prop · FW031 · 1973-12-31 00:00:00 — Kunskaperna omolika behandlingsmetoders effekt och allmänpreventionens betydelse är tyvärralltjämt ganska begränsade. Det är inte minst av denna anledning värdefuUt attberedningen i så hög grad föreslår satsningar på konkreta sociala stöd-ochhjälpåtgärder samt lägger fram förslag som underlättar en samverkan mellananstaltsvården och frivården. ()delar beredningens uppfattning beträffande såväl frivårdens fördelar framföranstaltsvården som behovet av ett utökat integrerat samarbete mellan dessa bådagrenar av kriminalvården. Mot denna bakgrund är det som beredningen framhåller angeläget att frivården förstärks och effektiviseras. TCO finner det medhänsyn härtill vara av stor betydelse att den av beredningen föreslagnaväsentligt ökade satsningen på frivården genomföres. finner det starkabetonandet av vårdsynpuukterna i samband med påföljd för lagöverträdare vara entUltalande grundsyn i förslaget. Hovrätten för övre anser attprogrammet i sina huvuddrag är väl avvägt och förtjänt av bifall. () anför att betänkandet ger uttryck för enrealistisk avvägning mellan humanitära hänsyn, angelägenheten av klientens anpassningtUl normalt samhällsliv samt samhällets behov av skydd. förklarar sig i stort sett kunna ansluta sig till deprincipiella ställningstaganden som utredningsförslaget grundar sig på.Förslaget synes, enligt förbundets uppfattning, väl tillgodose de krav ochönskemål om reformer inom kriminalvården som allt starkare framförts de senasteåren. finner att de bärande tankegångarna iberedningens förslag är väl ägnade att åt kriminalvården ge ett innehåll, somi betydande grad av dess klienter kan upplevas som och faktiskt ocksåinnefattar vård av klart högre kvalitet än som normalt kunnaterbjudas dem. vUl därför ur de synpunkter förbundethar att företräda gärna ansluta sig till huvudprinciperna i beredningens förslag.Sveriges advokatsamfund påpekar att alla tänkbara önskemål på de områden somomfattas av kriminalvården inte torde kunna tillfredsställas helt. Därförmåste graderingar ske mellan olika reformers angelägenhetsgrad. Samfundet harfull förståelse härför och har funnit att beredningen vid bedömningen av ohkaåtgärder kommit tiU ett resultat som måste betecknas som tillfredsställande. Prop.1973:1 Bilaga 4 80 Statskontoret tUlstyrker att förslagetlägges tUl grand för den fortsatta reformverksamheten på kriminalvårdensområde. () förklarar att man i aUt väsentligt kanansluta sig tiU de grundtankar och förslag som presenteras i betänkandet. i framhålleratt den intensiva debatt som ägt ram om kriminalvården har klargjortnödvändigheten av ett samlat program för dess framtida utformning. Det ärdärför med tUlfredsstäl-lelse som konstaterar att beredningenenhälligt kurmat framlägga ett förslag inom ett område där så olika åsikter ochuppfattningar kommit till uttryck. tillstyrker de av beredningenföreslagna riktiinjema. Riksåklagaren() konstaterar att de synpunkter som kan framföras från åklagarhåll måste tasikte på i vad mån framlagda förslag är ägnade att på minskabrottsligheten. Å ena sidan gäller det brottslingens resocialisering i syfteatt han inte skall återfalla i brott. Ä andra sidan kan olika former avomhändertaganden inom kriminalvården vara av större eller mindre betydelse förallmän laglydnad. Det är alltså fråga om vissa aspekter på den svåraavvägningen mellan individual- och generalprevention.Beredningens förslag torde i aUt väsentiigt vara ändamålsenliga när detgäller brottslingens resocialisering men kan väcka större tvekan när det gällergeneralpreventionen. ) anser att betänkandet präglas av en större realism äntidigare företagna utredningar inom kriminalvården. Enligt KRUM:s meningbottnar dock den ökade realismen inte i en ändrad grandsyn på kriminalvårdenutan i att krirainalvårdsberedningen haft till uppgift att resursmässigtprioritera inom olika områden inom kriminalvården. Några remissorgan framhåller attberedningen inte tUlräckligt beaktat att kriminalvården endast utgör enbegränsad del av samhällets kriminalpolitik och därför måste bedömas iförhållande tUl samhäUsordiungen i stort, övervakarnas riksförbund anser attberedningen inte gått in på en vidare analys av samhällets nuvarande strukturomvandlingoch dess sociala konsekvenser. Dessa tycks ju bl. a. innebära att en alltstörre grupp människor stöts ut ur samhäUsgemenskapen och hamnar i missbruk avalkohol och narkotika eller i psykisk sjukdom. åtläkemedelsmissbrukare (RFHL) finner att beredningen mycket marginellt och imycket aUmänna ordalag berört det förhållandet att kriminalvårdens problemtill stor del är skapade utanför denna dvs. att brottsligheten i ett samhälleär en spegling av samhällets fungerande i stort. Föreningen och skyddsassistenter anser att det inte borde ha varitinopportunt för beredningen att peka på det grundansvar som åvUar enskild ochallmän företagsamhet för den framtida sociala utvecklingen. Föreningen har denuppfattningen att det är ökade krav och starkare fysisk och psykisk press inäringslivet som sliter ut Prop.1973:1 Bilaga 4 81 alltfler människor och orsakar problem. Föreningen finneratt utvecklingen inom kriminalvården liksom inom andra vård- ochbehandlingsområden går från sluten och mot öppen vård. Denna trendtorde stå sig och står i god samklang med den syn på människan som ärkarakteristisk för vår tid och samhällsform. En förstärkning av frivården kanpåskynda denna i och för sig önskvärda utveckling. Man måste emellertid hållai minnet att den har sin givna begränsning. Samhället måste skydda sig motmänniskor som genom allvarlig brottslighet uppträder hänsynslöst mot sina medmänniskoroch samhället. Detta torde inom överskådlig tid inte kunna ske på annat sätt ängenom frihetsberövande. TUl skiUnad från övriga remissorganställer sig avvisande tUl beredningens uppfattning rörandeför- och nackdelar av anstaltsvård resp. frivård. Styrelsen, som uttalar attberedningen föreslagit en utvidgning av frivårdsåtgärderna på bekostnad avanstaltsvården, anför. Beredningens tankegångar på detta områdeär en fortsättning av principerna inom kriminalvården. har enförskjutning av kriminalvårdens insatser skett från anstaltsvård tiU frivård.Sedd enbart ur synvinkeln av medborgamas krav på skydd mot brott kanifrågasättas om denna metod lett till framgång. Med utökningen av frivården ochminskning av anstaltsvården har tidsmässigt sammanfallit en kraftig ökning avbrottsligheten. Det torde inte kunna klarläggas i vUken utsträckning det föreligger ett samband mellan dessa utvecklingslinjer.Det kan vidare diskuteras om den ökade frivården varit framgångsrik somrehabiliteringsmetod sedd uteslutande från individualpreventiv synpunkt. Dettorde nämligen icke kunna antagas att åter-f allsprocenten är lägre äntidigare. Självfallet skall inom rimliga gränserfortlöpande försök göras att firma så effektiva metoder som möjligt förresocialisering. Det kan dock ifrågasättas om man bör utvidga en vårdreform, omvars resultat man fortfarande endast kan fälla beredningens allmänt hållnaomdöme I synnerhet som den praktiska erfarenheten bl. a. inom polisväsendet ger upphov till en förmodan att vårdformen inte lett till någon förbättring.Det kan synas att brottslighetsutvecklingen nått ett läge då det måsteframstå som angeläget att icke känna sig bunden inom kriminalpolitiken avprincipiella lösningar . TCO anser det inte uteslutet att deföreslagna förändringama kan komma att innebära påfrestningar för poliskåren.Med hänsyn härtUl hade det varit önskvärt att polisens roll och resurser hadebeaktats i samband med de föreslagna åtgärderna på krtminalvårdens område. SAFanser det anmärkningsvärt att berednmgen praktiskt taget helt förbigått deutomordentiigt svårlösta problem som sammanhänger med arbetsvärd,arbetsanställning och de straffades anpassning till normalt arbetsliv. 6 1973.1 saml. Prop.1973:1 Bilaga 4 82 Kriminalvården har under de senaste årenvarit föremål för en livlig debatt. Därvid har framförts många förslag somberört såväl kriminalvårdens allmänna målsättning som metodema för detpraktiska arbetet. Som inledningsvis framhållits har dessutom en rad olikautredningar lämnat förslag till reformer på krmiinalvårdens område.Ståndpunkts-tagandena i debatten har markerat betydande meningsskUjaktigheter.Kraven på ökad restriktivitet i behandlingen av lagöverträdare har ofta kommitatt stå i kontrast tUl önskemål om en vittgående liberalisering av såvälpåföljdssystemet som av formema för verkställighet av utdömda påföljder. Deutredningsförslag som lämnats har i många fall innehållit värdefulla uppslagmen synes i viss utsträckning ha utformats utan tUlräckligt hänsynstagande tillde statsfinansiella förutsättningarna för ökade insatser inom kriminalvården. Mot denna bakgrund finner jag det värdefulltatt kriminalvårdsberedningen nu kunnat presentera ett förslag som syftar tillatt ge ett samlat grepp på den komplicerade och mångfacetterade problematik somdet här rör sig om. Jag vUl särskUt understryka min tillfredsställelse över attförslaget bygger på ett enigt ståndpunktstagande rörande kriminalvårdensmålsättning från de politiska partiernas representanter. Denna enighet harkunnat uppnås genom att beredningen så långt som möjligt sökt koncentrera sinaförslag tUl praktiska åtgärder syftande tUl att underlätta de straffadesanpassning tUl samhället som man klart markerar de gränser förkriminalvårdens rehabiliterande verksamhet som betingas av kraven påsamhällsskydd och allmän laglydnad. För den stora grapp av lagöverträdare varsbrottslighet är av sådan karaktär att sådana krav kan tillgodoses med relativtbegränsade frihetsinskränkningar föreslår beredningen åtgärder som syftar tUlett ökat användande av öppnare behandlingsformer. Resursförstärkningar såvälinom frivården som inom den del av anstaltsvården som inriktas påfrigivningsför-beredelser skapar ökade möjligheter för stöd åt socialthandikappade men också förutsättningar för en effektivare kontroll avlagöverträdarnas livsföring. Man kan förvänta att frivården därigenom fördenna grupp av lagöverträdare även med hänsyn till samhällsskyddet och denallmänna laglydnaden blir ett godtagbart alternativ till frihetsberövandepåföljder. Därmed torde också riskerna minska för att beredningens förslagskuUe medföra negativa effekter från allmänprevenliv synpunkt. I likhet medberedningen vUl jag understryka att det ur rehabiliteringssynpunktfördelaktigare behandlingsalternativet måste, när det gäller de grövrebrottslingarna, vägas mot krav på beaktande av säkerhet och samhällsskydd samtatt förstärkningar av frivården inte får ske på bekostnad av anstaltsvården. Avvad jag nu sagt framgår att jag inte 1973:1 Bilaga 4 83 delarrikspolisstyrelsens uppfattning angående resursfördelningen mellananstaltsvården och frivården. Den strävan efter realism ochgenomförbara lösningar som präglar beredningens förslag tiU behandlingsåtgärderutmärker också dess ekonomiska bedömningar. I och för sig önskvärda åtgärderfår i åtskUUga fall stå tUlbaka för ännu mera angelägna reformer. Härigenomuppnår man syftet att hålla kostnaderna inom en från samhäUsekonomisk synpunktgodtagbar ram. Det är angeläget att framhålla att deåtgärder som jag nu föreslår avser verkstäUigheten av ådömda påföljder och intekriminalpolitikens aUmäima inriktning, vilken faststäUdes avstatsmaktema genom införandet av . En naturlig följd härav är atti och för sig viktiga frågor som samordning och planering av samhälletsåtgärder mot brott och om brottsförebyggande verksamhet endast berörs i denmån de direkt sammanhänger med den praktiska verksamhet som bedrivs avkriminalvårdsmyndigheterna. Sammanfattningsvis kan jag i likhet medremissorganen konstatera att beredningens förslag, inom den ram som beredningenhaft att arbeta, ger uttryck för en realistisk avvägning mellan angelägenhetenav lagöverträdarnas anpassning till normalt samhällsliv samt samhällets behovav skydd. Jag finner det därför väl ägnat att läggas till grund för den fortsattareformverksamheten på kriminalvårdens område. 2 Mål och medel inom kriminalvården Beredningen anger ramarna förkriminalvårdens verksamhet genom att konstatera att kriminalvården med tvångskall verkställa ett frihetsberövande som åtgärder skall vidtas förden dömdes anpassning i frihet. Inslaget av tvång skapar gränser förkriminalvårdens vårdinsatser. Detta medför att man inte kan definierakriminalvårdens uppgifter enbart i vårdtermer. Det tvångsmässiga inslaget finnsäven ehuru i mindre grad inom frivården. Den dubbla uppgiften skapar svåraawägningsproblem som inte i lika hög grad finns inom andra vårdområden och sommedför att man inte i samma utsträckning som inom dessa kan bygga påerbjudanden om frivUlig vård. Beredningen slår fast att de straffadehar samma rätt tiU samhäUets stödåtgärder och vårdinsatser som andra människori vårt samhäUe. Det förhåUandet att kriminalvårdens klienter har begått brottoch har särskUda problem när det gäller anpassning i samhället t. ex. fysiskaeller psykiska handikapp som gör dem särskilt svårbehandlade, får inte medföraatt andra samhälleliga stöd- och vårdorgan frånkänner sig an- Prop.1973:1 Bilaga 4 84 Berednmgen finner det angeläget att framhålla att det generella ansvarsom andra myndigheter har för t. ex, bostads- och arbetsanskaffning samtfysisk och psykisk hälsovård kvarstår och att kriminalvärdens klienter skallha rätt tUl samma förmåner som andra medborgare på samma villkor och i sammautsträckning. Kriminalvårdens personal skall sålunda i första hand kartiäggaklienters behov av stöd eller vård och förmedla kontakterna mellan klienter ochdet organ som har ansvaret för att åtgärder vidtas. Endast när sådana förhållandenföreligger som sammanhänger med kriminalvårdens andra uppgift, nämligen attskydda samhället mot brott, måste kriminalvården ta det primära ansvaret ävenför åtgärder av nu angivet slag. Motbakgrund av denna bedömning av kriminalvårdens ansvar i relation tUl andravårdområden drar beredningen upp riktiinjema för verksamheten inomkriminalvården. Man konstaterar därvid att informationsunderlaget när detgäller åtgärder som syftar till mera djupgående personlighetsförändringar ärotUlräckligt, Kriminalvårdens verksamhet bör därför i första hand uiriktas påsådana konkreta åtgärder som kan bidra tUl att minska de dömdas socialaisolering och förhindra att de diskrimineras i fråga om arbete, utbUdning,bostäder m. m. Den enskilda klienten bör såvitt möjligt hjälpas att skaffa sigen meningsfull sysselsättning, att utveckla sina positiva förutsättningar samtaktiveras att så långt som möjligt själv klara sin ekonomi. Det sociala rehabiliteringsarbetet bör bedrivas i intunsamverkan med samhäUets övriga hjälporgan. Genom informationsverksamhet och öppnaarbetsformer bör kriminalvården dessutom söka öka allmänhetens förståelse förde straffades problem och därigenom minska deras sociala isolering. För att fiUIfölja dessa intentionerfinner beredningen att frivården har det bästa utgångsläget såväl när detgäller att lösa de praktiska problemen med t. ex. arbets- ochbostadsanskaffning som när det gäller att åstadkomma den frivUliga medverkanfrån den dömdes sida som utgör ett viktigt underlag för ett framgångsriktresultat. Ehuru man inte vet i vad mån intensivare vårdinsatser påverkarresultatet av frivårdsarbetet är det nämligen en utbredd uppfattning att urindividualpreventiv synpunkt bättre resultat nås genom kriminalvård i frihetän genom anstaltsvård. Det nu sagda talar för förstärktainsatser i första hand inom frivården. Men frivårdens arbete måste samordnasmed insatser inom anstaltsväsendet. Beredningen anser därför att ettställningstagande till frågan om frivårdens resurser inte kan göras utanhänsynstagande till anstalternas behov. Vid en oförändrad kriminalpolitikfinner beredningen sig böra utgå från en i huvudsak oförändrad beläggning påanstalterna. Det är då inte realistiskt att beräkna att resursförstärkningarinom frivården skall kunna ske på anstaltsvårdens bekostnad. 1973:1 Bilaga 4 85 Anstaltsvården har frånrehabiliteringssynpunkt sämre förutsättningar än frivården eftersominstitutionsvård i regel skapar disciplin- och samlevnadsproblem som försvårarden dömdes anpassning till samhället. Ä andra sidan finns blandkriminalvårdsklientelet personer som på grund av långvarig asocialitetperiodvis är i behov av ett omhändertagande under fastare former än frivårdenkan erbjuda. Bland annat behöver de det stöd som ordnade bostads- ochlevnadsförhållanden innebär. För dessa klienter behövs anstalter därverksamheten främst är inriktad på att lösa de problem som den intagne möter isamhället efter frigivningen. Verksamheten vid dessa bör i största möjligautsträckning integreras med frivården. Anstalterna bör förläggas i direktanknytning till den mUjö där den dömde skall vistas efter frigivningen. Denfortsatta förnyelsen av anstaltsbeståndet bör främst inriktas på anstalter avdenna typ. När det gäUer intagna med allvarligkrkninell belastning eller som på grund av sin personliga läggning ärsvårhanterliga måste det från individualpreventiv synpunkt fördelaktigarebehandlingsalternativet stundom vägas mot krav på beaktande av säkerhet ochsamhällsskydd. Sådana intagna bör placeras på anstalter där verksamhetenanpassas tUl en regelmässig ordning som garanterar säkerhet och ordnadeförhållanden för såväl intagna som personal. Ett stort antal remissorgan tar uppfrågan om samarbetet mellan kriminalvården och andra vårdorgan och degränsdragningsfrågor som detta aktualiserar. framhålleratt beredningens starka betonande av samhällets totalansvar förkriminalvårdsklientelets personliga och sociala rehabilitering innebär enmotsvarande lättnad i de specifikt kriminalvårdande organens uppgifter och enreducering av deras eljest ofrånkomliga behov av långt störreresursförstärkiungar. Styrelsen framhåller också att ett värdefullt samarbeteför kriminalvårdsklientelets återanpassning kunnat bedrivasmed både statliga och kommunala organ och myndigheter. Även om en del kontaktermed dessa myndigheter inte varit helt uppmuntrande står det dock klart förstyrelsen att den väg som här anträtts bör fortsättas. Styrelsen har därföranledning att med stor tillfredsställelse hälsa beredningens klaraställningstagande i fråga om ansvar och kostnader för klientelets rehabilitering.Socialstyrelsen vill i likhet med beredningen understryka att kriminalvårdensklienter är beroende av samhällets åtgärder, det må exempelvis gälla att skapasysselsättning och förbättrade bostadsförhållanden, vidta åtgärder inom bama-och ungdomsvården eller eljest när man behöver utnyttja resursema inom hälso-,sjuk- och socialvård. konstaterar med tillfredsställelse attkriminalvårdsbered- 1973:1 Bilaga 4 86 ningensintentioner på det vårdideologiska planet i princip överensstämmer medsocialstyrelsens egna. i delar beredningensuppfattning att andra myndigheter än kriminalvården måste ta på sig ett ökatprimärt ansvar för kriminalvårdsklientelet, särskUt när det gäller bostads- ocharbetsanskaffning samt hälsovård. Föreningen anser detnaturligt att den allmänna sociala service som kriminalvårdsklientelet behöveri första hand tillhandahålls av de organ som står tUl förfogande för folk iallmänhet. Kriminalvårds-organens uppgift bör närmast vara att se tUl attkriminalvårdsklientelet får den sociala service som kan ges av de allmännaorganen. påpekar att olikaundersökningar visat att socialvården och kriminalvården har många gemensammaklienter. Ett intimt samarbete mellan de båda vårdområdena är en föratsättningför att man på bästa sätt skall kunna hjälpa den enskilda människan och undvikadubbelarbete. Huvudregeln måste därvid vara att kriminalvårdens klienter skallha samma service som övriga medborgare och att servicen i första hand skaU ges avdet organ som normalt har till uppgift att tillhandahålla denna. LO delar beredriingens principiella synpå ansvarsfördelningen mellan kriminalvården och samhällets övriga stöd- ochvårdorgan. LO framhåller dock att en sådan fördelning inte endast kräver enändrad praxis vid vissa sjukvårdsinstitutioner och andra institutioner ochmyndigheter utan också att berörda samhällsorgan ges sådana resurser att de kanta emot den extra belastning förslaget iimebär. Förhållandet får nämligen intebU det, att varken kriminalvården eUer övriga vårdorgan får de nödvändigaresurserna. En viss oro för att beredningensgränsdragning till övriga vårdorgan skall leda till attkriminalvårdsklientelets behov åsidosattes redovisas också av andraremissorgan. Länsstyrelseni anför t. ex. Såvitt kan bedöma kommerutbyggnaden av frivården ävensom lokalanstaltemas placering att medföra enväsentligt ökad arbetsbörda för de allmänna stöd- och vårdorganen. Inte minstkommer detta att göra sig gällande inom sjuk- och socialvården. Länsstyrelsenifrågasätter därför om inte beredningen ser alltför optimistiskt på destraffades möjligheter att i konkurrens med övriga vård- och hjälpsökande där vederbörandes behov blir avgörande få sina behov tillgodosedda. RFHL anser att beredningens godaintentioner riskerar att bli ett slag i luften om man inte får starkt gehörfrån de myndigheter som svarar för dessa andra sektorer. Liknande synpunkteranförs av interneringsnämnden och av deregionala företagsnämnderna i södra och västra kriminalvårdsräjongerna.Föreningen och skyddsassistenter understryker attkraftfuUa åtgärder måste vidtas så att Prop.1973:1 Bilaga 4 87 exempelvisarbetsmarknadsmyndigheter, sjukvårdsorgan och bostadsförmedlingar tar sittsjälvklara vårdansvar. Föreningen varnar särskilt för uppkomsten av en från detnormala arbetslivet isolerad "andra arbetsmarknad" med åtföljandesociala isolering. konstaterar att sammaförutsättningar beträffande kostnader och ansvar som för övrig patientvård börgälla även i de fall då den vårdbehövande är omhändertagen inom kriminalvården.Möjlighetema att tillgodose vårdanspråken kan hänföras under gängse betingelserför ifrågavarande vårdområden. Problemet härvidlag är som beredningen påpekatatt söka få tUl stånd en ändrad praxis dvs. attitydförändring hos måiigaföreträdare för hälso-, sjuk- och socialvård. Styrelsen anser dock att de föreslagnastrukturella och organisatoriska ändringarna för kriminalvårdens del kan verkatmderlättande för en samverkan mellan denna och övriga vårdområden. Arbetsmarknadsstyrelsenpåpekar att verkets resurser att bereda arbete och utbildning åt arbetssökandegenom arbetsförmedling, arbetsvärd, yrkesvägledning, arbetsmarknadsutbUdning,beredskapsarbete m. m. i princip står öppna för alla. Personer som dömts tillnågon påföljd för brott intar därvid ingen särstäUning i annan mån än attfrihetsberövande temporärt kan hindra eller försvåra att dessa resurser kanutnyttjas. En ökad frivård enligt beredningens förslag är ägnad att ökamöjligheterna att utnyttja resurserna. Styrelsen pekar också på de insatser somgjorts av fackliga organisationer och enskilda arbetsgivare. Samarbetet medarbetsmarknadens parter blir ännu mer angeläget om beredningens förslaggenomföres. hyser förståelse för beredningens strävan att underlättaanstaltsklientelets möjligheter till utnyttjande av samhäUets allmänna hälso-och sjukvård. Förbundet är medvetet om att det inte är möjligt förkriminalvården att bygga upp en egen sjukvårdsorganisation. Det krävs dockmera preciserade förslag än de som länmats av beredningen för att bedöma vUkaåtgärder som anses nödvändiga. Förbundet pekar på de överläggningar som underåret förevarit meUan företrädare för ochlandstingsförbundet i sytte att undersöka möjligheterna att mot skäligtekonomiskt vederlag tillhandahålla kriminalvårdens patienter läkarvård istörre utsträckning än som f. n. sker. uttalar attberedningens förslag i denna del inte kan läggas till grand för beslut. anser sig inte helt kunna instämma i beredningens uppfattningom ansvarsfördelningen mellan kriminalvård och socialvård. Enligt beredningen skall kriminalvårdenklarlägga klientens behov av åtgärder och vård och sedan överlämna"verkställigheten" till den primärkommunala socialvården.