prop · FW0342 · 1973-12-31 00:00:00 — Kommittéförslagethar i allmänhet mottagits med gillande under remissbehandlingen. En radpositiva uttalanden har gjorts men också några erinringar. Från ett håll harkritiserats, att vanliga fastigheter i stället för industrifastigheter fåtttillhandahålla den rättsliga förebilden och att undantagsreglerna knutits tUlbestämda typer av egendom, nämligen radioutrustning och nautisk utrustning. Päannat håll anses en klar gränsdragning meUan olika former av"leasing" påkallad. I fråga om nautisk utrustning har vidarepåpekats, alt man kan komma att möta tUlämpningssvårigheter genom attt. ex. datorer, som på en gång tjänar navigerings- och lasthanteringsändamål,kan behöva tillföras fartyg genom leasing. Dethar också ifrågasatts ora det är lämpligt att inte från tillbehören undantaföremål som omfattas av företagsinteckning. Vidare har framhållits, attcontainers och liknande som tillhör redaren bör utgöra fartygstillbehör,oavsett att det inte ständigt kan vara samma containers som hör till fartyget. Bestämmelsernaom skeppsbyggnadstUlbehör har av en remissinstans kritiserats för alt bryta medsvensk rätts traditionsprincip på ett sätt som olämpligt hindrar varven att förett bygge använda material som är avsett för ett annat. Från varvshåU har ocksåbetonats att varven av produktionstekniska skäl behöver handlingsfrihet på denpunkten. Enligtmin mening är det lill en början en klar fördel att underkasta det sjörättsligatiUbehörsbegreppet en uttrycklig reglering som åtminstone i sak näraöverensstämmer med fastighetsrätten. Ett par avvikelser är visserUgenmotiverade. Jag återkommer till dessa i ett senare avsnitt (4.1). Närdet gäUer valet mellan att hämta förebild från fasligheter i allmänhet eUerfrån industrifastigheter har jag viss förståelse för att de senare kan synasligga närmast till hands. Åtminstone stora handelsfartyg kan,företagsekonomiskt sett, med visst fog sägas stå industrifastigheter närmare änandra fastigheter. Men det är en släktskap som ej utan vidare berättigar lillanalogisk behandling frän kredilsäkerhetssynpunkt. De gmndsatser som hittillstillämpats på fartygstillbehör har inte varit desamma som gällerindustrifastigheter. De sjörättsliga tUlbehörsreg-lerna bör enligt min meningockså ägna sig för tillämpning på alla slag av fartyg. Det är då, som kommitténf. ö. betonat, ett väsentiigt kreditsäkerhetsintresse att vad som utåtframträder som tillbehör i regel också är tUlbehör i rättslig mening. 1973: 42 221 knytstill fartyget förtjänar med andra ord företräde framför konkurrerandekreditsäkerhetsintressen i tiUbehören, företrädda av t. ex.före-tagsinteckningshavare. En sådan princip har dessutom fördelen att göratillbehörsreglerna mindre svårtUlämpade än de skulle vara, om avvägningenutfallit till fördel för de sistnämnda intressena. Den synpunkten får ökad viktav att det i detta sammanhang är fråga om regler som kan förutsättas komma itillämpning även utomlands (jfr art. 2 i sjöpanträttskonventionen och art. 6 iskeppsbyggnadskonventionen). Det kan måhända sägas varaen nackdel att från de angivna grandsatserna undanta bestämdatillbehörskategorier, eftersom framtidens tekniska utveckling och kommersiellabehov inte låter sig föratsägas med någon rimlig grad av säkerhet. Emellertidär det enligt kommittéförslaget fräga om undantag för tillbehörskategorier somsedan länge tillförs fartyg genom hyra eller "leasing" och jag harsvårt att finna det rättspoli-tiskt motiverat att resa hinder mot detta brak.Det blir här en fråga om att avväga inbördes motstridiga intressen och jagfinner att kommittén gjort en ändamålsenlig avvägning. Skulle det framdelesvisa sig motiverat med en omprövning, får en sådan företas med beaktande av detekniska och kommersiella synpunkter som då kan göra sig gällande. Redannu tillförs våra modernaste handelsfartyg stundom komplicerad utrustning somanvänds såväl för navigering som för annat ändamål, t. ex. lasthantering. Dettakan, som framhåUits under remissbehandlingen, komma att ge upphov tiUtUlämpningssvårigheter. Visserligen lär det ännu vara regel att redaren förvärvarsådan utrastning med äganderätt men problemet "leasing" kan kommaatt aktualiseras . Det kan då i tillämpningen tänkas bli löst genom enprövning av vilket ändamål som är det väsenthga för utrustningen. Men om ensådan prövning visar sig opraktisk, vUket förefaUer möjligt, synes det rimligastatt så snart utrustningen tjänar nautiskt ändamål också tillämpa de för nautiskutrustning gällande reglerna. Attkommittéförslaget inte från tillbehörskretsen undantar föremål, som härrör frånförelagsintecknad verksamhet, såsom skett i faslighets-rätten, har motiveratsmed att problemet inte tillmätts samma praktiska betydelse för sjörätten somför fastighetsrätten. Även jag finner praktiska skäl tala för att man i deninternationellt inriktade sjörätten väljer en visserligen relativt hårdhäntmen i gengäld enklare och mer lält-tillämpad lösning än i vår nationellafastighetsrätt. Företagsuitecknings-havaren får alltså stå tillbaka förrättsägarna i fartyget och i stället hålla sig tUl fordringen på vederlag förtillbehöret i fråga. Fråganom den rättspolitiska värderingen av olika former av "leasing", somberörts under remissbehandlingen, erbjuder otvivelaktigt en del av intressefrån teoretisk synpunkt. Men ramen för vad som med bibe-håUen verkan motfartygets rättsägare kan tillföras detta genom hyresavtal är mycket snäv iförslaget. Jag kan inte finna praktiska motiv 1973: 42 222 föratt inom denna ram genom lagstiftning gripa in i skilda hyresformers friautveckling. Någon komplettering av kommittéförslaget på den punkten vill jagaUtså inte förorda. Detskulle säkerligen vara förenat med viss fördel för dem som har rätt tUl fartyg,inrättat för befordran av last i exempelvis containers eller läktare, om dessatransportredskap också utgjorde tillbehör till fartyget. Som antytts underremissbehandlingen finge i så fall det för fartyget avsedda antalet containerseller läktare som vid varje givet tillfälle användes för fartyget utgörafartygstillbehör. Dessa tillbehör skulle visserligen växla. Och växling skullebli regel, efiersom contaniers och läktare vanligen används än för ett fartygän för ett annat och f. ö. ofta alldeles utom ramen för fartygets egenanvändning. Det antydda betraktelsesättet liknar mycket det som ligger till grundför bestämningen av vad som kan bli föremål för företagsinleckning. Det skulleemellertid helt bryta med den eljest genomförda grundsatsen om tillbehörs varaktigaanknytning tUl ett bestämt fartyg och komma i konflikt med berättigade anspråkpå fartygets sakrättsligt godtagbara identitet. Jag är ej övertygad om att ensjörättslig särreglering, delvis med uppoffrande av rättslikheten medfastighetsrätten, skulle medföra övervägande fördelar och är därför inteberedd att gå från förslagets huvudgrunder för dessa fall. Vadläktare beträffar bör f. ö. inte förbises, att sädana själva kan utgöra skeppoch vara registreringspUktiga säsom sådana. Det är en för förslagetunderförstådd, i mina ögon självklar grundsals att skepp som ju självt kan bUföremål för inskriven rätt till skillnad från båt inte kan utgörafartygstillbehör. Vadbeträffar fartyg under byggnad ddar jag uppfattningen att reglerna omfartygstillbehör ulan vidare bör tillämpas sedan bygget börjat ta form. Det påart, 8 i skeppsbyggnadskonventionen som i den delen ej är tvingande grundade förslaget om vad som i övrigt skall utgöra byggnadslillbehör måstenaturligtvis innebära ett undantag från den eljest gängse traditionsprincipenför lösöre. Och en sådan regel låter sig ej inordnas i vårt system helt utanproblem. Men del bör uppmärksammas, att kraven på entydig märkning ellerlikvärdig åtgärd t, ex. avskild förvaring är jämförbara med vad som krävsenligt 15 § lagen (1955: 227) om inskrivning av rätt lUl luftfartyg och lagen(1944: 302) om köpares rätt tiU märkt virke. Varvsindustrin tillämpar redan iviss utsträckning sådan märkning av byggnadsmaterial i egna lager.Konventionsregeln är vidare konstruerad för tillämpning på sådana fartyg underbyggnad tiU vilka rätt kan skrivas in, dvs, för vårt vidkommande skeppsbyggen.Rätt tUl sådana byggen kan med fog antas komma att regelmässigt bli inskriven,vUket i sin mån reducerar vikten av invändningen om avsteg fräntraditionsprincipen. De danska och norska lagförslagen tar upp motsvaranderegler. Jag finner, att kommittéförslaget väsentligen bör godtas även på dennapunkt. 1973: 42 223 börbegränsas lill att avse vad som enligt mitt förslag skall utgöra skeppsbyggeoch bör gälla endast under förutsättning att bygget införts iskeppsbyggnadsregistret. Varvensproduktionstekniskt betingade behov av handlingsfrihet, när det gäller att tillett bygge föra över byggnadsmaterial som är avsett och märkt för ett annat,möter i den föreslagna ordningen sin givna begränsning i äganderätt ellersäkerhetsrält, som enligt förslaget kan tUl-komma beställare ellerinteckningsborgenärer. Förfogande i strid med sådan rätt kan vara straffbartsåsom olovligt förfogande. För att bevara full handlingsfrihet torde varven haatt välja mellan att antingen inte medverka till att materialet fårbyggnadstUlbehörs rättsliga karaktär dvs. underlåta märkning eller liknande eller också se till att byggnads- och kreditavtal ger dem sådana medgivandenfrån övriga rättsägares sida som gör varvens förfogande överbyggnadstillbehören rättsenligt. Kommittéförslagettar upp bestämmelser om nationalitetscertifikat. Som jag har sagt tidigare(3.2) föreslår jag att sådana bestämmelser tas upp blandtillämpningsföreskrifter tUl förslaget. En bestämmelse som ger Kungl. Maj:trätt att utfärda föreskrifter om nationalitetshandlingar bör lämpligen tas uppi anslutning till bestämmelserna om nalionalitetsvillkor. Nuvarande namnskick är inte förenat med några krav på namnolikhet ellernamns originalitet. Men i praxis lär inte tillålas att fartygsnamn byts tUlnytt namn, som liknar annat registrerat fartygs namn. Oavsett om namn ochnamnserder kan vdnna vdsst skydd enligt immaterialrätlsliga regler så finnsintet administrativt skydd i den meningen att registermyndigheten iakttarsådana skyddshänsyn. Kommitténhar med utgångspunkt i en tUl kommittén överlämnad framställning lill Kungl.Maj:t från redarhåll och med viss förebUd i dansk och norsk rätt föreslagit,dels att undantagslöst krav på namnolikhet skall ställas upp inom ramen förskeppsregistreringen, dels att skydd skall kunna etableras för namnserier ochnamn, som skall tilldelas blivande fartyg genom registeranteckning. Förslagetom krav på särskUjningsförmåga hos namn i skeppsregistret har vunnit de flestaremissinstansernas gillande. har uttryckttillfredsställelse över alt förslaget anknyter till dansk och norsk ordning.Verket framhåller, att det namnskydd som föreslås blir rent administrativt ochatt det materiella skyddet alltjämt kommer att erbjudas av immaterialrätlsligaregler. Det har från andra håll påpekats, att det nya namnskicket komriier attundanröja de förväxlingsrisker och identifieringsproblem som förekommer. Påden andra sidan har ett par remissinstanser förordat, att kravet på särskUjningsförmågainle sträcks fullt så långt som kommittén föreslagit. 1973: 42 224 Förslagetom skydd för reserverade namn och namnserier har i princip godtagits av flertaletremissinstanser. har vänt sig mot attnamnserier fär reserveras och har uttryckttveksamhet pä den punkten. I båda fallen dikteras ståndpunkten av farhågor förintressekonflikter. Fråganom fartygs identifiering genom namn griper in i hela identifieringsproblematiken,som f. n. företer en ganska komplicerad bild. Jag vill nämna, att fartygidentifieras utom genom namn genom hemort, registreringsnummer,signalbokstäver och radioanropssignal samt invändig och utvändig märkning avolika slag och efter delvis skilda system för olika slags fartyg. Det blir nutillfälle att ta ett enUgt min mening välbehövligt, samlat grepp på allt dettaför att göra systemet enklare och därigenom mer lättillämpat och säkert.Behovet av säkerhet dikteras inte minst av att den nya skeppsregistreringenfår betydande privaträttsliga verkningar. Omman inrättar sig så att det namnskick kommittén föreslagit förenas medskonsamma övergångsregler, bl. a. så att inga namnbyten tvingas fram annat än inödvändiga fall, finns enligt min mening inte fullgod anledning att nu avståfrån att för framtiden välja en ordning som sä bidrar tUl att förenklaidentifieringsproblematiken som den föreslagna. Ett namnskick med krav påfullständig särskUjningsförmåga har utan kända olägenheter länge tillämpats iDanmark och . I likhet med kommittén föreslår jag därför, att skepp skallregistreras under namn som tydligt skiljer sig från andra skeppsnamn iregistret. IDanmark upprätthåUs dessutom genom registermyndighetens försorg ettadministrativt skydd för särpräglat namngivningssystem och lagförslag om sådantskydd har antagits i . Jag tar för givet att en liknande ordningskall visa sig praktisk och nyttig även här i landet. I den delen förordar jagdärför, i viss mån med avvikelse från kommittéförslaget, att särpräglatnamnskick som annan skeppsägare brukar skall genomgående respekteras vidregistrering av skepp och att framtida bruk av skeppsnamn skall kunnareserveras genom inskrivning i skeppsregistret. Jag återkommer till dennärmare utformningen av detta namnskydd vid sjölagsförslagets 2 kap. (3.4.7). JagvUl betona, att det nya namnskicket, som patent- och registreringsverketpåpekat, medför ett endast administrativt namnskydd och att t. ex. intrång ivaramärkesrätt genom brak av namn eller namn-serier måste angripas med hjälp avde medel immaterialrätten ställer till förfogande. Skulle sådant intrång visas,får det bli skeppsägarens sak att se till att namnet ändras. måste gå med pä namnändring under sådana förhållandenär självklart. Det finns emellertid knappast skäl att myndigheten normaltuppehåller handläggningen av registrerings- eller inskrivningsärenden med mereller mindre komplicerade immaterialrätlsliga överväganden. Prop.1973: 42 225 Fartygs hemort fyller bl. a. viss processrättslig funktion. Iväsentlig överensstämmelse med nuvarande ordning innebär kommittéförslaget, attregistrerat fartyg skall ha hemort i , att hemorten bestäms av ägarenoch att ägarens hemvist anses som fartygets hemort om denne ej anmält annansådan tUl . Att varje registreratsvenskt skepp skall så som kommittén föreslagit ha hemort i harnaturligtvis inte mött någon invändning under remissbehandlingen. Däremot hardet erinrats, att kommittéförslaget inte täcker det fall att ägaren borutomlands och ej har anmält särskild hemort i . Hans eget hemvist somenligt förslaget subsidiärt skulle anses som skeppets hemort, är ju då intelagenUgt som sådan hemort. Till detta kan fogas, att ovisshet kan uppstå omhemort även för fartyg som ägs av flera delägare, t. ex. i partrederi.Rederiets hemvist har betydelse vid tillämpning av bestämmelserna om lagadomstol i tvistemål, till vUka 337 § SjöL hänvisar, men partrederiet är ejsjälvständigt rättssubjekt och har alltså inte något givet hemvist som bolag.Därför föreskrivs i 337 § tredje stycket SjöL, att fartygets hemort skall ansessom rederiets hemvist. Har hemort ej anmälts, kan partrederiets hemvist alltsåej fastställas. Jag finner det naturligt, att för båda dessa, låt varaförmodligen mycket sällsynta fall lagfästa att skall vara skeppetshemort. Regeln måste dessutom utvidgas till att omfatta alla svenska fartyg,vare sig de är registrerade eller ej. Med denna komplettering och medjämkningen att hemortsanmälan skall göras tUl registermyndigheten och inte tUlsjöfartsverket biträder jag kommittéförslaget. Jag får anledning att återkommatill hemorten i avsnitt 4.3. Igenkänningssignal är obligatorisk förregistreringspliktiga fartyg med minst 40 registertons nettodräktighet ochbestår av signalbokstäver, som enligt nuvarande bestämmelser väljs ur den föridentifiering av svenska fartyg internationellt tilldelade serien SAA-SMZ. Detär som tUlddar fartyg igenkänningssignal, som tiUika skaUutgöra amopssignal för radiostation varmed fartyget kan vara försett.TiUdelandet av amopssignaler sköts emellertid av . Kommittéförslagetinnebär, att igenkänningssignal blir obligatorisk för alla registrerade skepp.Det har tillstyrkts av och har endast erinrat, attfartyg måste kunna tilldelas anropssignal oberoende av registreringen. Fartygsigenkänningssignal erbjuder enligt min mening en ändamålsenlig utgångspunktför förenkUng av identifieringssystemet, ett önskemål som jag berörde isamband med namnskicket. Enligt förslag av den arbetsgrapp som utarbetattUlämpningsföreskrifter tUl sjölagsförslaget skall nämligen skepp och båtarbåde registreras och märkas med denna signalkod. Det har delvis förebUd iDanmark och . Igenkänningssignalen skulle sålunda kunna vid sidan av namnoch 15 1973.1 saml Nr 42 Prop.1973: 42 226 hemortbilda en universalkod för fartygets identifiering, som kan användas i registeroch på grund därav utfärdade handlingar, i signaltrafik och vid annanidentifiering tUl sjöss, vid besiktning, i skeppshandlingar osv. Dettaunderlättas om signalbokstäverna tilldelas fartyg såsom ett obligatorium. Mankan då anpassa andra identifieringsbeteck-ningar till dem. Registrering kan skeunder signalbokstäver. Jag återkommer till det i avsnitt 4.2.Radioanropssignal kan göras överensstämmande med signalbokstäverna, somursprungligen avsetts för optisk signalering. Även för märkningsändamål kananvändas samma kodbeteckning, åtminstone i viss utsträckning. Jag föreslår motbakgrund härav att fartyg som registreras skall ha igenkänningssignal, attdenna såvitt gäller skepp skall bestå av signalbokstäver och att annan identifieringsbeteckningför fartyg såvitt möjligt skall stämma överens med igenkänningssignalen. 3.3.5Fartygs behöriga skick m. m. Kommittéförslagettar utan ändring i sak upp nuvarande regler om fartygs behöriga skick och omdess kondemnation. DärtUl fogas en ny regel som ger fartygsägaren rätt attutverka exekutiv försäljning av sitt fartyg, om detla kondemnerats iföreskriven ordning. Det skall då säljas såsom om det var utmätt för fordranmed bästa rätt, vilket återverkar på det s. k. lägsta budet som jag anser böragälla även vid fartygsexekution. Enligt nuvarande ordning upphör bådesjöpanträtt och panträtt på grund av inteckning i fartyget, om detta kondemneratsoch därefter överlåtits genom frivUlig försäljning. Panträtten går då i ställetöver i vederlaget så länge detta är obetalt eller innehas av befälhavaren ellerägarens agent. Men den nya sjöpanträttskonventionen tillåter ej attsjö-panträtt upphör på det sättet och nuvarande ordning kan således intebehållas. Kommittéförslaget syftar till att göra det möjligt att sälja fartygetgravationsfritt efter kondemnation. Det medför också att pant-rättshavarna iviss mån ställs i bättre läge än . Dels får de nämUgen tillfälle att bevakaförsäljningen och dels kan de vara säkra pä att få betalt ur köpeskdUdngen dden mån den alls förslår. Komrailtéförslagethar inte mött erinran under remissbehandlingen. Men på fiskarhåll har uttrycktsmissnöje med att kondemnationsinsti-tutet är omständligt och kostnadskrävande. Kondemnationsinstitutetsågs över i samband med sjölagsändringar. Jag är inte beredd att nuföreslå ändringar däri. Jagbiträder också i övrigt kommittéförslaget i denna del. 3.4Skeppsregistrering m. m. Flertalethandelsfartyg med en minsta bruttodräktighet av tjugo registerton skall enligtnuvarande ordning registreras i fartygsregistret. För fiskefartyg finns endecentraliserad särskild registrering. Prop.1973: 42 227 Kommitténhar föreslagit, att alla svenska fartyg skall underkastas registreringsplikt,förutsatt att de har en största längd av och en största breddav , men att Kungl. Maj:t med hänsyn till skeppsregistrets privaträttsligaverkningar skall kunna undanta s. k. icke-kommersieUa statsfartyg från dennaplikt. , flytdockor, pontonkranar och annat sådant täcks av kommittéförslagetendast i den mån det omfattas av fartygsbegreppet. I övrigt är de uteslutnafrån skeppsregistrering. Enligt kommittén skulle eljest betydande teoretiskaoch praktiska avgränsningsproblem uppstå. Svävare räknar kommittéförslagetinte tiU fartyg och de omfattas således överhuvudtaget ej av förslaget.Skeppsregistret skall, som redovisats i det föregående, kunna kompletteras medett centralt båtregister. Förslagetom registreringsplikt för skepp har mött övervägande gillande underremissbehandlingen, bl. a. på fiskarhåll. har dock väntsig mot att den nuvarande decentraliserade men enhetiigafiskefartygsregistreringen ersätts med den föreslagna skepps- ochbåtregistreringen, trots de fördelar detta skulle ha för registerförandemyndigheter och för fartygsägarna själva. Det har skett med hänvisning till attfiskefartygsregistreringen har internationeU bakgrund. Det har vidareifrågasatts om inte längd-breddgränsen bör kompletteras med krav på visstminsta deplacement. Det har också framförts, att en definition avfartygsbegreppet skulle vara värdefull. Delade meningar har försports omönskvärdheten av en reglering i detta sammanhang av svävarnas ställning. Ochdet har ifrågasatts, om man inte efter norsk förebild bör utvidgaregistreringen tUl mudderverk och liknande oavsett om de faller inom ellerutom fartygsbegreppet. Jaghar redan i det föregående (3,3,2) sagt att jag godtar kommitténs förslag tillregistreringsplikt för skepp. Med skepp förstås, som jag ocksä har sagt förat,ett fartyg av minsta storleken 12 X 4 m. Det medför, attfartyg av ringa deplacement kan falla inom ramen för gruppen skepp, t. ex.vissa s. k. kryssarkatamaraner. Denna konsekvens har jag ansett mig böraacceptera för att gränsdragningen skall bli enkel ocb lättillämpad. Någotpraktiskt behov att föreskriva visst minsta deplacement finner jag inteföreligga. Avgörandeför mitt ställningstagande till registreringsplikten har i första hand varit,att skeppsregistreringen bör så inrättas för privaträttsliga ändamål att ingaprivatägda skepp rimligen kan ställas utanför systemet. I fråga om rättssubjektsom ideella föreningar, stiftelser m. fl. föratsätter jag attregistermyndigheten ges sådana utredningsmedel och tUlförsäkras sådanainformationer från andra myndigheter att de omständigheter som betingarrättsförmågan och rätlen att äga svenskt skepp kan utrönas och övervakas ibehövlig mån. Bestämmelser härom hör hemma bland regler om förfarandet och ärav den naturen alt de kan tas upp bland tUlämpningsföreskrifter till SjÖL. Prop.1973: 42 228 Iandra hand har jag beaktat, att hänsyn både tUl skeppsägarna och tUlförvaltningstekniska behov av ordning och reda starkt talar för enklast möjligaregler. Dessa synpunkter har jag utvecklat förut i samband med behandlingen avnationalitetsviUkoren för svenska fartyg (3.3.1) och reglerna om fartygsidentifiering (3.3.4). Den nuvarande fiskefartygsregistreringen, som företer enrätt komplicerad bild med dubbel eller flerdubbel registrering som vanligtinslag, bör alltså enligt min mening upphöra och införlivas med en centralfartygsregistrering. Deninternationella bakgrand till nuvarande fiskefartygsregistrering som åberopatsunder remissbehandlingen utgörs närmast av intemationella konventionom fiskets bedrivande i (jfr bl. a. Art. 3 samt BUaga II RegelI). Konventionen föreskriver, att fiskefartyg skall registreras och märkasenligt hemlandets regler så att de kan säkert identifieras till sjöss. Det äralltså identifieringssyftet som är det grandläggande. Konventionen innehållerockså detaljföreskrifter, som bl. a. innebär att konventionsstaterna fömtsättsfaststäUa bokstäver och nummerserier för registrering av fiskefartygen i hamnareller distrikt. I förs f. ö. för detta ändamål en särskildfiskefartygsförteckning jämte det centrala skeppsregistret. Jag förordar attskeppsregistreringen även skall omfatta fiskeskepp. Antaletandra skepp än handels- och fiskeskepp torde vara obetydligt i vårt land. Mankan, enligt vad jag inhämtat, räkna med några få tiotal .