prop · FW03129 · 1973-12-31 00:00:00 — Både äldre arbetstagare och arbetstagare med nedsatt arbetsförraåga bördärför orafattas av den föreslagna lagen ora vissa anställningsfrämjandeåtgärder. Däreraot är enligt utredningen sysselsättningsproblemen för andragrupper av arbetstagare raed svårigheter att hävda sig på den öppnaarbetsraarknaden t. ex. kvinnor och ungdoraar av annan karaktär än föräldre och personer med nedsatt arbetsförraåga. Dessa problera bör därförangripas efter andra linjer och i ett annat samraanhang. Problemen för äldrearbetstagare och arbetstagare med nedsatt arbetsförraåga bör enligtutredningen lösas i nära saraverkari mellan arbetsmarknadsverket samtarbetsgivare och arbetstagare på det lokala planet. Den verksarahet, som börjatbedrivas i särskUda anpassningsgrupper, bör på allt sätt stödjas. Vid enfortsatt utbyggnad av denna verksarahet måste raan enligt utredningen räkna medatt det kan uppkomma fall, där en arbetsgivare motsätter sig medverkan i dennaverksamhet. Utredningen anser därför att arbetsgivama utöver den i 1971 årssysselsättningslag angivna skyldigheten att delta i överläggningar införlänsarbetsnämnd resp. AMS särat berörda organisationer även bör åläggasskyldighet att delta i sådana överläggningar, sora på det lokala planet underraedverkan av arbelsförraedlingen äger ram bl. a. i en anpassningsgrupp. Utöver vissa allmännabestäramelser om de åtgärder, sora överläggningama mellanarbetsmarknadsverket, arbetsgivare och arbetstagare bör kunna ta sikte på,synes det enligt utredningen inte vara nödvändigt med någon närraare regleringav dessa åtgärder. Förutora åtgärder, sora avser enskilda fall, eller vissakonkreta åtgärder, såsora tekniska anordningar på arbetsplatsen, böröverläggningama allt efter oraständigheterna kunna gälla vissa raera allraännaprinciper för arbetsgivarens personalpolitik i fråga ora äldre arbetstagareoch arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga eller åtgärder av mera övergripandenatur, såsora översiktliga ergonoraiska genomgångar av arbetsplatsema vidföretaget. Om arbetsgivaren motsättersig de åtgärder, sora diskuterats vid överläggningama, börarbetsraarknadsverket enligt utredningen kunna utfärda föreskrifter förarbetsgivaren ora vad denne skall vidta för att anslällningsmöjlighetema föräldre arbetstagare och arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga skulle kunnaförbättras. Utredningen påpekar eraellertid, att det därvid finns anledning attgå frara raed försiktighet. bör inle föreskriva sådanaåtgärder, sora det tUlkommer annan myndighet, exempelvisarbetarskyddsstyrelsen, att be- bör inte heller fatta beslut i frågor sora kankoraraa att bli föreraål för sedvanliga tvislehandlingär mellan arbetsgivareoch arbetstagare, exempelvis beträffande arbetstagares rätt till vissanställning. Utredningen framhåller vidare att det från rättssäkerhetssynpunktär nödvändigt, att arbetsmarknadsverkets föreskrifter inte är alltför allmänthållna utan tar sikte på vissa direkt angivna åtgärder. Såsom anförts iförarbetena tUl sysselsättningslag måste vid meddelandet avföreskrifter även beaktas, att verksamhetens fortbestånd inte äventyras av deföreskrivna åtgärderna. Iarbetet på att finna lämpliga lösningar på de problem, sora redan anstäUdaäldre arbetstagare och arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga kan möta iarbetslivet, synes enligt utredningens mening den påbörjadeverksamheten i anpassningsgrapper kunna spela en betydelsefull roll. Sålundakan anpassningsgrapperna medverka tiU att arbetsplatser och arbetsuppgifteranpassas till arbetstagarnas särskUda föratsättningar, så att någonnedsättning i arbetsförraågan ora raöjligt inte behöver uppkomma på grand avmindre lärapliga arbetsförhållanden. Vidare kan anpassningsgrapperna tainitiativ till åtgärder för att förbättra arbetsförhållandena för dearbetstagare, sora börjat få svårigheter att klara sina arbeten, samt bidra tiUde arbelsraarknadspolitiska hjälpmedel som finns tillgängliga verkligenkoramer tUl användning. Anpassningsgruppernahar vidare en viktig uppgift att fylla, när det gäller att avgöra om även andraåtgärder (omplacering e. kan vidtas för att man skall kunna undvikauppsägning av sådana äldre arbetstagare eller arbetstagare raed nedsattarbetsförraåga, sora börjat få anpassningssvårigheter av olika slag.Utredningen betonar dock, att överläggningarna i dessa fall inte skall avseden rättsliga frågan huravida sakhg grund för uppsägning kan anses föreligga.Denna fråga får enligt utredningen tas upp till behandling vid sedvanligatvisteförhandlingar mellan parterna, om uppsägning trots anpassningsgruppensarbete skulle bli aktuell. Överläggningarna i anpassningsgruppema bör enbartinriktas på frågan om vUka åtgärder sora kan vidtas för alt rainska arbetstagarensanpassningssvårigheter, så att uppsägning överhuvudlaget inte behöver komraa ifråga. Orasaraförståndslösningar inte kan uppnås beträffande åtgärder för att underlättaarbetsförhåUandena för de arbetstagare sora det nu är fråga om kanarbetsraarknadsverket, såsora tidigare närants, meddela arbetsgivarenföreskrifier. Utredningenframhåller att åtgärder vidare kan behöva vidtas för alt få lill stånd en ökadrekrytering av äldre arbetstagare och arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga. Idiskussionen ora hur detta skall kunna ske har på frågan ominförande av särskUda kvotermgsbestäramelser fått en särskUd aktualitet.Utredningen har därför täraUgen utförligt behandlat Utredningens överväganden i denna del raynnar ut i slutsatsen, att enkvotlagstiftning inte är någon tillfredsställande lösning på problemet attåstadkoraraa ökade anställningsraöjligheter för äldre arbetstagare ocharbetstagare med nedsatt arbetsförraåga. Bland annat skulle en sådanlagstiftning särskUt ora den gjordes tillämpUg på arbetstagare med nedsattarbetsförmåga raedföra åtskiUiga koraplikationer av lagteknisk ochadrainistrativ art. Det skulle t..ex. bli nödvändigt med en fullständig registreringav alla äldre och personer raed nedsatt arbetsförmåga. Även om en sådanregistrering gick att genomföra skulle en på grundval därav fastställd generellkvot komma att slå ojärant. Utredningen frarahåller, att en tillräckligtflexibel kvot i själva verket inte torde kunna uppnås annat än om denfastställs för varje företag för sig med beaktande av samtliga föreliggandeomständigheter. Enligt utredningen skulle en kvotlagstiftning troligen inteheller förbättra situationen för de äldre och personer med nedsattarbetsförraåga, som har störst svårigheter att erhålla anställning på den öppnaarbetsmarknaden. Utredningen erinrar dessutora ora den tidigare angivna utgångspunktenför utredningens översyn av sysselsältningslag, nämligen att sysselsättningsproblemenför dera som är äldre eller har nedsatt arbetsförmåga i första hand bör lösas isamverkan mellan arbetsraarknadsverket, arbetsgivare och arbetstagare. Ensådan autoraaliskt verkande lagstiftning, sora en kvotlagstiftning utgör,skuUe strida raot denna utgångspunkt och bl. a. rycka undan grunden för en stordel av anpassningsgrappernas verksamhet. Sålänge lösningar uppnås i samförstånd bör någon begränsning inte gälla för deåtgärder som därvid kan koraraa i fråga. Dessa lösningar bör därför kunnainryraraa alltifrån en utfästelse av arbetsgivaren att anställa flera äldreeller personer med nedsatt arbetsförmåga, utan alt något visst antal ellernågon viss andel nämns, till ett åtagande av arbetsgivaren att anställa vissaangivna personer sora arbetsförraedUngen har svårigheter att beredaanställning. Om arbetsgivaren av olika skäl inle infriar sina åtaganden fårundersökas, ora detta beror på omständigheter som han inte rätt över. I såfall kan det bli aktuellt att diskutera andra lösningar. Visar det sig altarbetsgivaren inte gjort vad på ankoraraer för att uppfylla sinaåtaganden eller att lösningar i saraförstånd överhuvudtaget inte kan uppnås,kan det eraellertid bli nödvändigt att meddela arbetsgivaren direkta föreskrifterom hur många äldre arbetstagare och arbetstagare raed nedsatt arbetsförraågahan i samband med nyanställning bör anställa. Enligt utredningens mening bördessa föreskrifter gå ut på alt arbetsgivaren vid nyanställning skall anställavissa angivna personer. ligger det i sakens natur att de arbetstagare, som arbetsgivarenlUl följd av sådan särskild föreskrift kan bli skyldig att anställa, börtillfrågas ora de är villiga att ta anställning hos arbetsgivaren. Utredningen understryker vidare, att alla utvägar föratt åstadkomraa lösningar i samförstånd bör ha prövats innan det kan korama ifråga att meddela sådana föreskrifter. överläggningarna med arbetsgivareninte syftat till att bereda anställning åt vissa särskilda personer medsvårigheter att eljest få något arbete på den öppna arbetsmarknaden, börarbetsgivaren vid överläggningarna exerapelvis ha beretts tUlfäUe att självvälja ett visst antal arbetstagare bland ett flertal personer, sora kanerbjudas honom genom den offentiiga arbetsförmedlingen. I regel torde ettsådant alternativ korama att föredras av arbetsgivaren framför en föreskrift omatt han skall anställa vissa bestärada personer. Enligt utredningen tordedärför sådana föreskrifter knappast behöva meddelas annat än i undantagsfall. Utredningenframhåller vidare att utrymrae bör finnas även för andra åtgärder för att fleräldre arbetstagare eller arbetstagare raed nedsatt arbetsförraåga skall kunnafå anställning. Beträffandearbetsraarknadsrayndigheternas handläggning av ärenden oraanställningsfrämjande åtgärder anför utredningen till en början, att någrasärsldlda begränsningar för myndigheternas rätt att ta upp överläggningar meden arbetsgivare inle bör uppställas. Å andra sidan bör inte heller föreskrivasnågon skyldighet för myndigheterna att under vissa förhållanden ta upp sådanaöverläggningar. Enligt utredningens mening bör det i stället ankomma på dessarayndigheter att med hänsyn till saratliga föreliggande omständigheter i varjesärskilt fall avgöra om anlednmg finns tUl överläggningar. Vidföretag där anpassningsgrupper finns inrättade torde arbetsraarknadsrayndigheternasom regel få erforderlig kännedora ora anställningsförhållandena för äldrearbetstagare och arbetstagare raed nedsatt arbetsförmåga. Enligt utredningentorde del oftast vara lämpligt att de åtgärder sora därvid befinns påkallade iförsta hand diskuteras i anpassningsgruppen. Först om det visat sig inte varamöjligt att uppnå lösningar i samförstånd i denna grupp bör det bli aktuelltför länsarbetsnämnden att ta upp överläggningar i ärendet. Däranpassningsgrapper saknas kan arbetsraarknadsrayndigheterna behöva få kännedoraora anställningsförhållandena för äldre arbetstagare och arbetstagare mednedsatt arbetsförraåga på annat sätt. kan uppgifter oraarbetsstyrkans storlek och ora varje arbetstagares namn, ålder, kön,nationalitet, arbetsplats och huvudsakliga arbetsuppgifter inhämtas med slödav 1 § sysselsättningslag. Utredningen anser att en bestäraraelsemed motsvarande innebörd bör uppställas. Sammanfattande beskrivningar avarbetskraftens struktur och sammansättning kan dock ofta vara att föredra.Vidare synes arbetsraarknadsrayndigheterna enligt utredningens raening kunnaha behov av uppgifter ora förestående nyanställningar. enlagregel bör införas om skyldighet för arbetsgivare att lämna sådana uppgifterpå begäran av länsarbetsnämnd. Den utredning, soralänsarbetsnämnden genora angivna uppgifter och i övrigt kan skaffa sig, utgörunderlaget för dess bedömning om det finns anledning att ta upp överläggningarmed en arbetsgivare ora åtgärder för förbättrade anställningsraöjligheter föräldre arbetstagare och arbetstagare raed nedsatt arbetsförmåga. sådanaöverläggningar anses böra äga rura, bör enligt utredningen förutomarbetsgivaren även de anställdas organisationer kallas, eftersomarbetsmarlcnadsverkets insatser bör göras i nära samarbete med dessaorganisationer. Även den organisation som arbetsgivaren tillhör bör kunnakallas till överläggningarna. Enligt utredningensuppfattning torde det oftast vara möjligt att komma frara tUl ett positivtresultat vid överläggningarna. I de fall då samförslåndslösnmgar emellertidinte kan åstadkoraraas blir meddelandet av föreskrifter en grannlaga uppgift.Bl. a. för att länsarbetsnäran-dernas samarbete med arbetsgivare ocharbetstagare inte skall bli lidande bör enligt utredningen denna uppgift lärapligenläggas direkt på AMS. AMS skall även kunna meddela föreskrifter i fall dåarbetsgivaren helt undandragit sig att raedverka vid tidigare överläggningareller arbetsgivaren underlåtit att infria utfästelser sora han gjort vid överläggningar. Utredningen framliålleratt hänskjutande till AMS inte bör ske beträffande frågor om åtgärder raedfacklig prägel, t. ex. oraplacering, sora kan komma att diskuteras för atttrygga fortsatt anställning åt arbetstagaren med begynnandeanpassningssvårigheter. samförståndslösningar här inte kan uppnås kandessa frågor nämligen bli föremål för tvisteförhandlingar mellan partema, ochsåsora tidigare berörts bör arbetsmarknadsverket inte ha rätt att meddelaföreskrifter i dylika fall. Även i vissa andra fall kan det ibland saknasanledning att hänskjuta ärendet till AMS, när saraförståndslösningar inlekunnat uppnås vid överläggningarna inför länsarbetsnärand. det efleröverläggningar inför näranden visar sig, att det inte är lärapligt att raeddelaarbetsgivaren föreskrifter i vissa hänseenden samt att något ytterligare inteskulle kunna vinnas med att ärendet förs upp på högre nivå, bör näranden kunnaunderlåta att hänskjuta ärendet till AMS. Utredningen tillägger attAMS norraalt inte bör ta upp ett ärende, innan överläggningar ägt rura på detregionala planet. I vissa fall, t. ex. då överläggningarna avser arbetsgivareraed arbetsställen i flera olika län eller gäller vissa frågor av raeraprincipiell betydelse, skulle det eraellertid kunna vara påkallat attöverläggningama sker direkt inför AMS. Vidare bör raöjlighet finnas för AMSatt t. ex. på begäran av berörda organisationer ta upp ett ärende, soraenligt styrelsens raening borde ha hänskjutits dit. Däremot bör det enligtutredningens raening inte koraraai fråga att AMS tar över ett ärende från en länsarbetsnämnd innan det blivitslutbehandlat vid nämnden. Föratt AMS skall kunna få en såvitt möjligt fullständig utredning i ärendet börstyrelsen i likhet med vad sora gäUer enligt sysselsättningslag ha rätt att förelägga arbetsgivaren att förete handlingar sora kanantas ha betydelse för bedömningen äv hans personalpolitik. Utredningenföreslår slutligen att vissa sanktioner skall kunna tillgripas gentemotarbetsgivare som underlåter alt delta i överläggningar införarbetsraarknadsrayndigheterna eller som inte ställer sig myndigheternasförelägganden eller beslut till efterrättelse. Sålundabör en arbetsgivare, som underlåter att efterkoraraa föreläggande avlänsarbetsnärand alt lärana vissa uppgifter eller av AMS att förete vissahandlingar, kunna gehom vite föreläggas att fullgöra denna skyldighet. Vidarebör vite kunna tillgripas gentemot en arbetsgivare som trots kallelse inteinfinner sig till överläggningar i en anpassningsgrupp eUer införlänsarbetsnämnd eUer AMS. EnUgt 1971 årssysselsättningslag gäUer att arbetsgivare, som underlåter att följaanvisningar av AMS, kan åläggas att anställa enbart arbetskraft som anvisatseller godtagits av arbetsförmedlingen, om det är uppenbart att rättelse intekan åstadkoraraas på annat sätt. Enligt utredningens förslag skallföreskrifter sora raeddelas av ÄMS kunna gå ut på att arbetsgivaren åläggs altanställa vissa särskUt angivna äldre arbetssökande eller arbetssökande mednedsatt arbetsförraåga. Vid sidan av en sådan föreskrift synes ettarbetsförraedlingstvång enligt utrednmgens mening inte fylla någon uppgift. Omarbetsgivaren inte åtlyder en sådan föreskrift torde han inte heller koraraaatt åtlyda ett förordnande ora arbetsförraedlingstvång. Vad gällerarbetsgivares underlåtenhet att följa föreskrifter ora vissa åtgärder för attunderlätta arbetsförhållandena för äldre arbetstagare eller arbetstagare mednedsatt arbetsförraåga anser utredningen att arbetsförmedlingstvång knappastutgör en adekvat påföljd. Enligt utredningens mening bör sanktionen motarbetsgivare, som åsidosätter-en av AMS meddelad föreskrift, därför utgöras aven straff- rättslig påföljd. Ifråga ora lagens ikraftträdande framhåller utredningen att de föreslagnavarselbestämmelserna har visst samband med raotsvarande varselregler i denföreslagna lagen ora anställningsskydd. a. med hänsyn härtill bör enligtutredningen de båda föreslagna lagarna träda i kraft vid samraa lidpunkt. Denikraftträdandetid av , som föreslagits i fråga om lagen omanstäUningsskydd, synes beträffande lagen om vissa anställningsfrämjandeåtgärder även vara lämplig från densynpunkten, att arbetsraarknadsverket torde behöva för att förberedatillämpningen av denna lag. förslag till övergångsbestämmelser skaU skyldighet att läranavarsel enligt lagens bestäraraelser inte föreligga, ora till-lärapningen avbestämmelserna medför att varsel skulle ha läranats före lagens ikraftträdande.Vidare föreslås att sysselsättningslag skall tillärapas även efter dennya lagens ikraftträdande i fråga om beslut som meddelats eller förfarande sominletts med stöd av den äldre lagen före nämnda tidpunkt. DirektörenLindström, SAF, har reserverat sig mot vissa delar av utredningens förslag ifråga om åtgärder för alt främja anställning av äldre arbetstagare ocharbetstagare med nedsatt arbetsförmåga. Lindströmanför inledningsvis att den närraare kännedomen om dessa arbetstagargrapper ärdålig. Utredningen har inte analyserat dessa gruppers sammansättning, ålder,bostadsort, arbetshinder, villighet att ta arbete osv. Av särskilt intresseskulle ha varit att analysera sammansättningen av den gmpp personer som saknararbete. I avsaknad av sådana undersökningar finns enligt Lindströra ingengaranti för att de åtgärder sora föreslås är de raest ändaraålsenliga och ledertill önskat resultat. Man kan t. o. m. riskera att införa bestämmelser, som fårett resultat motsatt det avsedda genora att företagen över huvud tagetunderlåter alt anställa personal hellre än att anställa dem som man icke ansersig kunna använda. Enligt raening skuHe den bästa vägen sannoliktvara alt genora ökade resurser åt arbetsvärd och utbildning göra dessakategorier raera attraktiva på arbetsraarknaden. Lindströra anser vidarealt det av utredningen begagnade uttrycket "nedsatt arbetsförmåga" ärvagt och vidsträckt. Någon möjlighet att närraare definiera innebörden tordeinte finnas och några fraragångsrika försök i den riktningen har utredningeninte heller gjort. Följden blir, att arbetsraarknadsrayndigheterna efter egetbedöraande kan avgöra vem som i ett givet läge skall anses ha nedsattarbetsförmåga. Uttrycket är sålunda alltför obeslärat för att fylla någonfunktion, om man inte helt enkelt avser alt ge myndigheterna en rätt att ta uppöverläggningar och lämna föreskrifier ora personalstyrkans sararaansättning ochora arbetsförhåUandena överhuvudlaget vid företaget eller rayndigheten osv. Enså vidsträckt rätt bör enligt Lindströra inle läggas i rayndigheternas händer.Lindströra föreslår att de ifrågavarande arbetstagarna efter mönster av en avILO utfärdad rekoraraendation (nr 99) om yrkesmässig rehabililermg av dehandikappade i stället karakteriseras såsora personer som på grund av fysiskeller psykisk sjukdom eller skada har betydande svårigheter att erhållasysselsättning på den öppna arbetsmarknaden. Lindströmvänder sig även mot utredningens förslag, att AMS skall kunna meddela enarbetsgivare föreskrift om att vid nyanställning anställa vissa särskiltangivna äldre arbetssökande eller arbetssökande raed nedsatt arbetsförraåga.Han framhåller, att varje arbetsförmedlingsåtgärd med inslag om tvång ingerstarka betänkligheter. Betänkligheterna blir än kraftigare när det, såsom nuföreslås, skall vara fråga om individuellt angivna personer. Arbetsgivaren harsålunda inte ens rätt att fritt välja inora de grapper det gäller. En sådanvalrätt raåste utgöra ett minimikrav. Det skulle vara synnerligen olyckligt omarbetsgivaren tvingades acceptera personer, som han inle vill ha anställda.Även för den arbetssökande måste en anställning under sådana förhållanden tesig raycket otillfredsställande. Lindströra framhåller vidare, attskyldigheten är knuten till nyanställnmg och således gäller även vid ersättandeav avgången personal. Enligt torde det vara mycketsvårt alt ersätta arbetstagare som har slutat sin anställning med personertillhörande angivna grupper. Även vid nyanställning i samband raed utökning avarbetsstyrkan kan problera uppstå. Arbetsgivaren är näraligen även i detta fallhelt beroende av vad sorls arbeten som skall ulföras och kan måhända intesysselsätta de kategorier det nu gäller. Lindströra anser alltså att enbestäraraelse av det innehåll som föreslagils av utredningen inte bör införas.Ora detta eraellertid skulle ske måste besläraraelsen i praktiken handhas medstörsta varsamhet och endast tillämpas raot arbetsgivare, sora visar uppenbartredska när det gäller att utnyttja de rimliga möjligheter sora kan finnas attinora företaget sysselsätta ytterligare personer tillhörande berördakategorier. Utredningensförslag, alt länsarbetsnäranderna skall kunna förelägga arbetsgivare att läranauppgift ora förestående nyanställningar, innebär enligt Lindströra att manöppnat en möjlighet alt införa obligatorisk anmälan av lediga platser. Hanframhåller att en sådan ordning skulle kräva en omfattande och mycketpersonalkrävande adrainistrativ apparat hos såväl arbetsgivare soraarbetsraarknadsrayndigheter. Den goda kontakt sora normalt finns mellan företagoch arbetsförraedling torde vara tillfyllest för attarbetsraarknadsrayndigheterna skall få den inforraation som önskas. Härtillkomraer den uppgiftsskyidighet sora kan åläggas näringsidkare enligt lagen orauppgiftsskyldighet i vissa planeringsfrågor. erinrar vidare om attbl. a. AMS och SAF träffat en överenskoraraelse om anmälan av mera avsevärdautökningar av arbetsstyrkan. Om man vUl få en motsvarande skyldighet fastslageni lag skulle en regel av detla innehåll kunna införas i stället för den avutredningen föreslagna bestämmelsen. EnligtLindströms åsikt bör AMS inle ha rätt att förelägga arbetsgivare att företehandlingar som kan antas ha betydelse för bedömningen av arbetsgivarenspersonalpolitik. Det kan inte vara riraligt att en arbetsgivare genora en så vagt forraulerad bestäraraelse skall kunna tvingasatt vid vite utlärana interna handlingar till en så vid krets sora det härgäller. En bestäraraelse ora en dylik editionsplikt bör därför enligtLindströra inle uppställas. Svensktnäringsliv har genomgått en snabb oravandling.Företagare och löntagare har geraensaral byggt upp en effektiv industri. Nyteknik och nya vetenskapliga rön har möjliggjort en betydande produktionsökning.Genom att folkhushållets gemensamma resurser har ökats har ocksåförutsättningar skapats för en välståndsökning som korarait flertalet tillgodo. Inkorasterna har höjts och arbetstiden förkortats. Med hjälp av degeraensarama resurserna har vi kunnat åstadkomraa ökad social trygghet, bättreutbildningsmöjligheter och bättre bostadsstandard för alla grupper isarahället. För den enskilde har utvecklingen betytt både ökad trygghet ochvidgad frihet. Menden industriella expansionen har inte bara lagt den ekonoraiska grunden tillvälstånd. Den har också ställt raänniskorna inför stora problem. Inoraarbetslivet har rationaliseringar och effektivitetssträvanden drivit uppterapol och ökat påfrestningarna för de anställda. Bristfälliga arbetsrailjöeroch uppskruvade prestationskrav har gjort att raånga har slagits ut urarbetslivet. inte kraftfulla åtgärder vidtas är risken påtaglig att sloragrupper av arbetstagare, fraraför allt de sora är äldre, handikappade ellerbristfälligt utbUdade, kommer alt stampas ul ur produktionen och ställas vidsidan av välfärden. Probleraav det slag sora vi och åtskilliga andra industrUänder brottas raed har ettpåtagligt saraband med marknadshushållningens sätt att fungera.