar om att den nuvarande beräkningsräntan för pensionsförsäkring enligtden s. k. ITP-planen utgör . Det kan aUtså befaras att på längre siktkostnaden för en värdesäkring enligt kommitténs förslag kan komma att bli högreän vad kommittén utgår från. Risk finns för att kostnaden för värdesäkringenkan komma att redan inlednmgsvis uppgå till av premien föransvarsförsäkringar. Föreningen anför som exempel trygghetsförsäkringen, somvid olycksfall i arbetet ger arbetaren ersättning enligt skadeståndsrättsligagrunder oavsett om vållande från arbetsgivare eller annan föreligger. Dennaförsäkringsform, som kan sägas i viss mån innebära att skadeståndsrätt ersättsmed försäkringsrätt, har kunnat införas endast till relativt höga kostnader,inom stuveribranschen och plåtslageribranschen på lönesumman församtliga arbetare i branschen. Det ter sig från arbetsgivarparternas synpunktoacceptabelt att kostnaderna för av parterna sålunda gjorda försäkringsåtagandenutan deras medverkan skulle undergå så kraftiga höjningar som kommitténsförslag innebär. En i och för sig från många synpunkter önskvärd utveckling motinförande av denna försäkringsform även inom andra områden, vUket föreningenhittills tillstyrkt, torde kunna allvarligt hotas om premieökningar av denstorlek som kommitténs förslag innebär tillkommer. Även framhållerbehovet av en säkerhetsmarginal i ränteantagandet. Föreningen anser detbetänkligt om manskulle frångå denna princip, som anses vara av fundamental betydelse inomlivförsäkringen. SärskUdaproblem uppkommer för försäkringsgivare som inte har rätt att behållaansvarigheten för livränta utan måste köpa livränta hos livbolag eUer RFV. P& 1-assuradörerna framhåller att det måste finnas möjlighet till Inköp avvärdebeständiga livräntor hos RFV. Livräntor är inom dessa bolags branschytterst sällan förekommande. Men den föreslagna lagstiftningen kan tänkasresultera i svårigheter för svenska redare och för deras P & I-assuradöreratt vid förhandlingar utverka att ersättning bestäms i form av engångsbelopp.Skattetekniska hänsyn kommer med stor sannolikhet att spela en betydande roll.En livränta kan säkerligen i många fall komma att te sig som en mera attraktivkompensation än ett engångsbelopp. För P & I-assuradörerna, vilka vid sinpremiesättning tillämpar ett individuellt "record system", skulleförekomsten av livräntor i stället för engångsuppgörelser betyda en allvarlignackdel. Svårigheter uppkommer också gentemot reassuradörerna, såväl då detgäller att taxera utestående krav som att avgöra när ett fall, som föranlettlivränteutbetalning, kan avslutas. Det måste därför finnas möjligheter att hosRFV inköpa en försäkring, som är värdebeständig. Här torde en lagändring varaerforderlig, eftersom lagen (1954: 243) om yrkesskadeförsäkring (YFL) intelängre medger rätt för verket att med Kungl. Maj:ts medgivande överta rederietsresp. P & I-assuradörens betalningsskyldighet. förutsätter att de skadeståndslivräntor som iframtiden kan bil aktuella för dem att köpa i inhemska livbolag eller liknandeförsäkringsanstalter är från början så konstruerade att värdesäkringsfrågan ärordnad i linje med den förväntade lagstiftningen. EnligtRFV ger införandet av den allmänna lagen om ändring av skadeståndslivräntorfrågan om finansiering av värdesäkringen större betydelse än hlttiUs, Verkethar en särställning så till vida att verket endast utgör organ för förvaltningoch utbetalning av hos verket inköpta livräntor ("passivförsäkringsgivare"), Periodiseringen av kostnadema tUl skadeåretförutsätter avsevärda justeringsmöjligheter. Sålunda föreslår kommittén vissåterkommande omprövning och omfördelning av den s, k. realräntan. Deteffektivaste justeringsmedlet i en obligatorisk försäkringsform återfinnsemellertid enligt verkets mening ej i omfördelningen av räntevinsten utan idirekt omprövning av premienivån. Som redan nämnts betvivlar verket för sindel att den av kommittén föreslagna metoden för premieberäkningen kan tUlämpasi full utsträckning utanför ramen av en obligatorisk försäkring. En passiv försäkringsgivaresom verket saknar över huvud taget möjlighet att premievägen täcka redanuppkomna eller förväntade reservunderskott. En fullständig inflationsgarantiskulle enligt verkets nuvarande beräkningsgrunder innebära en negativrealränta på (=3 %5 %). Kommittén synes å sin sida räkna med enaktuell realränta på 1 å , En sådan avvikelse i ränteantagandet medmotsvarande återverkningar på inköpspremier skulle i praktiken innebära attnyinköp av livräntor hos verket upphör. Enligt RFV:s mening bör inköpen hosverket fortfarande begränsas tUl nominella livräntebelopp och ej utvidgas tUlautomatiskt växande skadeståndsskyldigheter. ringstillägg bör fortfarande ske genom kollektivainbetalningar enligt samma system som gäller enligt lagen om tUlägg till vissatrafiklivräntor. Detta bör få motsvarande tillämpning om inköp av andrakategorier av skadeståndslivräntor aktualiseras. 2.1 Livräntor som utges av självförsäkrare Det finns remissinstanser somhävdar att lagstiftningen bör vara mer omfattande än kommittén tänkt sig. Hithör LO och TCO. Dessa organisationer anser att även livräntor som utges avsjälvförsäkrare bör värdesäkras. LO anser kommitténs ståndpunkt från rättvise-och bUlig-hetssynpunkt helt oacceptabel. Självförsäkrarna har i lika hög gradsom försäkringsbolagen och deras försäkringstagare gjorticke föraktiiga inflationsvinster på de skadelidandes bekostnad. Även om vissasjälvförsäkrare frivilligt räknar upp sina livräntor är detta enligt LO intetiUräckligt skäl att inte behandla alla livräntetagare lika, oavsett varifrånersättningen utgår. LO tror inte det är praktiskt möjligt att, som föresvävatkommittén, lösa värdesäkringsfrågan vid förhandlingar meUan arbetsmarknadensparter. TCO anför åtskUliga skäl förslutsatsen att en stor grupp livräntetagare i realiteten blir helt ellerdelvis utan kompensation om inte lagens tillämpningsområde vidgas till att omfattaäven livräntor som inte utges av försäkringsbolag. Om det är omöjligt attinordna självförsäkrarna under lagen bör det utredas om inte motsvarandeersättning skulle kunna bekostas av allmänna medel. TCO anför bl, a, följande. Till gruppen självförsäkrare hörmånga större företag. Även beträffande dessa självförsäkrare räknar kommitténmed frivillig reglering och hänvisar i övrigt arbetsmarknadens parter till attförhandlingsvägen försöka åstadkomma avtal om justering av livräntorna. Sommotivering för att undanta de s, k, självförsäkrarna anför kommittén, att detskulle innebära praktiska svårigheter att lösa frågan lagstiftningsvägen.Enligt TCOis mening torde det emellertid vara helt uppenbart, att svårigheternablir ännu större om man lägger över ansvaret på de fackliga organisationerna. Det må för det första anmärkas, attflertalet s. k, självförsäkrare enligt organisationens erfarenhet inte ärstörre företag av den kategori som kommittén antar. Det rör sig vanligen ommedelstora och små företag, som helt enkelt försummat att tecknaansvarsförsäkring, och dessa företag är i stor utsträckning oorganiserade. Omdet över huvud taget är möjligt att värdesäkra äldre livräntor genomkollektivavtal med de olika arbetsgivarorganisationerna, så ästadkommes ändockbara en partiell lösning. Arbetstagarorganisationerna skulle dessutom tvingasatt efter ett kartläggningsarbete träffa avtal med var och en av de enskildaarbetsgivare som inte omfattas av de centrala kollektivavtalen. Frågan kompliceras än mer av att grupp livräntetagare är fackligt organiserade. På grund av sininvaliditet har de ofta tvingats lämna yrkeslivet och deras fackliga medlemskaphar därmed också upphört. Arbetstagarorganisationerna skulle således ha att göraen undersökning bland sina f. d. medlemmar, och även om en sådan kartläggningskulle kunna genomföras, löser det inte problemet för de arbetstagare som inteens vid skadetillfället var organiserade. En brist i det föreslagnatUlvägagängssättet är vidare att lagen inte ger några uttryckliga anvisningarom hur en tvist skall lösas. Man måste självfallet räkna med att mängaarbetsgivare vid förhandlingar ställer sig avvisande till ett yrkande omuppräkning och värdesäkring av utgående livränta, och med den utformningförslaget fått är det svårt för organisationerna att gör en förhandsbedömningav utgången av en eventuell process. Kommitténs förslag om uppräkningoch fortsatt värdesäkring av äldre ansvarslivräntor har uttryckligentillstyrkts av flera instanser, medan andra ställt sig mera kritiska. JK anser att i de flesta fall som åsyftas ekonomiska,sociala och humanitära skäl av avsevärd styrka talar för en värdesäkring. Ingentorde enUgt JK vara närmare att bära bördan av värdesäkringen än försäkringsgivaren.De äldre ansvarslivräntor som förvaltas av RFV (avsnitt 5.6 i betänkandet)kommer enligt verket att värdesäkras med hjälp av gemensamma medel uryrkesskadefonden. De kritiska instanserna vänder sigfrämst mot att kostnaden för uppräkning och fortsatt värdesäkring läggs på detaktuella försäkringskollektivet. Från denna synpunkt vill flera instanseravstyrka förslaget. yttrande i denna delåterspeglar väl de principiella erinringar som framförs. Bolaget säger bl. Inom svensk lagstiftning försökerman undvika att en lag får retroaktiv verkan. Det anses sålunda inte möjligtatt i lag ålägga skadeståndsskyldiga, som själva direkt utger livränta tillskadelidande, att också utge värdesäkringstillägg (betänkandet s. 48). Detborde då heller inte vara möjligt att som är föreslaget, åläggaförsäkringsbolagen att utge värdesäkringstiUägg till ansvarslivräntoma. Dessaär antingen fastställda av domstol eller genom överenskommelse mellan partema. Situationen kan inte jämföras medden som rådde beträffande trafiklivräntorna. Värdesäkringen av dem kanbetraktas som en skyldighet som samhället lägger på bilismen. I betänkandetanförs att det ansågs föreligga "särskilda försäkringsmässigabetingelser". Emellertid är värdesäkringen av trafiklivräntorna intenågot försäkringsmässigt. Samhället utnyttjar försäkringsbolagensadministrativa apparat att inkräva och distribuera kompensationen. Eftersomförsäkringsbolagen kan ta ut kostnaden av bilägarna, blir bolagetsskyldighet att svara för kompensationen i realiteten mera av formell natur. Kommittén är också medveten om attförhållandena inte är likartade när det gäller ansvarslivräntorna. Emellertidhar detta inte påverkat utformningen av kommitténs förslag. Den anser attkostnaden för värdesäkringstilläggen skall tas ut av de försäkrade i den månbolagen inte eventuellt kan använda fondmedel. Vi kan inte se att rättvisesynpunktertalar för att kostnaden skall tas ut av dem som i fortsättningen kommer attvara ansvarsförsäkrade. Man kan jämföra ett företag som avstått från attförsäkra och alltså direkt betalat och betalar livräntor med ett företag somfullgör sina skadeståndsförpliktelser genom att ha försäkring. Det förraföretaget har betalat livräntor allteftersom de förfallit till betalning ochföljaktligen med undan för undan allt Sämre pengar. Det senare företaget harfullgjort sin skadeståndsskyldighet genompremiebetalning i dåvarande penningvärde. Det är ju anmärkningsvärt om dettaföretag i fortsättningen skaU bidra till att kompensera livräntetagarnasinflationstörluster medan det oförsäkrade företaget inte bara som hittillskommer billigare ifrån själva livräntan utan även slipper att värdesäkra den. Ännu mera betänkligt är att helt nya företag ochandra nytillkommande försäkringstagare enligt förslaget skall få bidra tillvärdesäkring av gamla livräntor. vUl inte heller bortse från att somligaföretag kan teckna försäkring i utiandet eller avstå från försäkring. De undgårdärigenom att betala bidrag tUl värdesäkringen. Enligt minskar den somtecknar försäkring med hög självrisk sitt bidrag, eftersom premien då bliravsevärt lägre och bidragen inte gäma kan tas ut på annat sätt än som ettprocentueUt påslag på premiema. Om dessa och eventuellt andra omständighetergör att premieunderlaget minskar, kommer belastningen på det återståendekollektivet att öka. anser det alltså varken riktigt eller kanske ensmöjligt att ta ut kostnaden för en värdesäkring genom tilläggspremier tUlansvarsförsäkringen. åtar sig i stället att tUlskjuta fondmedel föruppräkning av livräntoma och därefter behandla livräntebeståndet som enåterbäringsberättigad gmpp (jfr nedan). Också anserdet betänkUgt med en lagstiftning som innebär en retroaktiv utvidgning avdefinitivt träffade uppgörelser. Fel försäkringstagarkollektiv kommer i stor utsträckningatt belastas med de premiehöjningar som blir nödvändiga. SAF framför som sin bestämda mening att förslaget idenna del inte bör genomföras. Argumenten är väsentiigen desamma som och anfört. påpekar denbristande överensstämmelse som kommer att råda mellan nya ansvarslivräntor ochäldre ansvarslivräntor i det att de nya livräntorna kan ändras såväl uppåt somnedåt, medan de äldre livräntorna endast kan ändras uppåt. Denna anomali kanenligt förbundet lätt upphävas genom ändringar i lagstiftningen som avser deäldre livräntorna, i avsikt att för alla livräntor åstadkomma ändringslagensmöjligheter till såväl uppräkning som ned-räkning, Från flera håll påpekas att kommittén uppskattatkostnadema föi uppräkningen och den fortsatta värdesäkringen avansvarslivräntoma för lågt anser attkommittén vid sina kostnadsberäkningar förbiser två omständigheter. I dettaavseende säger förbundet följande. Den i sammanhanget intressanta uppgiften är intestorleken av den premiereserv som behöver avsättas vid utankapitalvärdet av den förväntade ökning av livränteutbetalningar som blirresultatet av den föreslagna lagstiftningen. Enligt förbundets mening bör mandärför kapitalisera de tillägg till livräntebeloppen som framkommer vidantagandet om inflation och kapitalisera med användning av 5 %ränta. Med ett sådant betraktelsesätt får man en kostnad på 75 milj, kr,, attjämföra med kommitténs 50 milj, kr. Det andra förbiseendet gäller detbestånd av livräntor som skall betraktas såsom äldre livräntor. Kommittén beräkningama beaktat allenast de livräntor som fastställts ,Under kategorin äldre livräntor ingår emellertid samtliga livräntor somfastställts eller kommer att fastställas på grund av skadehändelser inträffadeföre , Till den ovan betraktade gruppen måste man således lägga jämvällivräntor som fastställts är 1971 eller följande år så länge några livräntorkommer att fastställas på gmnd av skadehändelser , Här skall räknasmed att denna grupp motsvarar av normalt tillskott till ifrågavarandelivräntebestånd alltså med stöd av uppgifter som ges i betänkandet (s, 58)motsvarande en premiereserv av 50 milj, kr beräknad enligt nu gällande grunderoch utan rätt till indexuppräkning. För denna kategori är inte något allmänttillägg aktuellt, men merkostnaden på grund av indexuppräkningen beräknad påsamma sätt som det ovan refererade beloppet, 75 milj. kr, uppgår tillstorleksordningen 40 milj. kr. Förbundet finner för sin del attden merkostnad som lagstiftningen kommer att medföra för de äldreansvarslivräntoma utgör ett belopp av storleksordningen 115 milj. kr, beräknatoch värderat i överensstämmelse med de antaganden som lett kommittén tillbeloppet 50 mUj. kr men under hänsynstagande till de omständigheter somkommittén synes ha förbisett Också SAF kritiserar kommitténs kostnadsberäkningar, ochhänvisar till de synpunkter som framfört. bedömer kostnadema för ett säkerställande av sinalivräntor enligt den föreslagna lagstiftningen till ca 12 milj. kr. Eftersompremieinkomsten för ansvarsförsäkringen torde komma att uppgåtill omkring 25 mUj. kr motsvarar värdesäkringskostnaden av ett årspremieinkomst. Även om denna kostnad fördelas blir den enligtFolksam kännbar. påpekar också att kommittén ställt kostnaden irelation till premieinkomsten i hela försäkringsgrenen Allmän egendoms-,inkomst- och ansvarsförsäkring. Relationssiffran torde enligt varamissvisande därför att kommitténs uppskattning av totalkostnaden synes varaalldeles för låg. Men resonemanget är ovidkommande, anser . Att belastahela försäkringsgrenen torde strida mot skäUghetsprincipen. Det är svårt attförsvara att t. ex. många försäkringstagare som drabbats av kraftigapremiehöjningar på gmnd av den tilltagande brottsligheten dämtöver skuUedrabbas av ett påslag för värdesäkringstillägg av livräntor. Försäkringstagarei bolag som inte alls eller bara i liten skala driver ansvarsförsäkring skulleockså gå helt eller delvis fria från förpliktelsen. Försäkringsjuridiska föreningenframhåller att förstärkningen av premiereserven kan bU särskUt kännbareftersom ersättningsreserven i regel måste förstärkas . Enligt Svenska försäkringsbolagsriksförbunds mening bör egentiigen statsmedel tillskjutas för finansiering avde äldre llvräntomas värdesäkring, eftersom de lösningar som eljest står tUlbuds synes komma att lädera det i lagen om försäkringsrörelse inskrivna kravetpå skälighet. Om statsmedel inte tillskjuts, måste finansieringen enligtförbundet ske genom premiehöjningar. Som nämnts ovan är förbundets uppfattningatt dessa premiehöjningar från flera synpunkter kommer att drabba fel kollektiv.De kommer inte att belasta det kollektiv inom vilket skadorna har uppkommitutan dagens försäkringstagare, i den mån dessa inte föredrar att stå självriskeller överflytta försäkringen till här inte koncessionerad försäkringsgivare.Även en successiv utbyggnad av socialförsäkringen Uksom trygghetsanordningar,uppbyggda enligt överenskommelser på arbetsmarknaden, kommer att minskaunderlaget för den traditionella ansvarsförsäkringen, varigenom detförsäkringsbestånd inom vUket man av praktiska skäl kan lägga premiehöjningarnablir reducerat. Av flera orsaker kan vidare en förskjutning av beståndenbolagen emellan uppkomma. Förbundet förutsätter att om bolag i framtidenskulle komma att få svårigheter att fullgöra ifrågavarande förpliktelse,särskUda åtgärder får övervägas för dessa bolags del. Kommitténs argument för att ansvarsförsäkringen börbära kostnaderna för värdesäkringen av ansvarslivräntorna föranleder kommentarerfrån flera remissinstanser. Särskilt gäller det sagda kommitténs synpunkter påbolagens ränteöverskott under gångna år. erinrar om att bedömningeninte bara får avse utfallet av ränteantagandet. Gmnderna bygger också påantaganden om dödlighet och omkostnader. Vidare bör beaktas att räntan ofta ärbunden framåt, t, ex, vid placering i statsobligationer. Dethöga ränteläget har därför bara i viss utsträckning fåtteffekt på tidigare fonderade medel. I den mån överskott uppstått har emellertiddetta ingått i verksamheten och bidragit till att premienivån kunnat hållasnågot lägre än eljest, vilket anser vara i överensstämmelse medskäUghetsprincipen, Man kan dock anta att överskottet i någon mån bidragittill den allmänna konsolideringen. Därför är berett till en viss subventioneringav värdesäkringen genom fondmedel. åtar sig att tUlskjuta fondmedel föruppräkning av livräntorna till innevarande tidpunkt. Därefter kommer dettalivräntebestånd att behandlas som en återbäringsberättigad gmpp. finner detsåväl principiellt som från soliditetssynpunkt betänkligt att hämtaerforderliga medel ur konsolideringsfonderna, eftersom konsolideringen inomsvensk skadeförsäkring inte håller takt med beståndets tillväxt. Någonförsvagning av försäkringsbolagens konsolidering på grund av en reform som denföreslagna bör därför inte övervägas. Enligt förbundets mening bör denprincipieUa inställningen vara att varje utökning av försäkringsförmå-nema fåren motsvarande premiehöjning som effekt. Kommitténs tankegångar om ränteöverskotten ingerbetänkligheter, anser . Den vänder sig mot attkommittén inte närmare analyserar vilka konsekvenser det skulle medföra, attöverskott inte längre kommer att stå till förfogande för konsolidering. är det en allmän uppfattning bland försäkringsbranschensföreträdare i ansvarig ställning, att skadeförsäkringens konsolideringsfonder efter en följd av allvarliga förlustår är för knappa för attmedge en ytterligare nämnvärd uttunning.