prop · FW03138 · 1973-12-31 00:00:00 — behandlasav utredningen i tre olika hänseenden. Först behandlas säljarens ansvar för engaranti, sedd som en allmän utfästelse om varans kvalitet. Därefter diskuterashans ansvar för garanti som innefattar åtagande att avhjälpa fel. Slutligentar utredningen upp frågan om säljarens ansvar när garanti har avgetts avtredje man. Utredningenkonstaterar till en början att garantier för det mesta innefattar åtagandenatt avhjälpa fel men ofta utgör utfästelser om varans kvalitet, hållbarhet o.d. En sådan utfästelse kan ha mycket allmän karaktär, t. ex. när säljarenenbart förklarar, att han garanterar varan. En dylik "blank" garantikan uppfattas som liktydig med en allmän försäkran att varan är av godkvalitet och den får som sådan inverka vid bedömningen av om fel föreligger.Garantierna kan också mer preciserat hänföra sig till varans egenskaper. Dessagarantier kan ofta inte skiljas från uppgifter om varan och får tillerkännasmotsvarande rättsverkan. Vanligt är att garantin är förenad med entidsbestämning av något slag. En sådan garanti uppfattas gäma av en köpare somett åtagande att va- ran skall vara fullt brukbar vidnormal användning. En närmare granskning av garantins formulering geremellertid ofta vid handen, att säljaren inte åtagit sig något sådant.Tidsbestämningen har snarare till uppgift att inverka under vilkenköparen kan framställa anspråk på grund av fel i varan och att underlättabeviskravet. Garantierna är ofta förenade med vittgående friskrivningar frånpåföljder, om varan inte skulle överensstämma med garantin, särskilt frånskadeståndspåföljder. Utredningenhar övervägt vilka möjligheter det finns att rättsligt normera garantierna iskilda hänseenden och har funnit anledning att skilja mellan olika frågor. Detsägs ibland att ordet "garanti" i ett köpavtal ger köparen intrycketatt säljaren har åtagit sig något mer än som följer av allmänna regler ombedömning av fel, och att rättsreglema bör ge rättslig sanktion åt dettaintryck. Slutsatsen blir då, att närhelst säljaren använt ordet"garanti" hans ansvar för fel skulle vara strängare än eljest. Enregel med denna innebörd skulle i realiteten innebära att en säljare måsteiaktta särskild försiktighet vid användande av ordet "garanti" närhan säljer en vara, medan han inte skulle ådra sig samma ansvar om han begagnatett ord som enligt allmänna språkbruket till sin betydelse inte mycket skiljersig från detta, t. ex. "tillförsäkran". Det kan befaras att en sådanregel skulle bereda fällor för mindre sakkunniga säljare utan att skapatillräcklig säkerhet för köparna. Utredningen anser därför att det inte finnstillräckliga skäl att genom en tvingande regel ålägga säljaren något särskiltansvar när han använt ordet "garanti". Vidgarantier som är förenade med tidsangivelser ligger det enligt utredningennära till hands att köparen uppfattar garantin som en tillförsäkran om attvaran skall behålla sin allmänna användbarhet , såvittberor av dess allmänna kvalitet och inte av inträf- fadeolyckshändelser, abnormt bruk o. d. En sådan uppfattning har emellertid intestöd i härskande mening om innebörden av en garanti enligt svensk rätt. Enligtdenna mening modifierar garantin inte den allmänna principen, att vidavgörande av om vara är behäftad med fel, den relevanta tidpunkten är tiden förfarans övergång (44 § köplagen). Garantin anses emeUertid skapa en presumtionför att ett fel, som påvisas , fanns "in nuce" närfaran övergick. Om sådant fel visas, anses det därför ankomma på säljaren attstyrka att fel inte förelåg när faran övergick. Utredningen anser att man ikonsumentköplagen inte bör förbigå de tidsbestämda garantierna. Ett viktigtskäl härför är att man bör klargöra, att avvikelse från garantin medför de påföljderav fel varom konsumentköplagen stadgar trots den förändring som garantinsvaraktighet medför. Vad beträffar innebörden i övrigt av de åtaganden somgarantin innefattar, kan större tvekan råda. Det synes utredningen uppenbartatt man måste respektera bruket av sådana begränsade garantier som motsvararden härskande uppfattningen om garantiers innebörd. Utredningen anser detdärför inte lämpligt att föreslå en tvingande regel eller ens entolkningsregel med innehåll att vid en tidsbestämd garanti säljarens ansvarskall sträcka sig längre än som svarar mot denna uppfattning. Presumtionsverkanfår emellertid anses vara ett minimum för vad som bör gälla till köparensförmån när säljaren avgett garanti . Utredningen menar också, attlagstiftningen inte bör motverka möjligheten att en garanti för viss tidinnefattar en utfästelse att varan skall vara användbar . Dettakan befaras bli fallet, om en garanti alltid in dubio skulle tolkas som avseendeblott fel som fanns vid farans övergång. Utredningen anser det dock mindrelämpligt att införa regler i konsumentköplagen rörande frågan huruvida garantinskulle ha den mer vidsträckta innebörden. Även vid de mer omfattandegarantierna bör dock som minimikrav gälla, att köparen inte genom att enbetungande bevisbörda åläggs honom skall gå miste om det skydd som garantinenligt sin materiella innebörd avser att bereda honom. Utredningendiskuterar härefter garantier som innebär utfästelse att avhjälpa fel i varan. framstår det som angeläget att konsumentköplagen ger regler omsäljarens ansvar för fullgörande av utfästelse att avhjälpa fel i varan. Härvidbör utgångspunkten vara, att sådana utfästelser är av stort värde för köparen,eftersom det för det mesta är mer förenligt med hans intressen att feletavhjälps på säljarens bekostnad än att han erhåller en felaktig vara motavdrag på köpeskillingen. Det måste emellertid tillses att utfästelsernautformas på ett sätt som tillgodoser konsumenternas berättigade anspråk.Utredningen påpekar att har tUl en början uppstår en fråga som berörtsbeträffande kraven på säljarens prestation i fråga om varans kvalitet, nämligenspörsmålet om konsumentköplagen börinnehålla bestämmelser om vilka krav som skall ställas på säljarens subsidiäraprestation att i händelse av fel fullgöra ett åtagande att avhjälpa felet. Deutfästelser som förekommer på konsumtionsvarumarknaden är mycket olika tillsitt innehåll. Särskilt gäller detta beträffande säljarens ansvar för kostnad,som vid reparation uppkommer för transport av varan tUl och från det ställedär reparationen skall ske m. m. Som huvudregel måste ett åtagande att avhjälpafel anses innebära att det är säljaren som skall bära nu åsyftad kostnad.Eljest blir följden att köparen får stå för en del av den direkta kostnad somuppkommer för att varan skall bli felfri. Eftersom det är fråga om påföljden avett fel, kan det hävdas att säljarens frihet att bestämma sättet föravhjälpande och placeringen av kostaaderna inte bör respekteras på samma sättsom när det gäller utfästelser om varans beskaffenhet, garantitidens längd o.d. Mot införande av tvingande regler om säljarens ansvar för transportkostnadm. m. talar emellertid främst praktiska skäl. Med hänsyn till de växlandeförhållandena är det knappast möjligt att utforma generella bestämmelser.Tvingande regler på denna punkt måste vidare befaras leda till olämpligakonsekvenser för köparna, t. ex. att säljama vägrar att lämna garantier förvissa varor antingen till köpare i allmänhet eller tUl köpare bosatta i vissaområden, eller att säljarna begränsar garantierna till att gälla endast vissadelar av landet. Utredningen anser därför att i konsumentköplagen endast börmeddelas bestämmelser om påföljderna av att utfästelse att avhjälpa fel intefullgörs. a. av förslag som framställts inom (se ILU 1970: 6) harutredningen också övervägt om möjlighet bör införas för säljare att lämna någotsom kunde kallas "full garanti" beträffande en vara under vissangiven tidrymd. En sådan "full garanti" skulle innefatta bl. a. attsäljaren åtog sig skyldighet att bestrida hela transportkostnaden och allkostnad i övrigt för avhjälpande av fel i varan. Efter diskussion av olikaproblem i samband med en sådan konstruktion kommer utredningen tiU resultatetatt bestämmelser om "full garanti" inte bör införas ikonsumentköplagen. Samma skäl som utredningenangett för sin bedömning av frågan om säljarens ansvar för tredje mansuppgifter anser utredningen föreligga beträffande frågan om säljarens ansvarför utfästelse från tredje mans sida att avhjälpa fel. Förutsättningarna föratt köparen i enlighet med det anförda skall äga göra befogenheter gällande motsäljaren bör i princip vara desamma som föreslås i fråga om påföljder vidkontraktsbrott på säljarens sida. Vid utfästelser att avhjälpa fel börsäljaren regelbundet ha ett ansvar för att avhjälpandet fullgörs avtiUverkaren eller den som eljest utpekats i åtagandet, under förutsättning attutfästelsen avgetts för säljarens räkning. Detta kan inte anses innebära någonobiUig-het mot säljaren. En sådan utfästelse att avhjälpa fel avges regelbundetgenom medverkan av säljaren vid köpet. Om säljaren inte vill bära något ansvarför tillverkarens handlande, ankommer det på honom att tillse att någon utfästelsefrån den senare inte ingår i köpet. Utredningen anser sig inteböra föreslå någon regel om innehållet i tillverkares åtagande att avhjälpafel. Situationen är likartad med den som redan diskuterats beträffandeinnebörden i åtaganden av säljaren att avhjälpa fel. 4.2.6Köparens befogenheter mot säljaren mening bör ett huvudsyfte med lagstiftningen vara att ge köparenrättsligt stöd för att framtvinga riktig prestation från säljarens sida eller,om detta inte lyckas, att frigöra sig från avtalet genom hävning så att han kanfrån annat håll skaffa motsvarande prestation. Detta gäller till en början omen säljare oskäligt länge dröjer med att leverera varan eller om det finns riskatt varan helt och hållet uteblir. Saknar köparen då hävningsrätt, är hanbunden vid avtalet och kan inte skaffa varan från annat håll. Det gäller vidarenär varan är behäftad med fel och säljaren enligt avtalet skall avhjälpafelet. Köparen måste då ha möjlighet att framtvinga avhjälpande eller, om dettainte sker, skaffa fullgod vara från annat håll. Det gäller även när felet är avbeskaffenhet att inte kunna avhjälpas. Är felet väsentligt, bör köparen i dennasituation ha möjlighet att häva köpet , om inte säljaren i ställetlevererar vara som är fri från fel. Rätten att vid väsentligtkontraktsbrott häva köpet bör säljaren inte kunna beta köparen genomavtalsbestämmelser. Hävningsmöjligheten har således ett dubbelt syfte. Delstjänar den som påtryckningmedel för att förmå säljaren att avlämna utanoskäligt dröjsmål resp. avhjälpa fel, dels möjliggör den för köparen att, omdetta inte lyckas, skaffa sig den vara som han behöver från annat håll. Istället för att avhjälpa fel bör säljaren givetvis ha möjlighet att avlämnaannan vara som inte är behäftad med fel. I de fall då felet inte är av denkaraktären att hävning bör komma i fråga eller då köparen inte kan eller intevill göra hävningspå-följden gäUande måste köparen ha något annat medel tillskydd, om rättelse ej sker. Utredningen föreslår attde grandläggande regler om verkan av säljarens kontraktsbrott som skall ingå ikonsumentköplagen utformas med utgångspunkt från det anförda. Huravida dröjsmåleller fel föreligger får avgöras med ledning av avtalet och den allmännaköplagens bestämmelser, med de tvingande element vid bedömningen av fel somtillkommer enligt 69 §§ i förslaget. Rätten att häva köpet bör liksom enligt den allmänna köplagen vara knuten till föratsättningen attkontraktsbrottet är väsentligt. Visserligen kan skäl anföras för att, närsäljaren åtagit sig att avhjälpa fel men underlåtit detta, köparen skaU ha rättatt häva, även om kon- »Avsnittet motsvarar 5.3.7 och 5.3.8 i betänkandet. traktsbrottetinte är väsentiigt. Detta gäUer särskUt om säljaren tredskas med att avhjälpaeller gör upprepade misslyckade försök. Utrednmgen har emellertid uite ansettsig böra föreslå en mot säljama så sträng, tvingande regel, eftersom dennaskulle kunna missbrakas av en köpare som ångrat köpet eller som vill utnyttjaett oväsentligt kontraktsbrott av säljaren till att betinga sig obefogadefördelar. Förde fall då köparen inte äger eller inte vill häva köpet bör han vid fel i varani första hand kunna kräva avdrag på köpeskillingen. Denna påföljd hör tillköprättens allmänna system och bör givetvis stå köparen till förfogande ävenvid konsumentköp. Det bör således inte finnas möjlighet för säljaren att genomavtalsbestämmelse beröva köparen denna rätt. När ett avdrag på köpeskillmgeninte är tillräckligt, har utredningen övervägt olika möjligheter som kanmotsvara de syften som nämnts. Utredningen har funnit den bästa utvägenvara att köparen tillerkännes en med hänsyn till kostnaden skälig ersättningför avhjälpande. Utredningenpåpekar att den principiella ståndpunkt som utredningen redovisat ger upphovtill vissa problem av både praktisk och lagteknisk natur. I själva verket haren köpare redan enligt köplagen det aUmänna skydd som utredningen anser lämpUgt(bortsett från att påföljderna av att en säljare inte fullgör ett åtagande attavhjälpa fel inte är behandlade i köplagen). Så till vida skulle det varamöjligt att genomföra ett skydd för köparen blott genom att göra ett antalregler i köplagen tvingande. Frågan blir emellertid, å ena sidan, om det tvingandeskyddet enligt konsumentköplagen bör sträcka sig lika långt som detdispositiva skyddet enligt köplagen gör och, å andra sidan, hur det tvingandeskyddet bör ordnas lagtekniskt. Utredningen diskuterar den förra frågan först. Närsäljaren underlåtit att avlämna godset, trots att tiden för avlämnande ärförbi, kan enligt köplagen köparen häva utan att han uppmanatsäljaren att avlämna godset. Utredningen anser emellertid att det är olämpligtatt för det syfte som angetts införa en tvingande regel som går så långt.Särskilt om anledningen till att säljaren inte avlämnar varan är ettursäktligt misstag från hans sida, synes det onödigt strängt att köparenomedelbart skäll kunna häva köpet. Man kan förmoda att, helt bortsett från vad konsumentköplagenmå innehålla, en köpare som är angelägen om att säljaren skall avlämna godsetinte förhåUer sig helt passiv ända tUl dess han viU häva, utan att han uppmanarsäljaren att leverera. Ett krav på uppmaning avser dessutom att förekomma tvisterom huravida säljaren verkligen förstått att dröjsmålet redan var eller inom ennära framtid skulle koin-ma att bli väsentligt för köparen. Det tjänar därförbl. a. också till att ge köparen en befogenhet som han normalt kan begagna utanatt behöva gå tiU domstol. Äveni ett annat avseende bör det tvingande skyddet vid dröjsmål en-4 Riksdagen1973. ligtutredningens åsikt inte sträckas ut lika långt som köparens befogenheterenligt köplagens dispositiva regler. Som exempel nämner utredningen att manmåste ta hänsyn till de olägenheter som skulle uppstå om en beställare skullekunna vid övergående, om också för honom väsentligt, dröjsmål häva köp av enspecialtillverkad dyrbar båt, vilken tillverkaren inte kan avsätta till annanän beställaren. Utrednmgen anser därför att det bör finnas möjlighet att avtalaom att hävning utesluts i sådana fall. Reglerna är avsedda attvid fel i godset fungera på liknande sätt som vid dröjsmål. I de talrika falldå säljaren åtagit sig att avhjälpa fel kommer han enligt förslaget att hamöjlighet att genom avhjälpande i enlighet med åtagandet avvärja hävning frånköparens sida. Även om säljaren inte åtagit sig att avhjälpa fel, bör han haviss om också mera begränsad möjlighet att förekomma längregående påföljder genom avhjälpande. Vad gäller denrättstekniska frågan om hur förutsättningarna för påföljder skall anges i lagenframhåUer utredningen, att syftet med lagen främst är att köparen skall kunnaframtvinga riktig prestation. Köplagens regler om dröjsmål och fel innefattaremellertid åtskilliga detaljregler, t. ex. om köparens undersökning av godsetföre köpet i 47 §, vUka inte direkt berörs av detta syfte. Det är synnerligentvivelaktigt, om avtalsfrihet bör uteslutas beträffande samtliga dessa regler.Delvis är det också osäkert hur mycket som skulle omfattas av en hänvisningtill köplagens regler. Detta gäller bl. a. sådana principer som visserligeninte uttryckligen framgår av köplagen men som likväl anses höra till desssystem, t. ex. regler om partiellt dröjsmål och partiellt fel. Vissa situationer,särskilt att säljaren underlåtit att uppfylla åtagande att avhjälpa, är vidareinte reglerade i köplagen och metoden att hänvisa till köplagen kan intebegagnas för dem. I olika avseenden synes det därför leda tUl större klarhetatt ange föratsättningama för påföljdema enligt de tvingande reglerna direkt,utan att ta omvägen över en hänvisning till köplagen. En sådan lösning medförockså en riktigare avgränsning av den tvingande regleringens omfattning. Den äräven ägnad att skapa bättre förutsättningar för en praxis som tar särskildhänsyn till konsumenternas situation än en lösning som innebär störrebundenhet vid köplagens nuvarande regelsystem. Utredningen föreslårdärför, att konsumentköplagen skall utan hänvisning till köplagen ange vargränsen går för avtalsfriheten beträffande hävning och övriga i lagen regleradepåföljder. Detta överensstämmer med lagens allmänna syfte att ge minimiregler,vilka en köpare alltid skall kunna åberopa, oavsett omständigheterna, men vilkalikväl inte utesluter att köparen åberopar andra, för honom förmånligare reglerdär detta kan ske enligt avtalet eller köplagen. Idetta sammanhang framhåUer utredningen att frågor som intedirekt regleras i konsumentköplagen får bedömas enligt avtal, köplagens reglersamt aUmänna rättsgrundsatser. Konsumentköplagens regler om verkan avsäljarens dröjsmål inverkar exempelvis inte på vad som skall gälla omantedperat dröjsmål, eftersom de endast avser det fallet att varan inteavlämnats i rätt tid. Vid antedperat dröjsmål får således avtalet eller, omavtal saknas, allmänna köprättsliga grandsatser tillämpas. På samma sättinverkar konsumentköplagens regler inte på tiUämpningen av avtal eUerköplagsregler om successiv leverans (22 och 46 §§ köplagen) eUer om köparensimdersökning av godset före köpet (47 §). Tilldetta fogas två reservationer. Den ena är att förbud kan komma att utfärdas enligtavtalsvillkorslagen, även om ett vUlkor inte direkt strider motkonsumentköplagen. Möjligheten att införa förbud enligt avtalsvillkorslagenutgör ett föratsatt komplement till förslaget. Den andra reservationen är att,även bortsett från möjligheten att meddela ett sådant förbud, ettavtalsvillkor som visserligen formellt mte strider mot en tvingande bestämmelselikväl kan böra drabbas av ogUtighet, om det på ett sådant sätt neutraliserarden tvingande regeln att det utgör ett kringgående av denna. Utredningen har övervägtom konsumentköplagen bör innehålla sådana regler om verkan av hävning somsvarar mot 57 och 58 §§ köplagen. I betänkandet erinras om att det inte ärovanligt att formulär för konsumentköp innehåUer bestämmelser om att köparen gårmiste om rätten att häva köpet, om han inte återställer varan i väsentligenoförändrat skick. Strikt tolkade efter bokstaven skuUe sådana bestämmelser kunnaförstås som självständiga föreskrifter, vUka medför att köparenshäv-ningsbefogenhet kan gå förlorad utan hänsyn tiU sådana omständigheter somanges i 58 § köplagen. Utredningen anser det emellertid vara mer naturligt atttolka bestämmelsema som allmänna hänvisningar till 57 och 58 §§ köplagen. Någonfråga om bestämmelserna skulle träda i stället för dessa regler uppstår dåinte. För utredningen är inte heller känt att konsumenter f. n. skulle berövassin hävningsrätt till följd av att säljama hävdar förstaämnda tolkning avformulärrättsliga bestämmelser. Utredningen finner därför inte tUlräckliga skälatt föreslå tvingande regler om verkningama av hävnmg. Utredningen berör ocksåfrågan om köparens rätt att innehålla köpeskillingen, när säljaren är idröjsmål eller varan är behäftad med fel (jfr 14 § köplagen). Formulärrättensbestämmelser om detta ämne synes ibland beröva köparen rätten att umehåUaköpeskiUmgen vid säljarens kontraktsbrott. Utredningen anser det vara av viktatt köparen vid säljarens kontraktsbrott har rätt att innehålla köpeskillingsom ännu inte är betald. För att rätten att häva köpet skall vara effektiv sompåtryckningsmedel fordras att den förenas med en rätt att innehålla köpeskUlingeneUer obetald del därav, Likaså kan en rätt att kräva avhjälpan- debli i det närmaste värdelös om köparen inte har möjlighet att innehålla minstså stor del av köpeskillingen som svarar mot kostnaden för avhjälpande. Attåterkräva ett redan erlagt belopp från en säljare som tredskas antingen medleverans eller med avhjälpande av fel kan vara vanskUgt för köparen. HärtUl kommeratt det torde vara en vanlig reaktion hos en köpare, som finner den inköptavaran behäftad med fel, att innehålla betalning som eljest skolat ske till dessfelet avhjälpts eller saken eljest klarats upp. Depåföljder av kontraktsbrott som inte betingas av de syften som ligger tillgrund för redan berörda påföljder bör enligt utredningens mening endast imindre omfattning bli föremål för tvingande regler. Utredningen syftar främstpå frågan om köparens rätt att erhålla skadestånd. Enligt köplagen har köparenvid speciesköp i särskilda fall och vid leveransavtal i stor utsträckning rätttill skadestånd vid såväl dröjsmål på säljarens sida som fel i godset. Iformulärrätten begränsas å andra sidan regelbundet rätten till skadeståndstarkt, särskilt i vad avser s. k. indirekt förlust (följdförlust). Såvittframgår av de upplysningar som utredningen erhållit tillämpas prmcipen, attsäljaren inte utger skadestånd, ofta med viss stränghet. Även säljare som ärberedda att utan att strikt hålla på avtalets bokstav avhjälpa fel eller återtagods behäftat med fel, motsätter sig ofta bestämt att utge ersättning förköparens följdförlust. Utredningenhar övervägt huruvida det finns skäl att genom tvingande regler sökaåstadkomma en ändring i denna praxis men kommit till resultatet att detta inteär lämpligt. Till grand härför ligger inte bara antagandet, att skadestånd förföljdskador ibland kan uppgå till betydande belopp och därför för säljarnamedföra en avsevärd belastning. Utslagsgivande har varit att beräkningen avskadestånd regelbundet förutsätter utredning om köparens särskilda förhållandenoch att bevisningssvårigheterna kan bli betydande. Även om köparen kan styrkasina utgifter, kan säljaren invända att dessa inte varit nödvändiga ellerskäliga, och svårbedömda tvister måste därvid uppstå. Utredningen kan inteheUer finna, att en skadeståndsrätt regelbundet erfordras för att tillgodose köparnasviktigaste intressen. Vid dröjsmål kan köparen ofta begränsa sin förlust genomatt begagna den rätt att kräva fullgörande och vid underlåtenhet av säljarenatt likväl fullgöra sin prestation den rätt att häva köpet, som han skall haenligt förslaget. När säljaren åtagit sig att avhjälpa fel kan köparen på sammasätt genom att begagna de befogenheter lagen tillerkänner honom hålla sinförlust så låg som möjligt. Otvivelaktigt kan fall inträffa då en köpare tillföljd av säljarens kontraktsbrott råkar ut för förlust, vilken inte kanförekommas ens genom att köparen med största energi utövar de rättigheter somde tvingande reglema ger honom enligt utredningens förslag. Detta kan dockenligt utrednuigens mening inte motivera, att man genom tvingande rätt lämnarfältet öppet för tvister av det slag som antytts och minskar köparens allmännaintresse av att förmå säljaren att avlämna gods resp.avhjälpa fel. Ivissa bestämda avseenden föreslår emellertid utredningen tvingande bestämmelserbeträffande köparens rätt till ersättning. Detta gäller bl. a. när rätten tillhävning på grand av särskilda omständigheter inte kan komma tiU användning. Omsäljaren inte vUl finna sig i att köparen häver köpet på grand av säljarensunderlåtenhet att avhjälpa fel, bör köparen vara berättigad till skäligersättning från säljaren.