prop · FW0322 · 1973-12-31 00:00:00 — Som jag har föreslagit bör genomförandet avsaneringen ske i första hand i samverkan mellan kommunen och fastighetsägaren.Behov av en särskUd ordning för prövning av saneringsärenden uppkommer därförendast i sådana faU där kommunen och fastighetsägaren Prop.1973: 22 85 intekommer överens i frågan om upprustning skall komma till stånd eller däranvändningsförbud har aktualiserats. Utredningen föreslår att upprastningsåläggandeskall få förenas med vite. Denna sanktionsform, som är den enda utredningenföreslår, anser jag inte vara tillräcklig för att kommunen skall kunnagenomföra sitt saneringsprogram även I de fall fastighetsägare vägrar ställasig ett föreläggande till efterättelse. Som framgår av det följande kommer jagdärför att föreslå att tvångsförvaltning under vissa föratsättningar skall fåtillgripas. Frågan om prövningen av uppmstningsärenden kommer då i ett annatläge än det som utredningen utgått från. Det torde nämligen inte kunna komma ifråga att låta kommunen besluta om ett sådant tvångsmedel. Med hänsyn tUlkommunens partsställning kan det inte heller anses tUlfredsställande att påkonununen lägga uppgiften att meddela upprastningsföreläggande ochanvändningsförbud i tvistiga ärenden. De frågor som uppkommer i samband medsådant föreläggande eller förbud kommer f. ö. sannoUkt att ofta bli avinvecklad beskaffenhet, såväl praktiskt som tekniskt. Dessa frågor bör Istället bedömas av samma organ som meddelar beslut om tvångsförvaltning. Slutligenvill jag framhålla att det torde vara till fördel för kommunen med ett systemdär ett utomstående organ beslutar i tvistiga frågor. Det kan varalättare att med ett sådan system nä överenskommelse med fastighetsägaren omupprustning. Mot bakgrand av det anförda anser jag det lämpligast attprövningsrätten anförtros åt en opartisk myndighet. Under remissbehandlingenhar som lämplig prövningsinstans föreslagits såväl hyresnämnd somfastighetsdomstol. Enligt lagen om arrendenämnder och hyresnämnderbestår hyresnämnd av lagfaren ordförande och två andra ledamöter. När nämndenprövar ärende som rör bostadslägenhet, skall den ene av dessa två ledamötervara väl förtrogen med förvaltning av hyresfastighet och den andre välförtrogen med bostadshyresgästers förhåUanden. Nämnden har bl. a. till uppgiftatt medla i hyrestvister. Varje tvist angående hyresförhållande kan hänskjutastill . Nämnden har också att pröva vissa slag avhyrestvister. Det gäller bl. a. överlåtelse av hyresrätt, upplåtelse avlägenhet i andra hand, förlängning av hyresavtal beträffande bostadslägenheteller villkor för sådan förlängning. beslut i sådana tvister kanöverklagas genom att beslutet klandras. Detta går till så att den part, som ärmissnöjd med hyresnämndens beslut, väcker talan mot den andra parten vidfastighetsdomstol. Det bör nämnas att hyresnämnd handlägger också ärendenenligt TvL och bostadsrättstvister. 1973: 23 har denna dag lagts framförslag till ny lag om arrendenämnder och hyresnämnder. Någon ändring avprinciperna för den nu gällande lagstiftningen föresläs emellertid inte ipropositionen. Enligt3 § lagen om fastighetsdomstol består fastighetsdomstol i mål Prop.1973: 22 86 angåendehyra av två lagfarna ledamöter och tre nämndemän. Teknisk ledamot får efterordförandens bestämmande ingå i domstolen i stället för en av nämndemännen, ommålets beskaffenhet eller annat särskilt skäl föranleder det. Sådan ledamotskall ha teknisk utbildning och erfarenhet av fastighetsbildning ellerfastighetsvärdering. Prövningenav ärenden enUgt BSL kommer huvudsakligen att angå frågan huravida tekniska ochekonomiska fömtsättningar för en upprustning tUl viss standardnivå föreligger.Härvid kommer, som jag förut har anfört, uppskattningen av hyrans storlek efterupprastningen att få stor betydelse. Eftersom hyresnämnden som första instansprövar bl. a. hyressättningsärenden, synes det naturligt att även ärendenenligt BSL läggs på nämnden. Andra omständigheter som talar för en sådan lösninganser jag vara dels att hyresmarknadens parter finns representerade inomnämnden, dels att förfarandet inför nämnden är snabbt och förenat medjämförelsevis låga kostnader. Det kan möjligen uppfattas som en nackdel atthyresnämnden saknar teknisk ledamot, eftersom ärenden enligt BSL sannoliktkommer att ha också en tämligen stark teknisk prägel. Ölägenheterna härav kanemellertid inte anses vara så stora. Man skall hålla i minnet att de nuvarandestatliga hyresnämnderna började sin verksamhet och att deunder den gångna tiden förskaffat sig betydande erfarenheter på hyresområdet,inte minst av teknisk natur. Jag vill vidare erinra om att hyresnämnden harmöjUghet att föranstalta om den utredning som bedöms nödvändig. Skulle det inågot fall visa sig behövligt att tillföra ett ärende utredning av sakkunrugfinns således möjlighet härtill. Slutligen vill jag framhålla att ettytterligare väsentligt skäl till att ärenden enligt BSL bör läggas påhyresnämnd är att nämnden handlägger ärenden om tvångsförvaltning. På grund av det nu anförda finner jag övervägandeskäl tala för att prövningen av ärenden enligt BSL bör läggas pä hyresnämnden.Jag föreslår därför, efter samråd med statsrådet , att bestämmelsema idet i prop. 1973: 23 framlagda förslaget till ny lag om arrendenämnder ochhyresnämnder ändras i enlighet härmed. Jag kommer i annat sammanhang i dettaärende att lägga fram förslag till de ändringar i lagen som blir nödvändiga. Den ordning som jag har föreslagit Innebär såledesatt kommunen i första hand skall söka träffa överenskommelse med vederbörandefastighetsägare om uppmstning. Kan detta inte åstadkommas har kommunen attöverväga om frågan skall föras vidare till . Någonskyldighet för kommunen att påkalla prövning av hyresnämnden bör inteföreskrivas utan kommunen bör ha möjlighet att själv bedöma denna fråga. EnUgt utredningens förslag skall länsstyrelse habefogenhet att utöva tUlsyn över kommunerna beträffande deras tillämpning avBSL. Prop.1973: 22 87 detförslag beträffande bostadsinspektion och prövning av frågor om upprustning ochanvändningsförbud som jag lägger fram ankommer inte någon lagtUlämpning påkommunen. Det saknas därför anledning att ta upp utredningens förslag i dennadel. Utredningenpåpekar att en sådan ordning för beslutanderätten i fråga omupprustningsåläggande och användningsförbud som utredningen föreslår kan orsakakompetenskonflikter mellan kommunstyrelsen samt hälsovårds- ochbyggnadsnämnden, eftersom ett beslut med föreläggande om upprustning kan kommaatt omfatta brister av sanitär eller byggnadsteknisk art. I och med att beslutanderättenrörande upprustning och användningsförbud i det förslag som jag lägger framanförtros åt hyresnämnden i stället för åt kommunen elimineras i storutsträckning risken för sådana kompetenskonflikter. En annan följd av mittförslag blir att det inte finns anledning att här gä in på frågan vUketkommunalt organ som skall ha ansvaret for saneringsverksamheten. Denna frågabör lösas av kommunen enligt de principer den finner lämpliga. Ävenom någon myndighetsutövning således inte skall ankomma på det kommunalaorganet, kan man inte bortse från att dess arbete kommer att beröra andrakommunala nämnders kompetensområden. De närrmder som jag härvid närmast har iåtanke är hälsovårds- och byggnadsnämnderna vilka handlägger frågor som i höggrad blir aktuella i samband med saneringsverksamheten. Någon klargränsdragning mellan dessa nämnders kompetensområden finns inte. Som jagtidigare har framhålUt torde alltmänt kunna sägas att hälsovårdsnämndensverksamhet är inriktad på befintiig bebyggelse medan främstavser nybebyggelse. En konfliktförebyggande föreskrift finns såväl i HS som iBS. Bestämmelsen innebär att nämnd har att samarbeta med övriga myndighetervilkas verksamhet berör nämndens arbetsområde. En av förutsättningarna för att kommunensverksamhet pä saneringsområdet skaU bli meningsfull är att det organ som skallha hand om verksamheten upprätthåller ett nära samarbete med de övriga kommunalaorgan vars verksamhet berörs. Av skäl som jag har nämnt är det av särskildbetydelse att samarbetet med hälsovårds- och blir effektivt.Som exempel vUl jag anföra att det givetvis är av grundläggande betydelse attdet på ett så tidigt stadium som möjlig blir klarlagt om en uppmstning fyllerde krav hälsovårdsnämnden ställer och om byggnadslov kan beviljas. Att uppstäUanågra regler för samarbetet på det kommunala planet är inte lämpligt och inteheller nödvändigt. De kommunala organen torde vara väl skickade att självabedöma behovet av och lämpliga former för ett sådant samarbete. Avslutningsvis vill jag i klarhetens intresseendast framhålla att någon ändrad praxis vid tUlämpningen av HS eller BS intebör komma i fråga med anledning av att en fastighet är föremål försaneringsorganets verksamhet. Även om upprustning av fastigheten haraktualiserats, kan Prop.1973: 22 88 detju dröja avsevärd tid innan den genomförs. Fastighetsägaren skall således i ettsådant läge kunna åläggas att t. ex. undanröja sanitär olägenhet. Jaggår nu över till frågan om förfarandet vid hyresnämnden. Av de ärenden som handläggs av hyresnämnd tordefrågor om tvångsförvaltning vara de som tUl sin karaktär mest liknar ärendenenligt BSL. Enligt förslaget till lag om arrendenämnder ochhyresnämnder i prop. 1973: 23 skall ansökan om tvångsförvaltning vara skriftligoch innehålla bl. a. uppgift om den berörda fastigheten och dess ägare samtsökandens yrkande och grunderna för detta. Uppfyller ansökan inte dessaföreskrifter, skall nämnden förelägga sökanden att avhjälpa bristen inom visstid. Efterkommer denne inte föreläggandet, får ansökningen avvisas. Om ansökanåterkallas, skall ärendet avskrivas. FörhandUng skall håUas inför nämnden omdet inte är uppenbart att detta inte behövs. Fastighetens ägare kan vid viteföreläggas att inställa sig tUl förhandling. Nämnden eller den nämndenförordnar skall besiktiga den fastighet som ärendet rör, om anledning till detföreligger. Vid sådan besiktning skall parterna beredas tillfälle att närvara.Nämnden kan också föranstalta om annan nödvändig utredning. De bestämmelser som sålunda gäller för ärendenangående tvångsförvaltning synes enligt min mening i stor utsträckningändamålsenliga också för ärenden enligt BSL. Vissa kompletteringar är docknödvändiga. Vad först gäller bestämmelserna om ansökan börbeaktas att prövningen av ett ärende om upprustning eller användningsförbud iregel förutsätter att nämnden har tUlgång tUl handlingar som visar bl. a. delsi vilka avseenden fa.stigheten avviker från den lägsta godtagbara standarden,dels de tekniska och ekonomiska föratsättningarna för upprustning. Kommunenbör därför ge in utredning härom tUlsammans med ansökan. Om kommunen har hörthyresgästförening eller de boende, bör kommunen redovisa vad dessa anfört.Vidare bör kommunen ge in yttrande från de kommunala nämnder som upprustningenkan angå. Jag kommer i annat sammanhang i detta ärende att lägga fram förslagtill de ändringar som blir nödvändiga i lagen om arrendenämnder och hyresnämnder. I fråga om vilka krav som skall ställas på denutredning som kommunen skall ge in tillsammans med sin ansökan bör följandeframhållas. Normalt synes det vara tillräckligt att kommunen ger in, förutomyttrande från berörda kommunala nämnder, dels protokoll från besiktningen avfastigheten, dels utredning om de tekniska och ekonomiska förutsättningarnaför en uppmstning. Sådan utredning synes lämpligen kunna baseras påerfarenheter beträffande utförande och kostnader vid upprastning av jämförbarafastigheter. Utredningskravet får emellertid inte drivas sä långt att kommunenkommer att svara för någon Prop.1973: 22 89 Sådana åtgärder ankommer det på fastighetsägaren att vidta. Finner fastighetsägaren att utredningen behöverkompletteras står det honom naturligtvis fritt att göra det. Ger han inte innågon egen utredning eller låter han inte ens höra av sig i ärendet, bör enutredning av i huvudsak den omfattning jag har angivit kunna utgöra tUlräckligtunderlag för att nämnden skall kunna pröva ärendet. attansökningshandlingarna behöver kompletteras i något avseende, kan nämndenförelägga kommunen att göra detta. Nämndens möjlighet att föranstalta omutredning genom sakkunnig har jag tidigare berört. Ansökan tUl nämnden skall som har nämnts innehållauppgift bl. a. om fastighetens ägare. Problem med att fastställa vem som ärrätt ägare kan emellertid ibland föreligga, t. ex. när överlåtelse sker straxinnan ansökan ges in. Om förfarandet i upprastningsärenden skall bli effektivtär det nödvändigt att sådana problem undanröjs. Jag föreslår därför att i lagentas in en bestämmelse av innebörd att talan skall kunna riktas mot den somsenast har beviljats eller sökt lagfart på fastigheten. Om tvist angåendeäganderätten är antecknad i fastighetsboken, bör talan kunna riktas mot den somInnehar fastigheten med äganderättsanspråk. Jag återkommer tiU denna fråga ispecialmotiveringen. I ansökan till hyresnämnden skaU kommunen ange bl.a. sina yrkanden. De kan avse antingen åläggande om upprastning elleranvändningsförbud. Kommunen är givetvis oförhindrad att yrka uppmstning iförsta hand och användningsförbud i andra hand. attekonomiska föratsättningar för en upprustning finns, skall nämnden, om kommunenyrkar det, i princip ålägga fastighetsägaren att rasta upp. Saknas däremot deekonomiska föratsättningarna för en upprustning kan nämnden, om kommunen yrkardet, utfärda användningsförbud. Det nu anförda aktualiserar vissa ytterligarefrågor som jag nu tänker ta upp. Om hyresnämnden beslutar ålägga fastighetsägarenupprustning av fastigheten, bör nämnden i beslutet bestämma en tidsfrist inomvilken uppmstningen skall vara utförd. Fristens längd får bedömas med hänsyntill omständigheterna i varje särskilt fall. Fastighetsägaren bör emellertidha möjlighet att få fristen förlängd om arbetena av oförutsedd anledning skulleta i anspråk än beräknat. Ansökan om förlängning bör prövas avhyresnämnden, och sådan ansökan bör givetvis inges innan tidsfristen har gåttut. att utfärdaanvändningsförbud, bör beslutet innehålla uppgift bl. a. om den tidpunkt frånvilken förbudet skall gälla. Som jag har framhållit i det föregående börkommunen inte ansöka om användnbgsförbud förrän det är klart att de berördahyresgästerna kan få godtagbara ersättningslägenheter. Den tidpunkt då förbudetskall träda i kraft bör bestämmas så att hyresgästerna får skäligt rådram. Prop.1973: 22 90 Utredningen framhåller i sitt betänkande atterfarenheter från hälsovårdsnämndernas verksamhet visar att ett ärende omavhjälpande av sanitär olägenhet kan förhalas genom överlåtelse av fastigheten.Stora olägenheter skulle uppstå om ett beslut om upprustning eller användningsförbudskulle kunna omintetgöras genom överlåtelse av fastigheten. Jag anser därföratt sådant beslut i likhet med beslut om tvångsförvaltning enligt TvL börgälla mot ny ägare av fastigheten. TUl upplysning för fastighetsspekulanter,panträttshavare och framtida långivare bör beslut om upprustningsåläggande ochanvändningsförbud antecknas i fastighetsboken resp. tomträttsboken. Hyresnämndenbör därför ha skyldighet att genast sända beslutet till inskrivningsmyndighetenför sådan anteckning. Om upprustningen fullgörs, måste fastighetsägarenha möjlighet att få detta antecknat på motsvarande sätt. Samma möjlighet måstefinnas om en med användningsförbud belagd fastighet har rivits eller om den t. ex. efter överlåtelse tiU kommunen har rastats upp så att den uppfyllerkraven på lägsta godtagbara standard. Har åläggande om upprastning förfallitpå grand av att ansökan om byggnadslov avslagits, bör även detta antecknas.Föreskrift bör därför meddelas om att anmälan till inskrivningsmyndighet skallgöras i de situationer jag nu har angivit. Av naturliga skäl bör anmälan intefå göras av fastighetsägaren. Behörig men också skyldig att göra anmälan bör varakommunen. Det kan emellertid tänkas uppkomma fall därkommunen och fastighetsägaren har olika uppfattning i frågan omföratsättningar för anmälan till inskrivningsmyndigheten föreligger. Eftersomkommunen uppenbarligen inte kan göra anmälan i strid med sin uppfattning,måste frågan kunna hänskjutas till en opartisk bedömning. Det lämpligaste synesvara att fastighetsägaren bereds möjlighet att ansöka hos hyresnämnden omprövning av frågan. att anmälan skall göras, bör beslutetgivetvis sändas tUl inskrivningsmyndigheten sedan det vunnit laga kraft. 5.1.8Sambandet med gällande rivningsreglering En omständighet som enligt min mening måste beaktasi detta sammanhang är om fastighetsägaren har möjlighet att göra ett beslut omupprustning verkningslöst genom rivning av det hus som skall upprustas. Detfinns f. n. ingen bestämmelse som föreskriver skyldighet att bibehålla enfastighet som bostadsfastighet. Däremot finns föreskrifter i olikaförfattningar som inskränker fastighetsägarens handlingsfrihet i dettaavseende, t. ex. i jordabalken om hyresgästs rätt till förlängning avhyresavtal och i BS om byggnadslov för rivning av byggnad inom område medstadsplan. En viss prövning av en rivnings ändamålsenlighet sker nu med stödav lagen om byggnadstUlstånd m. m. och kungörelsen om byggnadstillstånd.Enligt 1 § i kungörelsen behövs bygg- 1973: 22 91 a. för rivning av flerfamiljshus inom stadsplanelagt område i kommun medöver 30 000 invånare. Fråga om byggnadstillstånd prövas av Kungl. Maj:t, ombyggnadskostnaden uppgår till minst tre milj. kr., och i annat fall avarbetsmarknadsstyrelsen eller, efter dess bemyndigande, länsarbetsnämnden. Omnågon utför arbete utan byggnadstiUstånd när sådant fordras, kan han vid viteförbjudas att fortsätta arbetet. får meddela närmareföreskrifter bl. a. om länsarbetsnämndens handläggning av tillståndsärenden.Med stöd av detta bemyndigande har styrelsen föreskrivit(Allmänna föreskrifter angående tUlämpningen av författningarna ombyggnadsreglering, cirkulär B:l) bl. a. att länsarbetsnämnden när ansökanavser rivning av flerfamUjshus skall inhämta yttrande från kommunen om husetstjänlighet som bostadshus. i allmänhet torde följa de rekommendationer kommunen geri sitt yttrande, finns ingen föreskrift om att nämnden har skyldighet härtill.Jag anser att garantierna mot rivning behöver förstärkas i de fall då kommunenför en uppmstningsfråga till hyresnämnden. Detta bör lämpligen ske genom att enbestämmelse införs att tUlstånd tUl rivning av flerfamUjshus inte får meddelas,om hyres- nänmden har ålagt husets ägare att rasta upp detta eller ansökan omsådant åläggande har givits in till nämnden. Det torde ankomma på Kungl. Maj:tatt utfärda de bestämmelser som behövs. Jag vUl framhålla att detta givetvisinte bör föranleda upphävande av den nu gällande föreskriften förlänsarbetsnämnden att inhämta kommunens yttrande över ansökan om rivning avflerfamiljshus. Idetta sammanhang vUl jag erinra om att i prop. 1973: 21 har förordats attäldre byggnader av bl. a. kulturhistoriska och miljömässiga skäl bör bevarasoch moderniseras i den omfattning det är tekniskt och ekononuskt möjligt. Detär därför angeläget att frågan om rivning av äldre byggnader medkulturhistoriska och miljömässiga värden bedöms med ökad restriktivitet. Jagnämnde att byggnadslov behövs för rivning av byggnad inom område medstadsplan. Bestämmelser härom finns i 54 § 1 mom. BS. Jag anser det nödvändigtatt också dessa bestämmelser kompletteras med föreskrifter om att lov tillrivning inte får ges om hyresnämnden har ålagt ägare tiU byggnaden att rastaupp denna eller ansökan om sådant åläggande har ingivits till nämnden. Jagförordar, efter samråd med chefen för civUdepartementet, att föreskrifter avdenna innebörd införs i BS. Jag kommer senare I detta ärende att lägga framförslag till föreskrifter. 1973: 22 92 I sitt lagförslag har utredningen valt att användavite som tvångsmedel. Enligt förslaget skall föreläggande om upprustningalltid förenas med vite, således även när fastighetsägaren medger upprustning.För att göra förfarandet så effektivt som möjligt föreslår utredningen dessutomvissa förändringar av de regler som f. n. gäller beträffande vite, bl. a. attvite skall kunna anknytas tUl fastigheten i stället för till dess ägare. Endast ett fåtal remissinstanser diskuterarutredningens val av vite som tvångsmedel. Alla dessa är mer eller mindrekritiskt inställda. I yttrandet från framhålls att lång tidkan förflyta mellan beslutet om föreläggande och igångsättningen avbyggnadsarbetena samt att fastighetsägaren sannolikt kommeratt dra in allt underhåll. Olägenheterna och osäkerheten för hyresgästen underdenna tid motiverar att mer verkande medel ställs till förfogandeför att eliminera brister som konstateras vid bostadsinspektionen. I yttrandetföresläs bl. a. att en bostad som vid inspektionen befunnits vara betydligtsämre än den lägsta godtagbara standarden bör kunna dömas ut omedelbart.Hovrätten över och anser starka skäl tala mot ett flitigt ochslentrianmässigt användande av vitesföreläggande vid modernisering avhyreshus. Särskilt när upprustningen är omfattande är det enUgt hovrättensmening otillfredsställande att tillgripa vitesföreläggande. När det däremotgäller mindre omfattande arbeten anser hovrätten att vite kan vara ettlämpligt påtryckningsmedel. Idet föregående har jag framhållit att bestämmelserna i blir tillämpliga ävenpå en fastighet som skall rustas upp på grund av bestämmelserna i . Medhänsyn härtill anser jag det inte påkallat att här behandla frågan om utdömningav lägenhet i andra fall än de jag förut har berört, dvs. när ekonomiska skälhindrar en upprustning av fastigheten eller när byggnadslov till upprustningeninte kan erhåUas. Omlagstiftningen skall bli effektiv, är det enligt min mening nödvändigt atthyresnämnden får möjlighet att förena upprustningsåläggande elleranvändningsförbud med vite. Vad hovrätten anför om användningen av vite kanjag i huvudsak ansluta mig tUl. Jag vill emellertid framhålla att frågan omtvångsmedel kommer i ett delvis annat läge med den ändrade prövningsordning somjag i det föregående har föreslagit. Man måste hålla i minnet att tvångsmedelenligt mitt förslag blir aktuella endast i fall där överenskommelse omuppmstning inte har kunnat träffas och frågan förs till hyresnämnden samt attfastighetsägarens upprustningsskyldighet i dessa fall prövas av hyresnämndenefter muntiig förhandUng. Pä grand av det nu anförda föreslår jag att nämndenskall få sätta ut vite i samband med upprastningsåläggande elleranvändningsförbud. Jag återkommer senare tUl frågan om användningen av vite. Prop.1973: 22 93 Som jag nämnde föreslår utredningen för attgöra förfarandet så effektivt som möjligt vissa förändringar av de regler somf. n. gäller beträffande vite, bl. a. att vite skall kunna anknytas tillfastigheten i stället för som i regel tUl ägaren. Jag delar den underremissbehandlingen framförda uppfattningen att de förändringar utredningenföreslår inte bör tas upp i detta begränsade sammanhang. Syftet med förändringarnatorde f. ö. bli helt tUlgodosett bl. a. genom de förslag till tvångsmedel somjag i det följande kommer att lägga fram för sådana fall där en fastighetsägareinte efterkommer ett åläggande om upprastning. Jag tar därför inte upputredningens förslag i dessa delar. Jag anser det sannolikt att de fastighetsägare, somefter prövning av hyresnämnden eUer, efter överklagande, av överinstans ålagtsatt rusta upp sin fastighet eller förbjudits att använda den för bostadsändamåli det övervägande antalet fall rättar sig efter vad som sålunda blivit bestämt.Att enbart förlita sig på fastighetsägarens goda vilja skulle emellertid intevara realistiskt. Man måste räkna med att det kommer att finnas fastighetsägaresom av olika skäl inte bryr sig om ett åläggande eller ett användningsförbud.Det är nödvändigt att tvångsmedel står till förfogande som gör det möjligt attkomma till rätta med dessa fall. För upprastningsfallens del uppkommer frågan omsådana tvångsmedel när den av hyresnämnden bestämda tidsfristen har gått utoch det konstateras att de förelagda åtgärdema inte har blivit utförda. Här kanolika medel behövas för olika situationer.