prop · FW0340 · 1973-12-31 00:00:00 — Härtill kommer att det är mycketvanskligt att närmare bedöma den effekt som boten har. För dem som har verkligaanpassningssvårigheter inom yrket eller av andra skäl är olämpliga försjötjänstgöring kan disciplinstraffet ej antas ha någon positiv verkan. Förden kategori som kan sägas vara påverkbar är omöjligt att avgöra, om ej andraåtgärder än disciplinstraff skulle vara minst lika effektiva. Det är viktigtatt ett system av detta slag uppbärs av allmänt förtroende bland de anställda.Det är uppenbart att så ej är förhållandet. Kommittén konstaterar attdisciplinbotssystemet i viss utsträckning används som reaktion mot brottsligagärningar, som faller under allmänt åtal. Detta hänger samman medsvårigheterna att lagfora den som begår brott på fartyg, som sällan elleraldrig besöker svensk hamn. Här kan nämnas fall av tillgreppsbrott,skadegörelse, misshandel av olika grader och allmänfarlig vårdslöshet, I dessafall är disdplinboten regelmässigt den enda straffreaktionen på gärningen. Detbör dock understrykas att vissa av de förseelser som tas upp i 62 § SjmL är avbeskaffenhet att kunna falla under allmänt åtal, t, ex, skadegörelse ochsmuggUng, Enligt den praxis som tillämpas bedöms det ekonomiskt försvarligt attpå statsverkets bekostnad föra gärningsmannen till för lagföring endastvid de grövsta brotten eller då spedeUa skäl föreligger. I övriga fall avbrott som formellt faller under allmänt åtal blir disdplinboten i praktikenofta den enda straffrättsliga reaktionen. Åtal kommer i dessa fall som regelinte till stånd. Denna allmänt kriminalpolitiska funktion hosdisciplinstraffet har knappast täckning i SjmL men hänger samman med att ensjöman som begår ett allmänt brott ombord därmed i aUmänhet också gör sigskyldig till disciplinär förseelse. Kommitténframhåller som ett utmärkande drag för tjänsten ombord på fartyget att fråganom att uppfylla anstäUningsavtalels förpliktelser inte bara är en sak mellanarbetsgivaren och arbetstagaren. Vägrar sjömannen att fullgöra sintjänstgöringsskyldighet kan det äventyra säkerheten till sjöss och utgöra enallvarlig fara för tredje mans liv och egendom. Det inverkar även på övrigaombordanstäUdas arbetsförhållanden och fritid. Mot denna bakgrund måsteaccepteras att medel finns att tvinga fram lydnad när detta bedöms nödvändigt.F. n, gäller enligt SjmL lydnadsplikt utan inskränkning för underlydande sjömangentemot hans förman. Ohörsamhet mot förmans order angående tjänsten ger enligt60 § SjmL befälhavaren rätt att, när det prövas nödvändigt för att upprätthållaordning och skick ombord, med tvång skaffa sig lydnad. Vidare kan ingripandeske disciplinvägen eller, vid grövre former, genom allmänt åtal. Upprepad vägranatt åtlyda förmans order utgör också gmnd för avsked. Någon ändring föreslåsinte i fråga om de ombordanställdas ovillkorliga lydnadsplikt ochbefälhavarens rätt att under vissa omständigheter bruka nödvändigt våld föratt upprätthålla ordning och skick. Men i fråga om det nuvarandedisciplinbotssystemet kan konstateras att det är behäftat med allvarligabrister. För systemet talar i huvudsak endast att man därigenom snabbt kaningripa mot disciplinstörningar. Övervägande skäl talar för att systemet slopassom ett disciplinärt medel dvs. för att påverka sjömannen att fuUgöraarbetsavtalet och för att skapa ordning ombord. Härigenom undviks dendubbelbestraffning som f. n. förekommer i betydande utsträckning i form avsåväl disciplinbot som avsked och avstängning. I stället skall huvudviktenläggas på sådana åtgärder som allmänt brukas på en arbetsplats för att lösa problemav denna art, nämligen personliga samtal, tUlsägdser och varningar frånöverordnads sida jämte i sista hand uppsägning eller avsked. Det blir härigenomde tjänsleavtalsrättsliga möjligheterna att ingripa vid tjänsteförsummelser avförevarande slag som skjuts i förgrunden. Kommitténs förslag tar inteställning tiU frågan om när arbetsgivaren skall medges rätt att häva anställningsavtaletpå grund av arbetstagarens bristande vilja att uppfylla avtalet,tjänsteförseelse eller liknande. Dessa frågor skall i stället lösas enligtarbetsrättsUga normer och de särskilda förutsättningar som gäller försjötjänstgöring. I stället tillskapas institutet skiljande från befattningenpå fartyget, vilket ger befälhavaren möjlighet att sätta i land en sompå grund av sitt uppförande är olämplig ombord. Denna befogenhet är motiveradav det ansvar som åvUar befälhavaren för fartygets drift samt säkerheten för ombordvarande,fartyg och last. Skiljandet från befattningen på fartyget skaU föregås avopartisk utredning av skeppsnämnd ombord och kunna 1973: 40 87 ifrågakommavid de fall som enligt nuvarande 33 § SjmL kan föranleda avsked. attvid svårare discipUnfall skilja den felande från hans befattning bör kunna varaett effektivt sätt att lösa en besvärlig situation ombord. SkUs sjömannen frånbefattningen ombord innebär det i och för sig ej att ställning tagits till omhan skall bli kvar i redarens tjänst. Sägs sjömannen ej upp i samband med atthan skUs från befattningen, får förutsättas, att hans möjligheter tUlomplacering prövas. Vidare föreslås att skeppsnämnden skall kunna tilldelasjömannen en erinran i de fall detta kan anses tillfyUest. Vid sidan av de åtgärdersom förslaget innehåller kvarstår de befogenheter som enligtmönstringsförordningen tillagts sjömansnämnden med avseende på misskötsammasjömän. I huvudsak kvarstår också regeln i SjmL om möjlighet att angelydnadsbrott tUl allmänt åtal. Kommittén anser att den föreslagna ordningenstår i bättre överensstämmelse med vad som gäUer vid privat arbetsanställningi land. Slopasdisciplinbotssystemet kan det medföra, att allmänna åtalsbrott, som f. n.lagfors disciplinvägen, kommer att lämnas utan straffreaktion. Kommittén harövervägt olika vägar för att komma till rätta med detta. En ändring av praxis ifråga om hemtransport för lagföring torde inte vara motiverad. Problemet gällerendast den del av handelsflottan som aldrig eller mera sällan besöker svenskhamn. Kommitténs slutsats blir mot bakgrand av vad som anförts motdisciplinbotssystemet i fråga om den disciplinära funktionen att det fåranses uteslutet att behålla systemet för att användas som allmäntstraffprocessueUt medel i nu förevarande fåtaliga fall. En möjlighet somövervägts är att utnyttja svensk konsul i ett system för den åsyftadelagföringen. Det står emellertid klart att endast ett mindre antal av dekonsuler som här skulle komma i fråga har sådan utbUdning, att det skulle varalämpligt att lägga någon beslutande funktion i ett sanktionssystem på dem. Istället har undersökts skilda möjligheter att koppla in svensk domstol ellersvensk åklagare som dömande myndighet i en förenklad processform. Valet mdlanolika tänkbara alternativ måste ske från den praktiska förutsättningen attutredningen i aUt väsentiigt äger ram ombord på fartyget, attkommunikationerna mellan myndighet i och den misstänkte inskränks sålångt som möjligt, att personlig inställelse inför myndigheten inte kan ordnasoch att något verkligt kontradiktoriskt förfarande inte står att uppnå. DärtiUkommer att förfarandet måste vara snabbt för att över huvud ha något ändamål.Ett system som svarar mot dessa förutsättningar skulle enligt kommitténs åsiktnärmast ha strafföreläggandeinstitutet som förebild. Processordningen måstevara i hög grad förenklad i jämförelse med den sedvanliga domstolsprocessen.Ett utkast tUl en sådan processuell ordning, en "lag om bötesåläggandeför sjöfolk" presenteras i en bilaga tiU betänkandet (bilaga 6). Kommitténavvisar emellertid tanken på att ersätta disdplinboten 1973: 40 88 meden lagstiftning av nu nämnt innehåll. Principiella skäl kan alltid anföras moten processuell särlagstiftning som riktar sig mot en speciell yrkesgrupp. Detbör krävas starka skäl för att acceptera en sådan avvikande ordning. Det kanifrågasättas om sådana skäl föreligger. Även om den i utkastet anvisadehandläggningsordningen skulle medföra att förekommande mål avgörs relativtsnabbt, kan den tidsutdräkt som under alla förhållanden blir nödvändig görasystemets verkan illusorisk genom att den misstänkte hinner lämna fartygetinnan straffet verkställs. Vidare kommer det säkerligen att i åtskilliga fallbli svårt att genomföra nödvändiga utredningar ombord. Slutiigen och kanskeviktigast kan emotses en utveckling mot att sjömännen allt oftare besökersitt hemland och därför kan lagforas i vanlig ordning. Kommitténkonstaterar att nuvarande bestämmelser om disciplinbot kan slopas. LedamotenWiebe är skUjaktig i disdplinbotsfrågan och föreslår att nuvarande system ihuvudsak behålls. Som skäl anförs att majoritetens förslag ej innebär entillfredsställande alternativlösning tUl nuvarande system, som dock äranvändbart, och att majoritetens förslag kommer att ytterligare försämraförhållandena ombord och fjärma den svenska sjömanslagstiftningen från dennordiska. föreslår den inskränkningen i förhållande tUl gällande ordningatt brott och förseelser som begås ombord på fartyg, som inom en månad beräknasanlöpa svensk hamn, i stället för att avgöras av disciplinnämnden skall anmälastill svensk myndighet, varvid lagenliga förhörsprotokoll för åtgärd bifogas. Kommitténsförslag att slopa disciplinbotssystemet lämnas helt utan erinran avriksåklagaren, , polismyndigheten i ,, sfömansnämndens maforitet, , . , SR och generalkonsulatet iLondon. a. framhålls att systemet är föråldrat och att de disciplinproblemsom kan förekomma ombord bör lösas med samma medel som är vedertagna påarbetsmarknaden tiU lands. Fleraremissinstanser berör frågan om hur man skall beivra ombord begångna gärningar,som faller under allmän lag. Riksåklagaren medger att förslaget att slopadisciplinbotssystemet leder tUl att vissa gärningar i praktiken inte kommeratt kunna beivras genom något straffrättsligt ingripande. Utredningen visardock att systemet utnyttjas i ganska ringa utsträckning för detta ändamålvarför förslaget knappast får nämnvärda konsekvenser från kriminalpolitisksynpunkt. i vill inte motsätta sig disciplinbotensavskaffande 1973: 40 89 påden gmnd att viss brottslighet på svenska fartyg, som sällan anlöper svenskhamn, kommer att förbli opåtalad. Samhällets krav på att beivra dennabrottslighet motiverar i och för sig ej institutets kvarblivande. De remissinstansersom yttrat sig i frågan är eniga om att något särskilt straffprocessueUtförfarande inte skall tillskapas. Kommitténs utkast tUl lag om bötesåläggandeför sjöfolk, vilket kommittén inte själv velat förorda, förkastas avriksåklagaren, som anser det innebära en form av bestraffning in contumadam,vilken inte kan anses förenlig med svenska rättstraditioner. Riksåklagarenanser den bästa lösningen vara att öka utrymmet för användning avstrafföreläggande. och polismyndigheten i uttalaratt det inte kan anses förenligt med modem lagstiftning att införa speciellabestraffningsregler för vissa yrkeskategorier. majoritetfinner ej heller tUlräckliga skäl för sådana regler. hari och för sig inte någon anledning ifrågasätta det lämpliga i att utmönstralagbestämmelserna om disciplinbot. Kommittén kan emellertid inte ansluta sigtill den i betänkandet uttalade uppfattningen, att "det inte längre finnstillräckliga motiv att upprätthålla ett särskilt straffsystem för sjömän föratt framtvinga av-talsfuUgördse eller i övrigt befordra ett uppträdande enligttjänstens och samlevnadens krav ombord." Sjömanstjänst utgör ettverksamhetsområde där ett särskilt sanktionssystem ter sig befogat, och det påskäl. liknande dem som ansetts motivera särskilda sanktionsregler för storafunktionärsgrupper på det offentliga verksamhetsområdet, exempelvis inom denmilitära sektorn. erinrar också om att det i betänkandetföreslagna systemet kan medföra att avsked tillgrips där en lindrigare påföljdkunnat framstå som bättre anpassad till förseelsens svårhetsgrad. Dessaöverväganden behöver inte föranleda till någon ytterligare lagreglering utövervad sjömanslagskommitlén föreslagit. I stället kan den möjligheten förtjänaprövas att parterna i kollektivavtalen i facket tar in bestämmelser om andrapåföljder vid avtalsbrott än avsked. Sjölagskommitténär tveksam i fråga om disciplinbotens avskaffande och erinrar om att man fråndet praktiska livets sida i allmänhet uttalat sig positivt för det nuvarandesystemet. Det förefaUer tveksamt om det som fömtsätts skola ersättadisciplinbotssystemet kommer att fylla en någorlunda motsvarande funktion. Enförutsebar följd av att avskaffa systemet torde bli att den felande sjömanneni brist på ett direkt användbart korrektionsmedel skils från befattningenombord eller avskedas från tjänsten, I flertalet fall kan detta medföra drygahemresekostnader från länder där utländska sjömän inte tillåts avmönstra medmindre än att för polismyndighet företes betald hemresebiljett. Hovrättenför instämmer i att disciplinbotssystemet är behäftat med vissabrister men anser att de åtgärder som föreslås skola 1973: 40 90 trädai stället erinran och skiljande från befattning utgör i ena fallet irealiteten en ganska harmlös påföljd och i andra fallet en så ingripandepåföljd att den endast kan komma i fråga vid allvarliga eller upprepadeförseelser. Tjänstgöring ombord på fartyg i utrikes fart medger inte direktjämförelse med arbetsförhållanden i land. Redan den ovillkorligalydnadsplikten, den omständigheten att de anställda bor och vistas påarbetsplatsen även under fritid samt frånvaron av eller i vart fall avståndettill svensk polisiär och rättslig myndighet fordrar möjligheter till snabbtoch smidigt ingripande mot smärre överträdelser av gällande regler. DenaUmänpreventiva effekten varmed i detta fall avses effekten pådisciplinförhållandena ombord torde till stor del ligga i möjligheterna tillsnabbt ingripande. Avskaffas boten kan brott under allmänt åtal i flera fallkomma att lämnas obeivrade. Den disciplinära bestraffningsrätten ombord börbehållas men bot bör inle få åläggas på fartyg, som inom en månad beräknas anlöpasvensk hamn. Den kritik som riktas mot nuvarande system kan elimineras genomatt befälsdominansen avsevärt minskas, om bestraffningsrätten tilläggs denföreslagna skeppsnämnden, om vägledande anvisningar utarbetas, om möjlighetenatt ålägga disciplinbot i samband med uppsägning eller avsked slopas och ommöjligheterna till överklagande avsevärt förbättras, finner det vanskligt att ta ställning i frågan och medgeratt vägande invändningar kan riktas mot systemet, vilket medför att starka skälmåste anföras, om man skall behålla det. Motsvarande regler finns inte på andraprivata arbetsområden, vilket talar mot systemet. Såsom uttalades i samband medtillkom.sten av SjmL kan de säregna förhållandena ombord anföras somskäl för att extraordinära rättsmedel skall kunna tillgripas i syfte att förhindradisciplinupplösning i fartygen. Blotta förekomsten av en lagregel som möjliggöråläggande av disciplinbot är uppenbarligen ägnad att befrämja discipUnen, ochav tillgänglig statistik framgår att antalet återfall är förhåUandevis litet.Vad som framför allt talar för disciplinbotssystemet är att befälhavaren iannat fall med hänsyn till sjösäkerheten tvingas att i betydligt störreutsträckning än nu tillgripa åtgärden att skilja från befattningenombord. En sådan åtgärd som befälhavaren självfallet helst vill undvika ärtill skada både för sjömannen och för redaren, vUken kan komma att åsamkasstora kostnader och olägenheter i samband med att besättningen skallkompletteras. Denna omständighet är ingalunda ägnad att underlättabefälhavarens ansvarsfulla arbete. Han kommer ofta att utsättas för enintressekollision, eftersom han måste räkna med att redaren kommer att klandrahonom för den vidtagna åtgärden och hävda, att sjösäkerheten inte krävde attsjömannen skildes från befattningen. Föreningen uttalar sig för den av Wiebeanvisade lösningen. Prop.1973: 40 91 minoritet och konsulatet i avvisar kommitténs förslagoch förordar att disciplinbotssystemet utformas i huvudsak enligt de linjer somledamoten dragit upp. 8.Införande av bestämmelser om stridsåtgärder Påden privata arbetsmarknaden har stridsåtgärder accepterats sompåtryckningsmedel mot avtalspart i syfte att tvinga fram eftergifter iförhållandet mellan parterna eller att stödja någon som är indragen i konflikt.Efter stats- och kommunaltjänstemannalagarnas tillkomst har också för deoffentliga tjänstemännens del öppnats möjlighet att tiUgripa stridsåtgärder.De vanligaste formerna av stridsätgärder anges i 4 § lagen (1928: 253, ändradsenast 1968: 347) om kollektivavtal. Som huvudregel gäller attstridsåtgärder är tillåtna på arbetsmarknaden. Rätten begränsas emellertid avlagregler och överenskommelser mellan avtalsparterna. Av lagregler i ämnetskall särskilt nämnas skyldigheten enligt 3 a § lagen (1920: 245, ändradsenast 1967: 118) om medling i arbetstvister att varsla om stridsåtgärder,innan arbetsinställelse vidtas, och regeln i 4 § lagen om kollektivavtal omfredsplikt. Bestämmelserna är tvingande i så måtto att parterna inte kanavtala bort dem. De kan däremot avtalsvägen åta sig längre gående fredsplikt, Avtalsmässigabegränsningar finns i olika huvudavtal. Den grundläggande överenskommelsen ärhuvudavtalet meUan SAF och LO, . Detta har senare följts avmotsvarande avtal inom tjänstemannaområdet, bl. a. de i samband medlagstiftningen för de offentliga tjänstemännen tUlkomna huvudavtalen. Huvudavtaletmellan SAF och LO innehåller bl. a. regler om fredsplikt i samband med förhandlingar,om skydd för neutral tredje man, om skyddsarbete och om behandUng avsamhäUsfarUga konflikter. Genom avtalet har också tUl-skapats ett särskiltorgan, arbetsmarknadsnämnden, som har att ta upp tvister om tolkningen ochtUlämpningen av avtalet samt reglera konflikter, som berör samhällsviktigafunktioner. Fredspliktsbestämmdser upptas vidare i vissa kollektivavtal,särskilt inom områden där både arbetare och tjänstemän finns anställda i sammaföretag. Om arbetsgivare, arbetstagare eUer organisation åsidosätter sinaförpliktelser enligt kollektivavtal eller lagen om kollektivavtal kan uppkommaskadeståndsskyldighet enligt särskilda bestämmelser i nämnda lag. Försjömännens del gäller i huvudsakliga delar det rättsläge för vilket nuredogjorts. mdlan SAF och LO äger emellertid inte tillämpning,eftersom redarorganisationerna ej är anslutna till SAF. Motsvarandeöverenskommelser har inte träffats. Förhållandenapå sjöarbetsmarknaden skUjer sig från dem på den 1973: 40 92 övrigaprivata arbetsmarknaden dels i fråga om tidpunkten för rätten att vidtaarbetsnedläggelse och dels beträffande rätten tUl neutraUtet. Enligt rättspraxis gälleri fråga om tidpunkt för arbetsinställelsen inom kollektivt regleradeanstäUningsformer som allmän regel, att en erdigt lagen om kollektivavtallovlig arbetsinställelse får vidtas utan att för den enskUde arbetstagarenföreskriven uppsägningstid behöver iakttas. Denna princip gäller numera ocksåkollektivt anställda tjänstemän. När det gäller sjömän fårman skUja mellan dem som är mönstrade ombord på fartyg och andra, dvs, de somav någon anledning för tillfället inte tjänstgör ombord. För dem som ej ärmönstrade gäller regeln att arbetet får läggas ned efter utgången avvarseltiden. För sjömän som är mönstrade avviker rättsläget ochhittillsvarande domstolsavgöranden får anses uttrycka ett krav på att avtaladuppsägningstid skall iakttas, innan arbetet får läggas ned. Rättsläget belysesi rättsfall, som rör sjöbefäl. (NJA 1932 s. 11 och 1959 s. 522, båda avseendepå fartyg påmönstrat befäl. Annan utgång i NJA 1958 s, 196, som gälldesjöbefäl, som efter semesterns slut utan att ha iakttagit avtalad uppsägningstidvägrade återinträda i tjänst så länge arbetskonflikt varade,) Trots atträttsfallen endast gäUt sjöbefäl, får principen om skyldighet att avvaktauppsägningstid anses gälla samtiiga ombordanstäUda, Manskapet har emeUertidsom regel sju dagars uppsägningstid, vUken tid sammanfaller med föreskrivenvarseltid, varför frågan för det stora flertalet av dessa arbetstagare inte harpraktisk betydelse. Sjöbefälet däremot har i allmänhet längre uppsägningstideroch för deras del kan det därför dröja avsevärd tid, innan den åsyftadestridsåtgärden får effekt. Principen att strejk intebryter anställning kan ej heller med hänsyn till SjmL:s anknytning avtjänsteavtalet till tjänst på bestämt fartyg anses utan vidare tillämplig påsjöfartsområdet. I praktiken medför förutsättningen att sjömannen skall varaavmönstrad för att kunna strejka, att han måste säga upp sitt tjänsteavtal. I fråga om rätten tillneutralitet har för sjömännens del särskilt uppmärksammats sådana fall, därombordanställda beordrats att ta över arbete, som eljest skulle ha utförts avarbetstagare, som gått i strejk. Redaren vill t.ex. utnyttja ombordanställdaför alt utföra lastnings- och lossningsarbete, när hamnarbetarna strejkar. Betydelsei detta sammanhang har SjmL:s regler i 50 § första stycket om lydnadsplikt ochi 55 § första stycket om arbetsledningens skyldighet alt vid skeppsarbetetsanordnande ta hänsyn till den enskilde sjömannens ställning i tjänsten.Skyldigheten att överta konfliktdrab-bat arbete, som eljest skulle ha utförtsav andra arbetstagare, har prövats i två rättsfaU (NJA 1932 s, 1och 8), Vid ett fartygs ankomst till utländsk hamn rådde strejk bland hamnarbetarna.Fråga uppkom om en smörjare och en , vilka var anställdapå fartyget, ägde rätt att vägra att efterkomma befälhavarens order att biträdavid arbetet med lossning av lasten. De anställda bestraffades av befälhavarenför visad ohörsamhet och yrkade vid domstol att detta beslut skulle upphävas, Iunderrättens av högsta domstolen fastställda dom slogs fast, att befälhavarensbeslut tUlkommit i riktig ordning, eftersom det utretts, att de anställdavägrat efterkomma befälhavarens order och de inte vare sig på grund av lag,särskUt avtal eller annan omständighet kunde anses vara fritagna frånskyldighet att utföra arbetet, EnUgt högsta domstolensuppfattning påverkades omfattningen av den ombordanställdes arbetsskyldighetinte av den omständigheten att arbetet var föremål för konflikt. En ledamot avhögsta domstolen vUle häva bestraffningsbeslutet i fråga om stewarden därföratt denne ej kunde anses skyldig stå till förfogande för lossningsarbete iannat fall än då sådant arbete var påkallat av omsorg om fartygels säkerhet. 1946års sjömanskommitté bedömde rättsläget som otiUfredsställande och föreslog etttUlägg till 55 § SjmL om rätt tUl neutralitet för sjömannen i det fall attarbetsinställelse vidtagits i en hamn i fråga om lossnings- och lastningsarbeteoch inställelsen inte stred mot lag, avtal eller föreningsstadgar. Som fömtsättningskulle gälla att sådant arbete inte regelmässigt ingick i sjömannens arbete.Kommitténs förslag avvisades emellertid (prop. 1952: 170 s. 154155 och 2LU1952: 44 s. 104109). Föredragande departementschefen ansåg flera skäl talaemot bestämmelsens införande. Sålunda hade arbetstagarna möjlighet attavtalsvägen befria sig från sådan arbetsskyldighet. Det kunde uppståsvårigheter särskilt vid konflikt i utiandet att bedöma om arbetsinställelsenvar laglig. Grandsatsen att en arbetstagare vid konflikt inte borde varapliktig utföra arbete, som faller utanför ramen för hans sedvanligaarbetsuppgifter, torde ha vunnit så vidsträckt erkännande att det inte varosannolikt att en domstol skulle komma till annat resultat än . Detkunde vidare antas, att varken redare eUer befälhavare skulle finna detförenligt med sina intressen att beordra att utföra lossnings- ellerlastningsarbete i hamn, där strejk pågick. Det tyngst vägande skälet motlagstiftning ansågs vara problemets betydelse utöver SjmL:s gränser.Lagreglering saknades för andra arbetsområden och lagstiftarens underlåtenhetkunde knappast påstås ha våUat allvarlig olägenhet inom arbetslivet. Den vidareutvecklingen inom arbetsrätten borde därför enligt departementschefen avvaktas.Propositionens ställningstagande i denna del godtogs av (rskr 392),