prop · FW0330 · 1973-12-31 00:00:00 — Enligt promemorian är det främst iförmögenhetsrättsliga tvistemål som parterna alltjämt avses skola stå förtolkkostnaden. Den sålunda gjorda avvägningen har i sak biträtts av flertaletremissinstanser. Från ett par håll har dock uttalats att den föreslagnalagbestämmelsen är alltför vagt utformad för att ge tillräcklig ledning förrättstillämpningen. Någon remissinstans har förordat att det allmänna tar påsig ett generellt ansvar för tolk- och översättningskostnaden. Andraremissinstanser har uttryckt farhågor för att kostnaderna för det allmänna i såfall skulle kunna stiga väl kraftigt. De anmärkningar som riktats mot utformningen avpromemorieförslaget bör enligt min mening beaktas. Den påtalade vagheten äremellertid huvudsakligen en följd av att bestämmelserna om tolk enligtpromemorian skulle gälla både tolkning av muntiig framställning och sådan somavser översättning av skriftligt material. Som jag redan har anfört böremellertid i RB dessa båda former regleras för sig. lättare att utforma ersättningsreglerna på det sätt som ärlämpligast för vardera formen. Vad först angår den muntliga tolkningen vid domstol talarenligt min mening goda skäl för att generellt betrakta kostnaden härför som endomstolskostnad, för vilken statsverket alltid skall svara. Utgiften är junödvändig för att rättegången skall kunna genomföras och parterna har inteheller några möjligheter att påverka tolkfrågan. Någon större merkostnad fördet allmänna bör knappast behöva uppkomma genom en sådan ordning. Kostnaden förtolkning vid domstol uppgår visserligen numera tUl ej obetydliga summor, 1ersättning till tolk utbetalades under budgetåret 197071 ,(jfr SOU 1972:83 s,25). utgjorde enligt inom DONsammanställd statistik tvistemålen av det totala antalet mål medtolk vid hovrätterna och tingsrätterna. Med utgångspunkt härifrån skulle den påtvistemålen belöpande tolkkostnaden kunna skattas till mindre än 180 000 krårligen. Troligen är dock tvistemålens kostnadsmässiga andel lägre eftersomantalet förhör som regel torde vara större i ett brottmål än i ett tvistemål.Härtill kommer att tolkkostnaden i ett betydande antal tvistemål under allaförhållanden stannar på statsverket, eftersom en eller båda av parternaåtnjuter fri rättegång. Jag föreslår att 5 kap, 8 § RB ändras i enlighet med detanförda. Den föreslagna ändringen i 5 kap, 8 § får på grund av hänvisning i 6kap, 9 § RB betydelse också när det gäUer ersättning till stenograf som utsettsav rätten. Också sådan kostnad stannar alltså med den föreslagna ordningen påstatsverket. Någon olägenhet torde emellertid inte följa härav. Stenografiskupptagning av utsaga förekommer numera i ytterst begränsad omfattning. Ävenfrån principiell synpunkt kan det te sig rimligt att rättens proto-kollföringbekostas av det allmänna. När det gäller översättning av skriftUgt material är detsvårt att uttala sig om vilka kostnader som kan uppkomma. Det finns därföranledning att iaktta viss försiktighet med att låta det allmänna stå för sådankostnad. Det kan enligt min mening vara lämpligt att beträffande översättningtillämpa motsvarande kostnadsregler som f.n. gäller i fråga om tolk vidförhandling. En bestämmelse härom bör tas in i den tidigare föreslagna 33 kap.9 § RB. Detta innebär att kostnaden för översättning som rätten anser erforderligbekostas av statsverket i åklagarbrottmål medan kostnaden i tvistemål ochenskilda brottmål bekostas av parterna såsom en rättegångskostnad enligtreglerna i 18 kap. 13 § RB. Översättaren bör givetvis fä sin betalning avallmänna medel. Partens kostnadsansvar bör sålunda liksom f.n. utformas som enskyldighet att återgälda kostnaden till statsverket. Vad av aUmänna medel utgår iersättning till tolk och stenograf anses enligt 9 § andra stycket 6. rättshjälpslagen (1972:429) som en rättshjälpskostnad,(1 det genom prop, 1972:132 framlagda lagförslaget har bestämmelsen fåttbeteckningen 7,) Bestämmelsen tar dock endast sikte på kostnad som utgått förtolkning vid rätten enligt de nuvarande reglerna och avser egentligen inteöversättning av skriftligt material. Att översättningskostnad vid rätten börinbegripas bland rättshjälpsförmånerna är dock uppenbart. Om de av migföreslagna ändringarna i 5 kap, 8 § RB genomförs behövs däremot inte någonbestämmelse rörande ersättning till tolk och stenograf i rättshjälpslagen. Jagföreslår därför att bestämmelsen i 9 § andra stycket 6, om ersättning till tolkoch stenograf jämkas till att i stället gälla ersättning för översättning. Behovav såväl muntlig tolkning som översättning av skriftligt material kan föreliggaockså utom rätta, oavsett om tvisten går till domstol eller ej. Det kan t,ex,vara fråga om kontakter mellan utländsk part och hans rättegångsbiträde ellermellan biträdet och presumtiva vittnen. Biträdet kan vidare behöva ta del avskriftligt material på främmande språk för att kunna utföra partens talan imålet. Ersättning för sådan utomprocessuell tolkning eller översättning som nusagts ingår inte uttryckligen bland rättshjälpsförmånerna enligt 9 §rättshjälpslagen, HittUls har sådan tolkkostnad vid de offentligarättshjälpsanstalterna bekostats av speciella anslag. Biträde enligt lagen omfri rättegång har i regel kunnat få ersättning för tolk ersatt som ett utlägg.På motsvarande sätt torde tolkkostnaden ha betraktats när det gällt ersättningtill offentlig försvarare. Enligt 22 § rättshjälpslagen har biträde rätt tillersättning för arbete, tidspillan och utlägg, som uppdraget krävt. Motsvarandegäller enligt 21 kap. 10 § RB för offentlig försvarare. Varken i lagtexteneller i förarbetena anges närmare vad som skall förstås med utlägg.Uppenbarligen avses i första hand kostnader som biträdet (försvararen) haft förresa och uppehäUe. Något hinder mot att som betrakta kostnad förtolkning eller översättning som ett biträdets eller försvararens utlägg, somvarit nödvändigt för uppdragets fullgörande, synes dock inte föreligga. Motdetta betraktelsesätt kan visserligen invändas att frågan om utomprocessuelltolk (översättning) lämnas olöst i de fall den rättssökande inte har någotbiträde. Denna invändning torde dock inte vara av nämnvärd praktisk betydelse.Det torde sålunda knappast förekomma att den som inte hjälpligt behärskarsvenska språket kan undvara biträde. Däremot kan med visst fog göras gällandeatt om tolkkostnaden betraktas som ett utlägg för biträdet svårigheter uppstårvid tillämpningen av reglerna om rådgivning i 41 -43 §§ rättshjälpslagen. Jaghar för avsikt att senare anmäla fråga om proposition tUl riksdag medförslag till organisation av samhällets rättshjälp samt ekonomisystem m.m. förrättshjälps verksamheten. 1 det sammanhanget bör också tas upp frågan hur manlämpligen skall komma till rätta med de angivna olägenheterna vid rådgivning åtden som inte behärskar svenska språket. På grund av det anförda anser jag att begreppetutlägg i 22 § rättshjälpslagen bör innefatta även ersättning för tolk elleröversättare i den mån ersättningen är skälig och varit påkallad för uppdragetsutförande. Skulle olägenheter visa sig i den praktiska tillämpningen, fårfrågan tas upp till förnyat övervägande. 1 rättegångsfall torde kostnad förutomprocessuell tolkning eller översättning i princip vara att betrakta somersättningsgill processkostnad enligt 18 kap. 8 § RB. Tolkeden berörs i flera remissyttranden. I ettremissyttrande föreslås att tolkeden helt avskaffas. Jag är inte f.n, bereddatt biträda den meningen. Även om åsidosättande av tolked inte i och för sigsom t.ex, i fråga om vittnesed är förenad med någon särskild straffpåföljd ärden dock ägnad att hos tolken inskärpa uppdragets vikt och betydelsen av atttolkningen utförs samvetsgrant. Däremotanser jag i likhet med flera remissinstanser att det kan ifrågasättas om tolkalltid skaU behöva avlägga ny ed varje gäng han mottar nytt tolkuppdrag.Åtminstone när det är fråga om mera ofta förekommande utländska språk hämtardomstolarna sina tolkar ur en ganska fast person-kader. Vid större domstolarkan-en tolk ibland vara engagerad i flera mål . När det gäller sådanamer stadigvarande engagerade tolkar synes det mig överflödigt med en nyedsavläggelse i varje särskilt mål, I dessa fall bör eden i stället kunna avsesåväl det aktuella uppdraget som de övriga tolkuppdrag rätten kankomma att lämna vederbörande, på liknande sätt som den ed en allmän tolkavlägger när han anställs avser alla de enskilda tolktillfällen som ryms inomuppdraget. Av praktiska skäl synes det lämpligt att den 'utsträckta' edensräckvidd begränsas till den domstol där eden avlagts. Vid denna domstol kan vidbehov föras anteckningar om vilka personer som inte behöver avlägga ny ed ivarje mål. Att låta eden gälla också andra domstolar skulle däremot föra medsig att tolken måste styrka edsavläggelsen med intyg, protokollsutdrag ellerliknande, något som knappast framstår som rationellt med hänsyn till dettämligen ringa omak en edsavläggelse dock innebär. I enlighet med det anförda föreslår jag ett tilläggtill 5 kap. 7 § RB av innehåll att tolked får avse även andra tolkuppdrag ändet aktueUa, om det finns anledning att anta att tolken kommer att erhållaytterligare uppdrag vid domstolen. Någraremissinstanser tar upp frågan om tolkedens utformning. Jag delar denuppfattningen att sådan ed endast bör ifrågakomma när det gäller muntligtolkning vid förhandling inför rätten. Att som en motsvarighet vid översättningav skriftUgt material införa bestämmelser om skyldighet för översättare attbestyrka översättningen på heder och samvete, vilket föreslagits från enremissinstans, anser jag dock knappast påkallat. Bestämmelsen i 15 kap. 11 §brottsbalken om påföljd för osant intygande tordege tillräckliga möjligheter att ingripa mot den som mot bättre vetandeåstadkommer en oriktig översättning, I promemorian berörs en bestämmelse i 5 kap, 6 §andra stycket RB enligt vilken domstol kan vända sig till för attfå tolk anvisad. Det föreslås att bestämmelsen, som knappast tillämpas,skall upphävas. Visserligen torde som anförs i promemorian bestämmelsen f.n,inte tillämpas i praktiken. Det kan dock enligt min mening finnas anledning attavvakta invandrarutredningens överväganden beträffande frågor om tolkförmedlinginnan någon ändring görs i förevarande bestämmelse (jfr SOU 1972:83 s.64). Jagförordar därför att lagrummet t.v. inte ändras. Förslaget i promemorian om jämkning av 9 kap. 5 §RB har i princip godtagits av remissinstanserna. Även enligt min mening kan detvara skäl att det något otidsenliga uttrycket 'domstolens värdighet' får utgåur lagtexten. Det är lämpligt att lagrummet får en avfattning som nära anslutersig till 38 § FPL. Jag vill påpeka att någon ändring i sak inte är avsedd. Attlagrummet är tillämpligt endast om förseelsen inte är straffbar enligtbestämmelse i torde inte behöva anges i lagtexten. 7.6 Meddelandeav dom och beslut Förslaget att förekommande skiljaktigheter skall tillhandahållaspart lika väl som själva domen eller beslutet har biträtts avremissinstanserna. Även enligt min mening bör en uttrycklig bestämmelse häromtas in i 17 kap. 9 § och 30 kap, 7 § RB, så att någon tvekan inte skall behövaråda om att parterna skall få besked om skiljaktighet. Den föreslagna bestämmelsen syftar naturligtvisinte till någon ändring av gällande bestämmelser om vad dom resp. protokollskall innehålla. Den skiljaktiga meningen skall följaktligen såsom tasin i protokollet. Vad som föreskrivs är endast skyldighet för rätten att lämnaparterna besked om skiljaktigheten med och på samma sätt som domenmeddelas. Beskedet skall alltså lämnas muntligen vid avkunnande av dom ellerskriftligen genom att protokoll eller utdrag därav eller särskild handlingtillställs eller tillhandahålls parten jämte domen. Eftersom någraremissinstanser ansett promemorians lagförslag otydligt i det hänseende jag nuberört föreslår jag att lagtexten jämkas något. Jag delar den av ett par remissinstanser framfördauppfattningen att skUjaktig mening bör tillhandahållas part kostnadsfritt. Jagvill understryka att avgiftsfriheten endast bör avse själva skiljaktigheten.Part som begär protokollsutdrag i andra avseenden bör alltså vara avgiftsskyldigpå samma Frågan om den ändring i expeditionskungörelsen (1964:618) somföranleds härav kommer att anmälas av chefen för . Som påpekats under remissbehandlingen kan det varalämpligt att också sådana underrättelser till tiUtalad om utgången som avses i30 kap. 7 § sista stycket RB liksom domsbevis innehåller besked om skUjaktigmening. Jag kommer att senare anmäla härav föranledda ändringar i kungörelsen(1970:85) om skyldighet för domstol att underrätta tUltalad om dom m,m, ochkungörelsen (1964:635) angående underrättelse om dom i vissa brottmål m.m, 7.7 Identifieringsuppgifter i inlaga Jag biträder promemorians förslag att föreskrift omangivande av personnummer och telefonnummer i rättegångsinlagor tas in i 33kap, I § RB, Förslaget har också allmänt tillstyrkts av remissinstanserna. Attuppgift om personnummer lämnas framstår som särskilt väsentiigt med hänsyn tillden snabba utvecklingen mot en ökad användning av ADB på olika områden isamhället. Personnumret är som bekant av väsentiig betydelse somidentifikationsgrund i ADB-sammanhang, Kännedom om personnumret är också tillstor nytta när det gäller att verkställa delgivning i komplicerade fall (jfr 7§ delgivningskungörelsen 1970:467), Såvitt angår personnummer torde förslagetdock huvudsakligen få betydelse i tvistemål och domstolsärenden. Inom ramen förrättsväsendets informationssystem (Rl) lämnas nämligen redan f.n, uppgift ompersonnummer i ansökan om stämning i brottmål. Angivande av egen postadress bör liksom f.n, varaobligatoriskt. Också när det gäller partens eget personnummer bör lämnande avuppgiften vara obligatoriskt, självfallet under förutsättning att parten harpersonnummer. Detsamma bör gälla uppgift om ombud samt ombudets adress och telefonnummer.Övriga uppgifter såsom partens yrke och telefonnummer är visserligen av storpraktisk betydelse men dock ej av sådan vikt att man rimligen kan förenaförsummelse att lämna uppgiften med någon form av processuell påföljd. Vidsådant förhåUande bör bestämmelsen utformas som en föreskrift att uppgifterna ifråga fcö> lämnas. Detsamma gäUer de uppgifter rörande svarandens postadressetc, som käranden har att lämna i ansökan om stämning, I konsekvens med den föreslagna ändringen i 33 kap,1 § RB bör bestämmelse om angivande av person- och telefonnummer tas in också i2, 4, 19 och 22 §§ lagsökningslagen (1946:808), Det torde f,ö. vara i fråga ommål om lagsökning och betalningsföreläggande som reformen får sin störstapraktiska betydelse. 7.8 Ingivande av handling 1 fråga om ingivande av handling och framföralltnär handling skall anses inkommen skiljer sig bestämmelserna i 7 § FL och 44 §FPL i vissa hänseenden från vad som tidigare gällt såväl förförvaltningsmyndigheter och förvaltningsdomstolar som för de allmännadomstolarna. Bortsett från ett flertal ölikheter av mera redaktionell art ärden mest betydelsefuUa nyheten den presumtionsregel som innebär att en handlingsom kommit behörig tjänsteman tillhanda en viss dag skall anses ha kommit intill myndigheten (domstolen) den närmast , om det kan antas atthandlingen den har avlämnats i myndighetens (domstolens)kansli eller funnits tillgänglig för myndigheten (domstolen) på postanstalt. Promemorians förslag att i stort sett ordagrantföra över bestämmelserna i och FPL till RB har godtagits av de flestaremissinstanserna. Från några håll har dock invändningar rests häremot. Bl.a.har det gjorts gällande att iakttagande av bestämda frister och fatalietider ärav större betydelse för de allmänna domstolarna än på förvaltningssidan. Dethar vidare anmärkts att den föreslagna bestämmelsen liksom f.ö. förebilden iFL och FPL i vissa hänseenden är oklar och svårtolkad. De invändningar somsålunda och i övrigt anförts mot förslaget synes mig överdrivna. Både vidförvaltningsmyndighet och vid förvaltningsdomstol gäller numera att besvär sominte anförts i rätt tid skall avvisas av myndigheten eller domstolen, oavsettom någon invändning därom gjorts. Åtminstone vid förvaltningsdomstolarna tordebetydelsen av att frister och fatalietider iakttas knappast vara mindre än vidde allmänna domstolarna. De nya bestämmelserna i och FPL har tillämpats iett år utan att det uppstått några nämnvärda tillämpningssvårigheter. Iyttrandet från JK framhålls särskilt betydelsen för den enskilde av attbestämmelserna om ingivande av handling m.m, utformas likartat förförvaltningsmyndigheter, förvaltningsdomstolar och allmänna domstolar. Jag villunderstyrka vad JK sålunda uttalat. För enskilda parter och f.ö. även för ombudmåste det te sig högst förvillande om olika bestämmelser skulle gälla beroendepå vilken myndighet en handling skall tUlställas. Risken för rättsförluster äruppenbar. Jag biträder därför förslaget i promemorian att 33 kap. 3 § RB ändrasefter förebild av motsvarande förvaltningsrättsliga lagrum. 1enlighet med det anförda föresläs alltså som huvudregel att handling skallanses ha kommit in till rätten den dag handlingen eller avi om betaldpostförsändelse, i vilken handlingen är innesluten, anlänt till rätten ellerkommit behörig tjänsteman tillhanda. En handling kan komma in till rätten påolika sätt. Den kan lämnas in på rättens kansli av parten eller hans bud, denkan läggas ned i kansliets brevinkast eller brevlåda, om sådan finns, den kanöverlämnas till behörig tjänsteman vid förrättning utom kanslilokalerna ellerden kan sändas med posten och därvid antingen av postverket överbringas tillrättens kansli eller av domstolens personal avhämtas på postanstalten. Eftersomtelegram eller annat fjärrskriftsmeddelande också är att betrakta som handlingkan handling dessutom inkomma till rätten från telegrafstation eller, omdomstolen skulle vara telexabonnent, genom telexmeddelande. Några uttryckligabestämmelser angående de olika sätt på vilka en handling kan tillställas rättenanser jag dock inte erforderliga, lika litet som när det galler deförvaltningsrättsliga lagarna. När det i paragrafen talas om den dag då handlingeller avi anlänt avses hela det ifrågavarande kalenderdygnet till klockan24.00, En handling som bevisligen läggs i rättens brevlåda efter tjänstetidensslut men före klockan 24,00 skaU alltså anses inkommen den dagen, även om ingenbefattningshavare finns på kansliet. Det är f,ö. inte något ovillkorligt kravatt handlingen eller avin skall ha avlämnats i myndighetens lokal. Det ärtillräckligt att handlingen når behörig tjänsteman. Vem som i varje särskiltfall skall anses som behörig tjänsteman får bedömas med ledning av författning(t,ex. tingsrättsinstruktionen), arbetsordning eller interna instruktioner ochföreskrifter som gäller för vederbörande domstol. Att någon skyldighet inteföreligger för tjänsteman att ta emot handling utom tjänsten, t.ex. underfritiden i sin bostad, är uppenbart. När det är fråga om postförsändelserlikställs med själva handlingen avi om betald postförsändelse i vilkenhandlingen är innesluten. En avi om lösenbelagd försändelse medför däremotinte att handlingen anses inkommen. Med avi om postförsändelse likställsmeddelande från till behörig tjänsteman att telegram tillmyndigheten anlänt till telegraf anstalt. Liksom när det gäller mottagande avhandling gäller att meddelande om telegram inte får lämnas utom tjänsten omtjänstemannen inte själv är beredd att ta emot meddelandet. Dennu berörda huvudregeln bör, som föreslagits i promemorian, kompletteras medsamma tolkningsregel som de förvaltningsrättsliga lagarna. Kan det antas atthandling eller avi om denna viss dag avlämnats i rättens kansli eller funnitstillgänglig för rätten på posten, skall den anses ha kommit in den dagen, omden kommit behörig tjänsteman tUlhanda närmast följande arbetsdag. Beträffandeden närmare innebörden av bestämmelsen kan jag i huvudsak hänvisa till vad jaganfört i motiven till FL (prop, 1971:30 s,370). Till förekommande avmissuppfattning vUl jag dock i anslutning tUl vad som anförts underremissbehandlingen av promemorian göra ett par klarlägganden, För att det skallku nna antas att handling eller avi har funnits tiUgänglig för rätten påpostanstalt viss dag fordras att det inte är osannolikt att handlingen elleravin den dagen blivit tUlgänglig för myndigheten i den meningen att den dåblivit insorterad i rättens postbox eller postfack. Det avgörande är såledesinte tidpunkten för handlingens eller avins ankomst till postanstalten utantidpunkten för insorteringen i postboxen eller postfacket. Däremot bör det intetillmätas någon betydelse huruvida vid insorteringsögonblicketdomstolen faktiskt ägde tillträde eller ej till den lokal där postboxen ellerpostfacket finns. Jag vill i detta sammanhang understryka att detendast är frågan om vilken dag en handling skall anses inkommen som behandlas ilagrummet. Däremot anger paragrafen inte vilken tidpunkt som enhandling skall anses ha kommit in. Om det i författning eller enligt beslut avmyndigheten angetts då en handling skall vara inkommen tordesom regel få krävas att handlingen eller avi därom kommit myndigheten tillhandaföre den bestämda tidpunkten. Som påpekats av ett par remissinstanser medför denu föreslagna ändringarna i 33 kap, RB att rätten ibland inte kan avgöra omviss rättshandling företagits förrän efteråt. En annan följd är atträtten kan vara nödsakad att godta en handling som lämnats in undernatten även om det är omöjligt att avgöra om den lämnats efter klockan 24.00eller . Jag kan dock inte finna att några nämnvärda olägenheterskulle vara förenade med en sådan ordning. Att prövningen huruvida vade-ellermissnöjesanmälan rätteligen gjorts kan få anstå till synesknappast medföra några större problem, 1 det av en remissinstans nämndaexemplet angående prövning av frågan om åtal mot häktad väckts inom utsatt tidkan ju rätten lätt eliminera ovissheten genom att bestämma dååtal senast skall väckas. Skulle tvekan råda kan rätten sätta sig i förbindelsemed åklagaren på telefon. Inte heller när den ifrågavarande tidsfristen ärförenad med förlust av materiell rätt som t.ex. vissa fall avspecialpreskription, där talan måste väckas , anser jag någonolägenhet behöva uppkomma av den föreslagna ordningen. Att en part därigenomnågon gång i praktiken kan komma i åtnjutande av en dags förlängning av tiden iförhållande till vad som gäller får accepteras. Jag delar lagberedningens åsikt att den föreslagnabestämmelsen som regel inte lämpar sig för en analogisk tillämpning på privatameddelanden. Lagberedningen har påpekat att en handling somskall ha kommit in senast vid visst muntligt sammanträde kan ha kommit in tillpostanstalt i vederbörlig tid utan att likväl kunna beaktas vid förhandlingen,I ett sådant fall får fristen anses gå ut då sammanträdetavslutas. Endast handling eller avi som anlänt till rätten tordesom tidigare framhållits i sådant fall kunna anses inkommen i rätt tid. Det av ett par remissinstanser anmärktaförhållandet att inskrivningsdag enligt 3 § inskrivningskungörelsen (1971:784)slutar ger mig anledning att understryka att den föreslagnabestämmelsen i 33 kap. 3 § RB över huvud inte är tillämplig där det fastställtsviss bestämd tid då en handling senast skall vara ingiven. I enlighet med promemorian föreslås slutligen attdet som ett tredje stycke i paragrafen tas in en bestämmelse att telegram ellerannat meddelande som inte är undertecknat skall bekräftas av avsändaren genom undertecknad handling, om rätten begär det. Huruvidabekräftelse skall infordras får alltså prövas av domstolen från fall till fall.I vissa fall, t.ex, stämningsansökan eller vadeinlaga där undertecknande äruttryckligen föreskrivet i lag, är naturligtvis bekräftelse ovillkorligenerforderlig. Efterkommer part inte föreläggande att bekräfta telegram ellerannat meddelande får det betraktas som en visserligen inkommen men inteunderskriven handling, med de konsekvenser t,ex, avvisning av talan som kanfölja därav.