prop · FW03138 · 1973-12-31 00:00:00 — Har säljaren tydligt förklarat sig inte stå för riktigheten i vissuppgift som lämnats av tredje man, t. ex. i en vid köptillfället överlämnadbroschyr, kan han nämligen inte sägas ha "åberopat" uppgiften. Attsäljaren inte blir ansvarig om han över huvud taget inte känt till uppgiftensexistens torde utan särskilt förtydligande i lagtexten vara uppenbart. Paragrafenpreciserar säljarens ansvar för fel i varan i fall då denna är att anse somfarlig från hälso- eller säkerhetssynpunkt. Paragrafen motsvarar 8 §utredningens lagförslag. Utredningen.Mot bakgrund av sina allmänna överväganden beträffande frågan huruvida i konsumentköplagenbör meddelas regler om de krav som en köpare bör kunna ställa på en varas användbarhetför sitt ändamål (4.2.3) konstaterar utredningen att de skäl som talar för attavtalsfrihet principiellt bör finnas i fråga om en varas egenskaper och beskaffenheti övrigt väsentiigen saknar bärkraft, om situationen är sådan attden sålda varan är farlig för köparens eller annans liv eller hälsa. mening kan det med fog krävas att en vara uppfyller åtminstoneviss minimistandard i fråga om oskadUghet eller ofarlighet. Uppfylls intedetta krav, bör köparen oavsett vad som avtalats kunna göra gällande depåföljder på grand av fel i varan som står honom till buds enligt konsumentköplagen.Att i lagen närmare ange hur en vara skall vara beskaffad för att överensstämmamed en sådan minimistandard låter sig dock av naturliga skäl inte göra. Entvingande bestämmelse i ämnet bör i stället lämpligen anknyta till dehuvudtyper av fall där konsumenlskyddsintresset framträder med särskUd styrka. En första kategori utgörsenligt utredningen av sådana fall då varan säljs i strid mot förbud att saluhållavara som meddelats i författning för att förebygga ohälsa eller olycksfall tillföljd av varans användning eller för att tillse att varan eljest ärtillförlitlig från säkerhetssynpunkt. Föreskrifter av sådant slag harmeddelats i åtskilliga författningar på olika områden och beträffande skildatyper av varor. Som exempel nämner utredningen reglerna i 16 § första stycket 1och 18 § livsmedelslagen (1971: 511) samt bestämmelserna i 45 § första stycketoch 56 § arbetarskyddslagen (1949: 1). Till samma kategori kan även räknasfall då myndighet i säkerhetssyfte utfärdat förbud att saluhålla varan. Utredningenframhåller att detta torde vara den vanligaste av de situationer som påkallarintresse i sammanhanget. Utöver de områden som regleras av livsmedelslagen ocharbetarskyddslagen erinras i betänkandet om föreskrifterna i kungörelsen (1935:138) angående kontroll av viss elektrisk materiel. Utredningenanmärker att de föreskrifter av nu nämnda slag som har meddelats i författningeller av myndighet regelmässigt är straffsanktio-nerade. Detta är givetvisägnat att avhålla säljare från att avyttra varor som inte uppfyller de krav somuppställs i föreskrifterna. Flera skäl talar emellertid för att det vid sidanav straffsanktionen finns behov av ett civUrättsligt komplement till sådanaföreskrifter. För köparen är det uppenbarligen av värde att kunna göra gällandepåföljder på grund av fel i varan utan att behöva avvakta huruvida överträdelseav viss föreskrift beivras i vederbörlig ordning. Den omständigheten attsäljaren fälls till ansvar för en sådan överträdelse innebär vidare inte någotställningstagande till frågan om köparen av varan får häva köpet eller göragällande annan påföljd på grund av fel i varan. kan t. ex. ha sålts i befintiigtskick eller till starkt nedsatt pris. För köparen kan det i sådana fallframstå som osäkert, om han trots villkoren för köpet kan åberopa att varaninte överensstämmer med viss säkerhetsföreskrift. Enligt utredningens meningbör med hänsyn tUl det anförda i konsumentköplagen uttryckligen slås fast attköparen får göra gällande de befogenheter lagen ger honom vid fel i varan, omdenna har sålts i strid mot sådant förbud att saluhålla varan som meddelats i författaingeller av myndig- hetför att förebygga att den som använder den ådrar sig ohälsa eller drabbas avolycksfall eller för att varan eljest skall vara tillförlitlig frånsäkerhetssynpunkt (8 § första punkten). Beträffandeden närmare innebörden av den föreslagna bestämmelsen framhåller utredningenbl. a. följande. För att bestämmelsen skall bli tillämplig måste till en börjankonstateras att i författning eUer av myndighet meddelats förbud motsaluhållande av varan. Detta torde i allmänhet inte behöva våUa någrasvårigheter. Är förbudet intaget i en författning framgår syftet medföreskriften ofta direkt av författningens ordalydelse. Föreskriften måsterikta sig tUl säljaren. Det är således inte tillräckligt att en säkerhetsföreskriftavser den som vill begagna varan i egenskap av köpare. Motsvarande gällersådana förbudsföreskrifter som meddelats av myndighet. Som ett ytterligarevillkor för bestämmelsens tillämpning krävs att varan sålts i strid mot förbudatt saluhålla den. Något krav på att köparen vid köpet skall ha saknat kännedomom att varan såldes i strid mot förbudsföreskriften ställs inte upp ilagtexten. Bestämmelsen ar således tiUämplig även om köparen genom upplysningav säljaren eller på annat sätt vid köpet fick klart för sig att varan inteuppfyllde kraven enligt viss säkerhetsföreskrift. Föreliggerde angivna förutsättningarna för bestämmelsens tiUämpning, får köparen göragällande de påföljder på grund av fel i varan som står honom till buds enligt 4eller 5 §. Av naturliga skäl torde köparen oftast ha anledning att göra brak avsin befogenhet att häva köpet. En förutsättning härför är dock att felet är avväsentlig betydelse för köparen. Varje avvikelse från en säkerhetsföreskriftbehöver således inte resultera i att köpet skall gå åter. Köparen bör ocksåkunna påkalla tUlämpning av reglerna om verkan av underlåtenhet av säljaren attuppfylla avhjälpningsåtagande. Att köparen behåller varan men kräver avdrag påköpeskillingen kan vara motiverat om felet är ringa och köparen genom avdragetblir i stånd att försätta varan i det skick som den bör ha för att motsvarasäkerhetsföreskriften. Av det förhållandet att 8 § hänvisar till 4 och 5 §§såvitt avser de påföljder köparen kan göra gällande får enligt utredningen intedras den slutsatsen att 8 § blir av betydelse endast i sådana fall då köparensbefogenheter vid fel har inskränkts genom villkor i köpavtalet. Som följer av2 § andra stycket kan köparen också i övrigt åberopa 8 § beträffande de befogenhetervarom föreskrivs i 4 och 5 §§ (se även 10 §). Vill däremot köparen göra gällandebefogenhet som uteslutande följer av den allmänna köplagen, t. ex. rätt tillskadestånd oberoende av culpa enligt 43 § andra stycket, måste föratsättningamaför denna befogenhet enligt köplagens principer (eller allmänna avtalsrättsligagrandsatser) föreligga. Deskäl som talar för att i konsumentköplagen ta in en uttrycklig regelbeträffande fall då en vara sålts i strid mot förbud att saluhålla varan görsig enligt utredningens uppfattning gällande med samma styrka äveni åtskilliga situationer då något sådant förbud visserligen inte meddelats menvaran på grund av sin beskaffenhet är att anse som farlig för köparens ellerannans liv eller hälsa. Det skydd för köparen som 8 § avser att ge skulle medandra ord bli ofullständigt, om denna för sin till-lämpning vore helt beroendeav om en säkerhetsföreskrift av berörda slag utfärdats eller inte. I fråga omåtskilliga typer av konsumentvaror saknas sådana föreskrifter eller innefattarföreskrifterna inte något förbud mot saluhållande av varan. För köparen kandet emellertid vara av värde att också beträffande sådana varukategorier hatillgång till en tvingande lagbestämmelse, som ger honom möjlighet att oavsettparternas avtal häva köpet på grund av de risker som är förenade med varansanvändning. Utredningen föreslår därför att i paragrafen tas in en föreskriftom att köparen skall äga göra gällande befogenhet enligt 4 eller 5 §, om varanär så bristfällig att den inte kan användas utan uppenbar fara för köparenseller annans liv eller hälsa (8 § andra punkten). Bestämmelseni andra punkten tar bl. a. sikte på försäljning av motorfordon som inte är i trafiksäkertskick. Nuvarande regler i trafikför-fattningama innefattar inte något sådantförbud mot saluhållande av vara som avses i den föreslagna första punkten av 8 §.Enligt utredningens mening bör köparens skydd vid förvärv av ett begagnatfordon kunna i avsevärd mån stärkas, om han får möjlighet att göra gällandebefogenhet enligt 4 eller 5 § konsumentköplagen i situationer då fordonet ärså bristfälUgt att det är förenat med uppenbar fara för köparens eUer annansliv eller hälsa att använda fordonet. Det sagda bör gälla även då fordonetköpts "i befintiigt skick" (se 9 §). En sådan förstärkning avköparens ställning vid köp av begagnade bilar står även i överensstämmelse medden sedvänja som utbildats inom den reguljära bilhandeln.Utredningen är inte främmande för att konsumentens ställning vid köp avbegagnade bilar kan behöva stärkas ytterligare för att skyddet skall blieffektivt. Den förordade lösningen innebär att det i varje särskilt fall måsteprövas huruvida de i 8 § andra punkten angivna förutsättningama föreligger,dvs. om fordonet är så bristfälligt att det inte kan användas utan uppenbarfara för köparens eller annans liv eller hälsa. Frågan kommer i ett annat läge,om det av konsumentutredningen framförda förslaget om obligatorisk kontrollbesiktningi samband med överlåtelse av begagnad bil genomförs (SOU 1971: 86 s. 79). Köplagsutredningenhar inte ansett sig böra gå närmare in på konsekvenserna av detta förslag. Utredningenpåpekar att bestämmelsen i andra punkten också bör kunna få betydelse i frägaom köp av andra varor än bilar, t. ex. barnsängar som inte fyller skäligaanspråk på säkerhet mot olycksfall, leksaker som har giftiga, brandfarligaeller eljest riskabla egenskaper samt bäddsoffor vilka på grund av sinkonstruktion innebär allvarlig risk för olycksfall. Föratt en köpare enligt den föreslagna bestämmelsen skall få utöva befogenhet atthäva köpet etc. krävs till en början att varan är att beteckna som"bristfällig". Därmed avser utredningen att markera att regelnfrämst avser defekta varor. I princip bör dock inte göras någon skillnad mellanbegagnade och nytUlverkade varor. Även varor av det senare slaget kan iblandvara att bedöma som "bristfäUiga" från säkerhetssynpunkt. En nyhushållsmaskin kan t. ex. ha sådana egenskaper att den inte kan användas utanallvarlig risk för att den som begagnar den kommer till skada. Vid bedömningenav varans bristfällighet bör hänsyn främst tas till det sätt att använda varansom framstår som det normala. Även användningssätt som inte är att hänföra tillnormalt begagnande men ligger nära till hands eller så att säga "i faransriktning" bör emellertid kunna tillmätas betydelse. Man bör kunna tahänsyn tUl risker genom brandfarlighet, även om dessa inte har något sambandmed användningen, och till risker som aktualiseras om exempelvis barn plockarsönder leksaker. Kravet på bristfällighet hos varan kvalificeras i lagtextenpå det sättet att varan skall vara "så bristfäUig att den inte kan användasutan uppenbar fara för köparens eller annans liv eller hälsa". Utredningenframhåller att det i och för sig inte krävs att köparen eller annan kommit tUlskada för att bestämmelsen skall bli tUlämplig. Det är tillräckligt att varanvid en aUmän bedömning är att räkna som farlig för någons liv eller hälsa.Bestämmelsen är givetvis inte avsedd att tUl-lämpas så snart en vara teoretisktsett innebär någon grad av fara för användaren eller annan, oavsett hurobetydlig eller avlägsen denna risk kan vara. För att markera att bestämmelsenendast träffar fall då det av omständighetema framgår att varan medför enpåtaglig risk har i lagtexten angetts att det skall vara förenat med"uppenbar" fara att använda varan (jfr 12 kap. 19 § jordabalken).Härigenom kan man enligt utredningens mening undgå den felaktiga tolkningen avbestämmelsen att den skulle kunna åberopas beträffande varje köp av vara, varsanvändning abstrakt sett är förenad med viss risk för någons liv eller hälsa,t. ex. köp av kökskniv för hushållsändamål. Utredningenhar inte ansett det nödvändigt att i bestämmelsen uttryckligen undanta fall dåvaran visserligen normalt sett inte kan räknas som farlig för någons liv ellerhälsa men med hänsyn tiU den individuelle köparens särskilda förhållanden kanvara att betrakta som riskabel, t. ex. om ett klädesplagg på grund av vissegenskap hos tyget framkallar hudutslag hos en person som lider av allergi.Frågan om vilken betydelse som kan tillmätas den individueUe köparens speciellaförhållanden får bedömas efter de allmänna kriterier som är avgörande för vadsom skall räknas som "fel", dvs. främst med hänsyn till vad parternahar avtalat om varans egenskaper. Beträffandebestämmelsens innebörd i övrigt hänvisar utredningen till vad som anförts beträffandeförsta punkten i paragrafen. böri enlighet härmed kunna tillämpas, även om köparen kände till varansbristfällighet, t. ex. om han köpt en trafikfarlig begagnad bil utan att sättasig in i de risker bilens egenskaper medför. Köparen bör vidare kunna åberopabestämmelsen, även om varans farliga egenskaper kommit till synes först efterköpet. Utredningen erinrar också om att andra punkten inte ställer upp krav påatt säljaren insett varans farlighet. Remissyttrandena.Den föreslagna första punkten i 8 § godtas i allmänhet av remissinstanserna.KO anser att utredningen övertygande motiverat den precisering av felreglernasräckvidd som görs i denna bestämmelse. Enligt hans mening är det dock inteberättigat med ett särskUt väsentlighetsrekvisit beträffande varor sorti säljsi strid mot försäljningsförbud som har tillkommit av säkerhetsskäl. I lagenbör göras klart att hävningsrätt alltid skall föreligga för köparen i de fallsom avses med bestämmelsen. Näringslivet framhålleratt felbegreppet genom bestämmelsen kommer att i vissa avseenden bestämmas medutgångspunkt i näringsrättsliga straffstadganden, vilka inte utformats underhänsyn tiU att de skall få civilrättslig verkan. Detta är principiellt diskutabelt.Eftersom förbuden ofta tillkommit med hänsyn till såväl köparens som tredjemans intresse, får dock bestämmelsen i denna del godtas. Regeln bör enligt näringslivetsmening dock inte få åberopas av köpare som haft full insikt om varans farlighetmen som likväl velat förvärva varan. Enligt sedvanliga köprättsligagrundsatser föreligger då inte fel i köplagens mening. Liknande synpunkteranförs av MRF, som anser att 8 § bör bli föremål för översyn. SPKerinrar om att en central ramförfattning rörande främst kemiska varor är underutarbetande på grandval av miljökontrollutredningens förslag till lag om hälso-och miljöfarliga varor. Denna produktkontroll kommer givetvis att få storbetydelse och medföra att tillämpningsområdet för 8 § vidgas. I fråga om paragrafensandra punkt uttalar och M att bestämmelsenskulle försvåra köp av exempelvis begagnade delar av en trafikoduglig bil. Härblir förslagets påbud alltför långtgående i de fall där köpare och säljare äröverens om förutsättningama för köpet. Svenska företagares riksförbundtillägger att en bil av nämnda slag kan vara en veteranbU avsedd för museumeller en sällsynt sportbil som kanske köparen själv avser att låta renovera.Det är givetvis svårt att lagtekniskt finna en lösning utan att paragrafensanda och mening går förlorad men det förefaller förbundet nödvändigt att enändring görs. Hovrätten för menar däremot att intresset av attendast trafikdugliga fordon säljs är så stort, att den föreslagna bestämmelsenlikväl får anses motiverad. KOanser inte att ett särskilt väsentlighetsrekvisit för hävningsrätt är berättigatutöver kravet på att risken med varan skall vara "uppenbar". Sammasynsätt bör anläggas som i fråga om varor som säljs i strid motförsäljningsförbud vilket tillkommit av säkerhetsskäl. Näringslivetförklarar sig ha förståelse för den principiella ståndpunkt som uppbär regelni andra punkten men avstyrker bestämmelsen i dess föreslagna utformning.Näringslivet pekar på svårighetema att precisera vad som skall krävas för attsäljaren skall anses ha kunnat fömtse "farlig användning". Enligtförslaget skall säljaren beakta inte enbart köparens utan även tredje mans livoch hälsa. Har säljaren sålt t. ex. en fyrverkeripjäs till en vuxen person ärpjäsen inte farlig i dermes hand. Överlämnar köparen pjäsen till ett barn, börsäljaren inte stå risken härför. Säljaren bör inte heller stå risken för detfallet att köparen uppger sig skola använda saken för ett speciellt ändamål,där farligheten inte framträder, men sedermera förfar i strid härmed.Bestämmelsen och dess motiv bör utformas så att det klart framgår att deangivna exemplen inte är täckta. Härtill kommer att bestämmelsen som ihithörande avseende inte har sin grund i meddelat förbud - inte rimligen börvara tillämplig då köparen haft insikt om farligheten men sedermera ångrat sittköp. Enligt näringslivets mening blir konsekvensen särskilt orunlig, omsäljaren inte skulle vara medveten om farligheten i fråga. Mot bestämmelsenkan ytterligare invändas att rekvisitét "bristfällig" inte ärentydigt. Det kan sålunda ifrågasättas om härmed avses något utöver att varanskall vara behäftad med abstrakt eller konkret fel. FöreningenSveriges tingsrättsdomare påpekar att utredningen inte har ansett detnödvändigt att i bestämmelsen undanta fall då varan visserligen normalt settinte kan räknas som farlig för någons liv eller hälsa men med hänsyn till den individuelleköparens särskilda förhållanden kan vara att betrakta som farlig, t. ex. för enperson som lider av allergi. Föreningen delar utredningens uppfattning att iprincip allmänna kriterier bör vara avgörande för vad som skall betecknas somfel i varan men anser i motsats tUl utredningen att detta i tydlighetensintresse uttryckligen bör framgå av lagtexten. Näringslivetfinner det självklart att köpare, som redan vid köpetillfället erhållit visstavdrag på köpeskillingen för varans skick inte skall kunna kräva ytterUgareavdrag för att försätta varan i det skick som krävs för att uppfylla exempelvisviss säkerhetsföreskrift. En bUköpare har t. ex. nya däck hemma och köperdärför bilen med slitna däck med avdrag på priset om . Det vore då orimligt,om han efter köpet kunde erhålla ytterligare ett avdrag. Detta bör enligtnäringslivets mening komma till klart uttryck. Liknande synpunkter framförs avHandelskamrarnas nämnd och MRF. Föredraganden.Jag har i den allmänna motiveringen (6.2.3) förklarat mig dela utredningensuppfattning att konsumentköplagen inte bör ge- nomgenerella regler inskränka rådande avtalsfrihet beträffande kraven på varansbeskaffenhet. Frågan om vad som skaU räknas som fel i en köpt vara bör såledesbedömas enligt samma kriterier som anses gälla vid tillämpning av den aUmännaköplagen. Som jag har framhållit tidigare bör detta dock inte leda till helt avstår från att i konsumentköplagen reglera vad som i materiellthänseende skall räknas som fel. I likhet med utredningen anser jag det vara avvärde från konsumentskyddssynpunkt att lagen bl. a. slår fast att varan skaUuppfylla åtminstone viss minimistandard i fråga om oskadUghet och ofarlighet.Bestämmelser härom bör tas upp i 8 §. Ifråga om den närmare utformningen av reglema skiljer utredningen mellan tvåhuvudtyper av faU. Till en första kategori hänförs situationer då varan säljs istrid mot sådant förbud att saluhålla vara som meddelats i författning ellerav myndighet för att förebygga ohälsa eller olycksfall till följd av varansanvändning eller för att tillse att varan eljest är tillförlitlig frånsäkerhetssynpunkt (första punkten). En andra kategori utgörs av fall då någotsådant förbud visserligen inte har meddelats men varan är så bristfällig attden inte kan användas utan uppenbar fara för köparens eller annans liv ellerhälsa (andra punkten). I fråga om båda situationerna anges i förslaget som rättsföljdatt köparen får utöva de befogenheter som tillkommer honom enligt 4 eller 5 §. Frånremissinstansemas sida har inte riktats någon erinran mot att konsumentköplagensreglering inriktas på de två typsituationer som behandlas av utredningen.Också jag finner det naturligt att tvingande regler meddelas i dessahänseenden. Jag vill erinra om att samhället i växande graduppmärksammat behovet av att kontrollera hanteringen av varor som kan befarasmedföra hälso- eller olycksfallsrisker. Som exempel härpå kan nämnas det tillårets riksdag framlagda förslaget till lag om hälso- och mUjöfarliga varor (prop.1973: 17). Med hänsyn härtill framstår det som följdriktigt att konsumentköplageni första hand behandlar fall då en vara sålts i strid mot näringsrättslig föreskriftsom meddelats i säkerhetssyfte. Häratöver bör emellertid också reglerassituationer då en såld vara eljest uppvisar påtagligt farliga egenskaper. påpekar rör den föreslagna första punkten väsentligen fall dåsäljaren har överträtt ett straffsanktionerat förbud att saluhålla varan. Vidsidan härav kan också förekomma situationer då ett vitessanktionerat förbudåsidosatts. Beträffande båda fallen gäller att inskränkningen i rätten attsaluföra varan ytterst motiveras av samhällets önskan att bereda den som köpereller använder varan ett effektivt skydd mot skaderisker. Det har med tankehärpå framstått som mest ändamålsenligt att förbuden förenats med enstraffrättslig sanktion. Detta innebär emellertid inte att det skuUe saknasbehov av ett civUrättsligt skydd för köparen i sådana fall. renfälls till ansvar eUer att vite utdöms för överträdelse av förbud att säljavaran innefattar inte i och för sig något ställningstagande till frågan omköparen kan frånträda avtalet eller eljest göra gällande civilrättslig påföljdpå grund av fel i varan. Situationen är härvidlag i princip densamma som dåingripande har skett enligt t. ex. marknadsföringslagen beträffandevilseledande framställning om varan. Det kan, exempelvis om varan har sålts tUlnedsatt pris, vara osäkert för köparen om han trots detta kan åberopa som fel ivaran att denna inte uppfyller viss säkerhetsföreskrift. Jag finner därför godaskäl tala för att det i konsumentköplagen uttryckligen slås fast att varan i sådanasituationer skall anses behäftad med fel. Näringslivethar beträffande utredningens förslag i denna del framhållit att regehi intebör få åberopas av köpare som haft full insikt om varans farlighet men likvälvelat köpa den. Jag delar inte denna uppfattning. Som påpekats rör detsig här så gott som uteslutande om fall där säljaren har handlat i strid motett straff- eller vitessanktionerat förbud att saluhålla varan, vilket hartill ändamål att förebygga skador för den som använder denna. Det är ett starktallmänt intresse att sådana förbud respekteras. Ett förbud bör därför intekunna göras verkningslöst i civUrättsligt hänseende genom att säljaren upplyserköparen om förbudets existens eller genom att denne på annat sätt fårförhållandet klart för sig. Medhänsyn till det anförda ansluter jag mig till utredningens förslag såvitt avserförsta punkten i 8 §. I överensstämmelse med vad som har förordats beträffande7 § bör dock rättsföljden anges genom att i bestämmelsen utsägs att varanunder angivna föratsättningar skall anses behäftad med fel. Bestämmelsen bördessutom jämkas redaktionellt. I fråga om den närmareinnebörden av bestämmelsen kan jag i huvudsak hänvisa tiU vad utredningen haranfört. Av regelns formulering framgår att förbudet mot saluförande av varanskall ha meddelats i ett syfte av visst slag, nämligen att förebygga ohälsaeller olycksfall hos den som använder varan eUer att sörja för att varan ärtillförlitlig från säkerhetssynpunkt. Utrednmgen har i betänkandet (SOU 1972:28 s. 116) gett exempel på sådana förbud som avses med bestämmelsen. Vissa slagav försäljningsförbud uppbärs i första hand av andra intressen än de nuangivna, exempelvis intresset av att upprätthålla allmän ordning och förebyggabrott.