prop · FW03160 · 1973-12-31 00:00:00 — I LGA har som villkor för fastighets anslutning föreskrivits attanläggningen skall vara av synnerlig vikt för fastighetens ändamålsenligaanvändning. Ett analogt viUkor gäUer i fråga om skyldigheten att delta ivägbyggnadsföretag enligt 2 kap. EVL. FBLhar som vUlkor för tvångsvis bildande av samfällighet föreskrivits att åtgärdenskall vara av väsentlig betydelse för fastighet som skall ha del isamfälligheten. hade föreslagit att man skuUekiäva att åtgärden var av synnerlig vikt för fastigheten. Lantmäteristyrelsenanförde emellertid i sitt remissyttrande att uttrycket "väsentligbetydelse" bäst motsvarade den avvägning som här borde göras och förordadeatt lagtexten jämkades i enlighet härmed. Departementschefen anslöt sig tilldetta förslag (prop. 1969: 128 s. B 505). Skäl kan enligtpromemorian anföras för att viUkoret för tvångsanslutning tUl gemensamhetsanläggningformuleras på samma sätt som viUkoret för tvångsdelaktighet i samfällighetenligt FBL. Om en anläggning bedöms vara av väsentlig betydelse förfastighetens användning, torde det vara fuUt rimUgt att ägaren deltar ianläggningen. Frågan blk då vUka omständigheter som skall beaktas när detgäller att pröva om vUlkoret är uppfyllt. Att det måste finnas ett behov förfastigheten att ha tUlgång tUl en anläggning av ifrågavarande slag äruppenbart. Om fastigheten är utrustad med en separat anläggning som fyllersamma funktion som en ifrågasatt gemensamhetsanläggning, bör anslutning motägarens vUja i allmänhet inte ske. Undantagsvis kan emellertid en tvångsanslutningvara motiverad, exempelvis om den befintiiga anläggningen är utsliten eller omden på grand av planföreskrift eller annat myndighetsbeslut inte längre fåranvändas. När en fastighetsägare inte vill delta i en gemensamhetsanläggningmed motivering att han har för avsikt att för samma ändamål anskaffa och drivaen separat anläggning, får man göra en bedömning rörande sannolikheten av attså sker. Som ett viktigt moment i denna bedömning bör ingå en jämförelse mellande kostnader som fastighetsägaren får vidkännas om gemensamhetsanläggningenkommer tUl stånd och de kostnader som är förenade med en separat anläggning.Hänsyn bör givetvis också tas tUl den nytta som anläggningama medför förfastigheten. Om det vid den vinstkalkyl som sålunda bör göras visar sig attgemensamhetsalternativet ställer sig fördelaktigast, torde man i allmänhetkunna bortse från alternativet med en separat anläggning. Detta alternativ kan,påpekas i promemorian, vara uteslutet också av andra skäl. En separatanläggning kan sålunda framstå som så oacceptabel från allmän synpunkt att mankan förutse att myndighet inte kommer att tillåta att den inrättas elleranvänds. Om exempelvis en plan eller ett planförslag anger att vissafastigheters behov av en nyttighet skaU tillgodoses genom en kollektivanläggning, torde man kunna räkna med att byggnadslov eller annat behövligttUlstånd inte kommer att ges för en separat anläggning på någon avfastigheterna. Ett annat exempel är att sådan anläggning anses så skadlig frånmiljövärds- eller trafiksäkerhetssynpunkt att ett ingripande från de organ somhar att bevaka sådana intressen kan väntas, om anläggningen inrättas. SomvUlkor för att fastighet skall kunna mot ägarens vilja anslutas tUl engemensamhetsanläggning har alltså i förslaget uppställts att anläggningen ärav väsentiig betydelse för fastigheten. Samma villkor anses böra gälla, om enfastighetsägare vill ansluta sin fastighet till en sådan anläggning men någonav de övriga delägarna sätter sig mot detta. En sådan anslutning kan medföraatt anläggningen måste göras mer omfattande än som annars varit nödvändigt,och det får med hänsyn härtill anses rimligt att kräva att fastigheten har ettpåtagligt behov av anläggningen. I promemorian understryks att fastighetensskyldighet att bidra till anläggningen skall stå i proportion till dess nyttaav denna. Ett krav på att anläggningen skall vara av väsentlig betydelse förfastigheten innebär därför en viss garanti för att de ökade kostnader som kanuppkomma genom anslutningen inte kommer att drabba övriga delägare i anläggningen. EnligtLGA är bestämmelserna om tvångsanslutning i huvudsak begränsade till att avsefastigheter som är belägna inom stadsplan eller byggnadsplan. Som tidigarenämnts (avsnitt 1.1.2) har någon motsvarande begränsning inte föreskrivits ipromemorieförslaget. Tvängsanslut-ning skall alltså, konstateras i promemorian,generellt kunna ske även av fastigheter utom planområden. Föratt en fastighet skall kunna tvångsanslutas krävs enligt LGA vidare att detyrkas av ägaren till annan fastighet som själv kan anslutas på detta sätt. Ettliknande krav gäller för tvångsanslutning tUl vägföretag som avses i 2 kap.EVL. Att tvångsanslutning förutsätter yrkande från annan fastighetsägares sidahar i motiven till LGA ansetts följa av lagens Övervägande privaträttsligakaraktär (NJA II 1966 s. 217). Villkoret att även den sistnämndafastigheten skall kunna tvångsanslutas infördes på förslag av lagrådet.Lagrådet fann det inte tillfredsställande att en ägare av fastighet för vilkenen gemensamhetsanläggning inte var av synnerlig vikt kunde få till ståndanläggningen så snart det fanns en enda fastighet som kunde tvångsanslutas.Lagrådet menade att behovet av anläggningen för den fastighet vars ägarebegärde tvångsanslutning kunde vara förhållandevis ringa och att ägaren därföri många fall kunde delta utan risk att belastas med kännbara kostnader. Dentvångsanslutna fastighetens ägare kunde då tvingas att ensam svara för huvudpartenav kostnaderna. Det skydd för denne fastighetsägare som låg i kravet attanläggningen skulle vara av synnerlig vikt för hans fastighet var enligtlagrådets bedömande i detta faU inte tillräckligt. (Se NJA II 1966s. Desålunda anförda synpunkterna bör enligt promemorian inte längre tillmätasavgörande betydelse. Visserligen bör även den nya lagen ges en övervägandeprivaträttslig karaktär. Av vad som har anförts framgår emellertid attallmänna intressen bör beaktas i anläggningssammanhang. SärskUt inomplanområden och andra områden med tätbebyggelseär det ett klart allmänt intresse att gemensamhetsanläggnmgar av lämpligomfattning kan inrättas. Redan f. n. har representanter för det alhnänna vissamöjligheter att ta mitiativ till en gemensamhetsanläggning, och dessamöjligheter bör som senare kommer att utvecklas vidgas i den nya lagen. DetUgger helt i linje härmed att ge det allmänna större mflytande när det gäUeratt bestänuna omfattningen av en gemensamhetsanläggning. De enskUdafastighetsägarnas intressen synes bli tUlgodosedda genom de vUlkor som i övrigtbör gälla i tvångsfallen. BåtnadsviUkoret i den nya lagen torde sålundainnebära ett betyd-» ligt bättre skydd mot att en tvångsanslutenfastighetsägare tUlfogas förluster än de nuvarande bestämmelserna om atttvångsanslutning får ske endast på yrkande av ägaren till annan fastighet somkan tvångsanslutas. Någon motsvarighet tUl dessa bestämmelser finns därför intei promemorieförslaget. Föratt en gemensamhetsanläggning skall kunna inrättas krävs att mark eller annatutrymme ställs tUl delägarnas disposition. I viss utsträckning torde man,uttalas det i promemorian, kunna räkna med att privata överenskommelser kanträffas om upplåtelse av det behövliga utrymmet. Möjlighet finns också atttUlgodose utrymmesbehovet genom fastighetsbUdningsåtgärd, exempelvis bildandeav servitut eUer samfällighet. Uppenbart är emeUertid att det fordrassärskilda bestämmelser som medger att rätten tiU utrymme säkerställs i sambandmed att anläggningen inrättas. Sådana bestämmelser finns också i den gällandelagstiftningen om gemensamma anläggningar. Bestämmelserna innebär att detutrymme som behövs för en sådan anläggning upplåts med begränsad rätt avservitutskaraktär. Denna gäller sedan med bästa rätt i fastigheten, dvs. denrabbas inte vare sig vid frivUlig eller exekutiv försäljning av fastigheten.Beträffande förutsättningarna för upplåtelsen skiljer sig de olika lagarnanågot från varandra. Enligt3 § LGA skall för gemensamhetsanläggning behövligt utrymme bestämmas ifastighet för vUken anläggningen är avsedd eller i annan fastighet. Det angesuttryckligen att utrymmet får tas i anspråk utan hinder av den rätt tillfastigheten som kan tUlkomma annan. Som huvudvUlkor för upplåtelsen gäller attdenna inte får orsaka fastigheten betydande olägenhet. Undantag härifrån görsför det fallet att anläggningen behövs för bebyggelse, som är av störreomfattning eller eljest av väsentlig betydelse från allmän synpunkt, ochanläggningen inte kan utföras på annat sätt utan att kostnaden ökas avsevärt.Vidare gäller att annat utrymme inte får tas i anspråk än som fordras för atttillgodose behovet för fastigheter som kan anslutas tvångsvis.Fastighetsägaren, kan dock medge avvikelse från dessa villkor. Även innehavareav annan särskild rätt än fordran måste lämna medgivande i den mån hans rättberörs av upplåtelsen. Sistnämnda krav betingas av att utrymme får tas ianspråk utan hinder av den rätt tUl fastigheten som kan tUlkomma annan. Bestämmelser om rätt attbygga väg över annans fastighet meddelas i 6 § EVL. Som vUlkor för sådan rättföreskrivs att vägföretaget skaU vara av synnerlig vikt för fastighetsändamålsenliga brukande och inte lända tiU märkligt men för den besväradefastigheten. Enligt 34 § samma lag kan sakägarna träffa förening i vägfråga. är emellertid inte gällande, om den uppenbarligen betungar fastighetmed förpliktelse i avsevärt högre grad än som enligt lagens bestämmelser skallåligga fastigheten. De berördabestämmelserna i anses i stort sett innefatta en lämplig reglering avfrågan om rätt att ta utrymme i anspråk för en gemensam anläggning.Bestämmelserna,har därför utan några mera väsentliga sakliga ändringar tagitsupp i promemorieförslaget. Vid tUlkomsten av LGAdiskuterades frågan om fastighetsägare borde få rätt att kräva inlösen närutrymme togs i anspråk trots att betydande olägenhet uppkom för fastigheten.Tanken härpå avvisades emellertid. Departementschefen påpekade att bestämmelserom rätt för fastighetsägare att påkalla inlösen av fastighet, nar ett ingreppföranledde synnerligt men vid fastighetens nyttjande, fanns på åtskiUiga håU ilagstiftningen. Exempel på sådana bestämmelser utgjorde 12 § första stycketlagen (1917:189) om expropriation, 9 kap. VL samt 24 § lagen (1943: 431) omallmänna vägar och 26 § naturvårdslagen (1964: 822). Även byggnadslagen (1947:385) innehöU vissa bestämmelser om lösningsplikt (21 och 48 §§). Som regel kom,framhöll departementschefen vidare, lösningsplikten enligt de nämndabestämmelserna att åvUa det allmänna eller också enskilda subjekt med betydanderesurser. I anläggningssammanhang var emellertid förhållandena andra. Enlösningsplikt skulle där åvUa enskilda fastighetsägare i skiftande ekonomiskaförhållanden, och den kunde bli väsentligt mera betungande än som svarade motderas behov av utrymme och som stod i proportion till företaget. Departementschefenuttalade vidare att en bestämmelse om lösningsplikt skulle få praktiskbetydelse endast inom områden med stadsplan och byggnadsplan. Ägare av mark,som var avsedd för enskilt bebyggande men som blev underkastadbebyggelseinskränkning genom planläggning, saknade emellertid rätt att påkallainlösen av marken. Sådan inskränkning kunde ske genom en planbestämmelse somförbjöd att marken bebyggdes så, att det hindrade tUlkomsten av engemensamhetsanläggning. Departementschefen erinrade också om att det vidinlösen enligt byggnadslagen av mark inom stadsplan saknades rätt att påkallautvidgning av ianspråktagande tUl att omfatta återstoden av fastigheten.Skälet härtill var att planen antogs medge en ändamålsenUg användning av allmark inom stadsplaneområdet och att som regel även vad som återstod avfastighet efter expropriation kunde få sådan användning att den inte blevonyttig. Ifråga om gemensamhetsanläggning som hade stöd i stadsplan skulle alltså, menadedepartementschefen, införandet av en lösningsplikt för delägarna i detgemensamma företaget komma i strid med nyssnämnda prmcip. (Se prop. 1966:128 s.147.) De skäl som sålunda anfördesmot att införa inlösenbestämmelser i äger enligt promemorian inte fullgiltighet när det gäUer att bedöma frågan huruvida sådana bestämmelser bör tasupp i anläggningslagen. TUl en början är att märka att den nya lagen skallinnehålla ett båtnadsvillkor som mnebär att en gemensamhetsanläggning får inrättasendast om fördelarna av anläggningen överväger kostnaderna och olägenheterna.Om lösningsskyldighet införs, skall givetvis vid båtnadsberäkningen hänsyn tastill de utgifter som är förenade med inlösningen. En sådan skyldighet kan medhänsyn härtUl inte leda tUl att fastighetsägarna betungas oskäligt eller attkostnader uppkommer som inte står i rimlig proportion tUl företaget. Möjligenkan lösningsskyldigheten tänkas medföra att engemensamhetsanläggning inte kan inrättas på den plats som planerats. Som regeltorde det dock vara möjligt att förlägga anläggningen till ett annat ställeeller utföra den på sådant sätt att inlösen undviks eller kostnaderna härförnedbrUigas. För övrigt bör framhållas att skillnaden i storlek mellaninlösenersättning och den ersättning som skall utgå vid annat ianspråktagandeofta inte torde bli särskilt betydande. Den nya lagenstvångsregler är inte begränsade till att gälla enbart inom detaljplaneområden.Undantagsregeln om att utrymme får tas i anspråk trots att väsentiig olägenhetuppkommer kan i fortsättningen mycket väl komma att tUlämpas även utanförplanområden. Att lösningsskyldigheten enligt byggnadslagen är i viss månbegränsad inom område med stadsplan är därför inte något avgörande skäl mot attinföra sådan skyldighet i förevarande samriianhang. Det synes inte heller motiveratatt ha olika bestämmelser om inlösen för planområden och andra områden. Somframhållits i motiven till 141 § byggnadslagen bör vid stadsplans upprättandetillses att aU mark inom stadsplaneområdet får en efter sin beskaffenhet ochövriga förhållanden lämplig användning. På grand härav torde inlösen avrestfastighet i samband med att en gemensamhetsanläggning inrättas inom sådantområde som regel bli aktuell endast om avvikelse sker från planen. Attmöjlighet till inlösen öppnas i sådana situationer kan inte anses strida motprinciperna för 141 § byggnadslagen. Någramer vägande invändningar kan enligt promemorian således inte anföras mot att ianläggningslagen ta upp bestämmelser om rätt för den vars fastighet tillfogasväsentiig olägenhet av en gemensamhetsanläggning att kräva att fastighetenhelt eller delvis inlöses. Att starka skäl talar för att sådan inlösenmöjlighetbör mföras torde inte behöva utvecklas närmare. Det kan räcka med att hänvisatill att motsvarande rätt att be- ä»rop.1973:160 91 ärainlösen redan finns i närliggande lagstiftning, exempelvis lagen om allmännavägar och naturvårdslagen. IenUghet med dessa överväganden innehåller promemorieförslaget hestämmdser ominlösen. Remissyttrandena.Promemorieförslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av ett stort antalremissinstanser. Hovrättenöver och uttalar att vUlkoren med hänsyn till enskilda intresseni förslaget fått en i stort sett bra utformning. Bo-stadsstyrdsen anser att denföreslagna regleringen av villkoren för tvångsanslutning synes utgöra ettverksamt medel för tillkomsten av anläggningar som bl. a. kan förbättra bostädernasnärmiljö. Styrelsen finner vidare promemorieförslaget vara väl ägnat att påett bättre sätt än muvarande bestämmelser tillgodose en anläggnings behov avmark eller utrymme. Lantmäteristyrelsenframhåller att det stora flertalet gemensamhetsanläggningar som utförts enligtLGA tUlkommit på frivillig väg i samband med nyexploatering. Endast i renaundantagsfall har lagens möjligheter att tvångsansluta fastighet kommit tillanvändning. Detta har sannolikt sin grund i att LGA:s tvångsanslutningsbestämmelserinte är särskilt vittgående och inte har visat sig vara tillräckligt effektiva.Av samma anledning har inte heller några gårdssaneringar i egentlig meninggenomförts, trots att behovet av sådana saneringar var en av huvudanledningarnatill lagens tillkomst. En bidragande orsak tUl att LGA inte har fått denbetydelse i saneringssammanhang som varit avsedd kan även ha varit attmöjligheter saknats att tvinga fram och samordna upprustning av befintligbebyggelse. Sådana åtgärder torde normalt vara lämpliga och ofta nödvändiga attvidta med gårdssaneringen. Denna brist kan väntas bli avhjälpt om detnyligen framlagda förslaget till bostadssaneringslag upphöjs tUl lag. Förslagetger kommunen möjlighet att förelägga fastighetsägare att upprusta bostadshus.Med hänsyn till det nära sambandet mellan bostadssanering och gårdssanering börenligt styrelsens mening anläggningslagen utformas så, att den ger möjlighetatt få till stånd gårdssanering och gemensamhetsanläggningar som behövs somkomplement till bostadsupprustningen. Det får mot denna tiakgrund ansesvälbetänkt att förslaget till anläggningslag inte innehåller någonmotsvarighet till bestämmelsen i LGA att tvångsanslutning av fastighet får skeendast på yrkande av ägare till annan fastighet som kan tvångsanslutas.Styrelsen understryker vidare att man vid tillämpningen av båtnadsvillkoretoch villkoret för tvångsanslutning av fastighet «om är avsedd förbostadsändamål bör beakta också anläggningens betydelse för dem som använderanläggningen. Exempelvis kan vid sanering av äldre bostadskvartertillskapandet av ett gemensamt gårdsutrymme med gemensamhetsanläggningar avolika slag medföra väsentliga fördelarför hyresgästerna i kvarterets bostadshus. Vidare bör man också beakta de allmännakrav på beskaffenheten av byggnad och tomtplats som gäUer eUer kan stäUasenligt oUka bestämmelser i byggnadsstadgan. Med tiUämpning av dessabestämmelser kan med eller utan samband medbyggnadslovsprövning föreskriva att fastighet skall vara utrustad med vissasekundära utrymmen. I många fall är det tUl uppenbar fördel för de berördafastigheterna att sådana behov tUlgodoses i form av gemensamhetsanläggningar istäUet för genom separata lösningar för varje särskUd fastighet. I de fall dågemensamhetsanläggnmg är föreskriven eller förutsatt i detaljplan enligtbyggnadslagen finns det enligt styrelsen särskilda skäl för att de materieUaviUkoren i anläggningslagen inte bör utgöra hinder för att anläggnmgen koimnertill stånd. Prövningen av frågan om anläggningens behövlighet får då anses hablivit i huvudsak verkställd vid planläggningen, varför de materiella vUlkoreni anläggningslagen får mindre betydelse. Om plangenomförandet ännu inte hunnitså långt att behovet av anläggningen är tUlräckligt aktuellt för alla defastigheter som på bör anslutas, måste emellertid också inom plankunna uppkomma situationer då anslutningsvillkoren för tUlfället hindrar attanläggningen kommer till stånd. Styrelsen betonar att man vid tolkning av plani nu avsedda sammanhang också bör beakta syftet med planen sådant detframkommer bl. a. i beskrivningen till planen. TUl grand för planläggningen kanofta ligga vissa plankvalitetskrav, exempelvis beträffande serviceanläggningari anslutning till bostadsbebyggelse. I vissa fall kan situationen vara den attanläggningen även om den inte är föreskriven i planen ändå behövs för attmarken i övrigt skaU kunna nyttjas för bebyggelse. Vissa remissinstanser geruttryck för uppfattningen att tvångsmöjlig-heterna bör utvidgas. Göteborgskommun () anser det önskvärt att båtnadsvillkoret mildras isådana fall då en anläggning skall inrättas för att uppfylla en standard somförutsatts i faststäUd stadsplan eller i meddelat byggnadslov. Över huvud tagetkan båtnadsvillkoret hindra inrättande av anläggningar som inte direkt ärlönsamma men som av andra skäl är önskvärda. Ett sådant fall är när ettexploateringsavtal ingåtts mellan en kommun och en exploatör och detta avtalinnehåller bestämmelser om att viss anläggning skall komma tiU stånd. Om detsenare visar sig att anläggningen inte uppfyller båtnadskiavet, skulleanläggningen inte kunna inrättas. Enligt mening bör ettexploateringsavtal som ligger till grund för ansökan om inrättande avgemensamhetsanläggning i sig självt innebära en presumtion för att de villkorsom uppställts tUl skydd för enskilda intressen är uppfyllda. iGöteborgs och län menar att båtnadsvillkoret bör förses med ett tilläggför underlättande av samhällsbyggande verksamhet. TUlägget börutformas så att, om en gemensamhetsanläggning är upptagen i faststäUd planeller föratsatt i be- skrivningtUl planen, båtnadsvillkoret skall anses uppfyllt om inte särskUda skälföranleder annat. Ett Uknande uttalande görs av bygglagutredningen, som ocksåunderstryker angelägenheten av att lagen främjar tiUkomsten av behövligagemensamhetsanläggningar . ()anser att förutsättningarna för att inrätta gemensamhetsanläggning motmarkägares bestridande inte ändrats i sådan grad att den nya lagen blir ettbättre medel för plangenomförande, vilket enligt mening varitönskvärt. (fastighetsnämnden) framhåller att båtnadsvillkoretkan medföra att möjligheten att få tUl stånd en för kommunen angelägenanläggning omintetgörs. Enligt tekniska föreningen har det visat sigfinnas behov av utvidgade möjligheter att ansluta fastighet tillgemensamhetsanläggning. Detta har framför aUt varit faUet vid sanering inomgammal stadsbebyggelse. Inågra yttranden diskuteras frågor om innebörden av båtnadsvUlkoret.Fastighetsägareförbundet anser att i den kalkyl beträffande gemensam-hetsanläggningenslönsamhet, som skall göras vid prövningen av vUlkoret, de deltagandefastigheterna skall var för sig bettaktas som företagsekonomiska enheter.Skogsindustriernas samarbetsutskott vänder sig mot vad som anförts ipromemorian om att båtnaden skall beräknas efter avdrag för ev. statsbidragtiU företaget. Ett sådant synsätt kan enligt samarbetsutskottet resultera i enhelt snedvriden lönsamhetsbedömning. Hovrätten över och påpekaratt en viss oklarhet föreligger om man i den ekonomiska kalkylen bör räkna insådana kostnader som en sakägare kan tillskyndas för att bevaka sin rätt vidanläggningsförrättningen, dvs. kostnader av typen advokatarvode. Enligt ettmotivuttalande skall vid tUlämpningen av motsvarande bestämmelse i FBL hänsyninte tas till sådana kostnader. Hovrätten anser att detsamma bör gälla vidtiUämpningen av anläggningslagen. Hovrättenöver och ifrågasätter vidare om inte opinionsviUkoret bör gällaockså när fastighetsägare begärt anläggningsförrättning. Hovrätten påpekar attmotsvarande vUlkor i 5 kap. 5 § FBL i viss utsträcknmg gäller för sådana fall.Enligt hovrättens mening är det i stort sett inte någon skUlnad om initiativetkommer från det allmänna eller från en minoritet av sakägare. Visserligen utgörövriga regler i många fall fullgott skydd för berörda sakägare, men främst närdet gäller tidpunkten för anläggnmgens genomförande torde opinionsvUlkoretvara det bästa skyddet mot att berättigade enskilda intressen inte träds för när. Iett par remissyttranden hävdas att reglerna om tvångsanslutning bör utformasefter mönster från bestämmelsema i LGA och EVL. vänder sig mot attförslaget inte innehåller någon motsvarighet till bestämmelsema i dessa lagarom att tvångsanslutning kan ske endast påbegäran av ägare till fastighet som själv uppfyller kraven på tvångsanslutning.Hovrätten menar att reglerna om , ochfastighetsbildningsmyndighetens rätt att ta initiativ till anläggningsförrättningtillräckligt tillgodoser det allmänna intresset av att få till stånd enbetydelsefull anläggning. En anläggning torde nämligen, uttalar hovrätten,sällan kunna betraktas som särskilt angelägen från allmän eller enskildsynpunkt, om inte någon enda ägare till fastighet som uppfyller kraven förtvångsanslutning är vUlig att delta i anläggningen och begära tvångsanslutningav övriga intressenter. anser det onödigt att föreskrivaett särskilt båtnadsvillkor.