prop · FW03138 · 1973-12-31 00:00:00 — För att uppnå det lovvärdasyftet att ge köparen möjlighet att utan svårighet kunna åberopa sinarättigheter enligt den föreslagna lagen hade det varit önskvärt attutformningen av bestämmelserna getts en mer konkret prägel. Marknadsdomstolenförklarar sig i och för sig ha förståelse för att utredningen vid utformningenav bestämmelserna anknutit till begrepp och terminologi i den allmännaköplagen. Emellertid hade förmånen av att till sitt förfogande ha en särlagkunnat utnyttjas för att nå en större konkretisering av lagens bestämmelser.Domstolen uttrycker förhoppningen att den fortsatta departementsbehandlingen avlagförslaget i berörda hänseenden leder tUl att bestämmelserna ges skarparekonturer, så att konsumenter och domstolar får fastare hållpunkter förbedömningen i det enskilda fallet. Liknande synpunkter anförs avkommerskollegium. Också KF tar upp frågan om lagfor- KF menar att förslagets svårtillgänglighet förstärks avatt lagtexten inrymmer ett antal innehållsmässigt oklara begrepp, t. ex."uppenbar fara" och "väsentlig olägenhet". Osäkerheten om innebördenav dessa och liknande uttryck förringar utan tvivel värdet av lagens tvingandeminimiregler. Möjligheterna till precisering av sådana ord och uttryck bör nogaövervägas i det fortsatta arbetet med lagförslaget. 5.2.3Kraven på säljarens prestation Flertaletremissinstanser delar utredningens uppfattning att lagen inte genom generellaregler bör söka lösa frågan om vilka krav som skall ställas på säljarensprestation. KOoch anser att det inte är möjligt att med tvingande regler avallmän natur slå fast vilka krav köparen skall äga ställa på varan vidkonsumentköp. framhåller vikten av att inte sträcka ut dettvingande skyddet för konsumenten så långt att köp av varor försvåras. Det ärangeläget att lagstiftaren i sin omsorg om den oskyddade konsumenten inte gårså långt att han skadar denne. Statenskonsumentråd kritiserar emellertid utredningens uppfattning i denna fråga.Konsumentrådet menar att ett krav i en lagregel att en vara skall vara ägnadför sitt ändamål inte behöver innebära att konsumenten tvingas köpa en bättre,men också dyrare, vara. Inte heller synes det i de flesta fall vara nödvändigtatt bestämma en minimistandard, vUken alla varor minst skall motsvara. Manborde oftast redan av omständigheterna i det särskilda fallet kunna bedöma,huravida varan är ägnad för sitt ändamål. I den mån en standard i vissa fallerfordras, skulle ett system med bruksanpassade varudeklarationer kunnaanvändas. EnUgt utredningen synes det inte föreligga något av hittillsvarandeerfarenheter styrkt behov av tvingande regler på detta område. Rådet är intefuUt övertygat härom och nämner som exempel handeln med begagnade bilar, därsäljarens förmåga att under beteckningen bil sälja värdelöst skrot till högtpris är väl utvecklad. Ett signifikativt exempel på en vara, som inte motsvararskäliga krav på balans mellan användbarhet och pris, är den s. k. tvättkulan.Det kunde kanske ha varit av intresse att veta, vilka erfarenheter som gjorts ide länder, som använt sig av ett re-kvisit beträffande varans användbarhet försitt ändamål. Enligt rådets mening behöver inte en regel att en vara skall varaägnad för ett ändamål medföra att konsumenter i större utsträckning skullepåkalla hävning och liknande påföljder beträffande varor, som inte har någotfel. Det synes inte heller sannolikt att det skulle drabba säljare av mindrekuranta varor under förutsättning att köparen underrättas om varansbeskaffenhet. I stället skulle kanske en sådan regel medföra, att utbudet avundermåliga och obrakbara varor i viss omfattning minskade, vilket skullevara tUl fördel för konsumenterna. Rådet anser därför att man under detfortsatta arbetet inom köplagsutredningen bör närmare undersöka möjligheten avatt införa en regel av nu angivet slag i konsumentköplagen. HusmodersförbundetHem och Samhälle framför liknande synpunkter. M menar att det frånkonsumentsynpunkt vore värdefullt, om åtminstone beträffande s. k. kapitalvarorinfördes föreskrifter om sådana varors användbarhet och hållbarhet, även omvissa praktiska svårigheter föreligger. Bestämmelser av detta slag bör dockvara utformade så att säljaren/tillverkaren kan undgå påföljd, om konsumentenförklarat sig införstådd med att varan inte uppfyller föreskrifterna. 5.2.4Säljarens ansvar för uppgifter om varan Förslagetatt lagen skall innehåUa regler om säljarens ansvar för oriktiga uppgifter omvaran har överlag godtagits av remissinstanserna. KOanser väsentUgt att det som komplement till 1 och 2 §§ marknadsföringslagenskapas klarhet i fråga om det civilrättsliga ansvaret för oriktig reklamuppgiftm. m. vid köp. Utgångspunkten bör i enlighet härmed vara att säljare liksomtUlverkare m. fl. är ansvariga för sina uppgifter i reklam. Å andra sidanmåste beaktas risken att ett strängt säljaransvar kan hämma säljarensbenägenhet att lämna för konsumenten nyttig information i reklam. KO anser attsäljarens ansvar för egna uppgifter om varor i stort bör regleras enligt deföreslagna linjerna. understryker att det med hänsyn till säljarens rättssäkerhet inte gåratt göra det civilrättsliga skyddet för konsument lika långtgående som detnäringsrättsliga. Näringslivetförklarar sig dela uppfattningen att i konsumentköplagen bör meddelas uttryckligaregler om säljarens ansvar för sådana uppgifter om varan som lämnats i reklameller annan framställning vid marknadsföring men vUl understryka att detvarken ar erforderligt eller lämpligt att söka uppnå paraUellitet mellan, å enasidan, de reklametiska kraven på marknadsföringsåtgärder och denmarknadsrättsliga regleringen därav och, å andra sidan, den civilrättsligaregleringen av säljarens ansvar för uppgifter utöver vad som omedelbartframgår av köpavtalet. TUlämpningen av marknadsföringslagens generalklausul ärav utpräglat normativ karaktär vilket återspeglar sig i arten av påföljd. Enframställning i marknadsföring kan anses böra förbjudas utan att enskildaköpares intressen påverkats i konkreta fall. Den civUrättsliga regleringen däremotkan inte utformas i strid mot utan måste ansluta sig till de grundläggandeavtals- och köprättsliga principerna. Enligt näringslivets uppfattning börkonsumentköplagens regler om ansvar för uppgifter i reklam m. m. erhåUaföljande principieUa uppläggning. Med hänsyn till nuvarande oklarhet i ämnetbör en grundläggande regel fastlägga säljarens ansvar för egna uppgifter i denutsträckning sådant ansvar i överensstämmelse med den förhärskandeuppfattningen föreligger enligt gällande rätt. Detta synes innebära attsäljarens uppgifter rörande godsets egenskaper eller användning in dubio, om dehar bestämd och konkret karaktär samt har varit en förutsättning för köparen,skall anses utgöra avtalsinnehåll. Har säljaren tydligt ändrat sin uppgifteller klart angett, att han inte kan svara för riktigheten av en uppgift, böransvar inte föreligga. Konsumentköplagen bör ha till syfte att reglera vilkauppgifter som säljaren ansvarar för. Den juridiska betydelsen härav är att felföreligger, om köpobjektet avviker från den uppgift som säljaren sålundaansvarar för. Bestämmelsen bör utformas i enlighet härmed och inte som iutredningens förslag från ett marknadsrättsligt synsätt. Genom att använda enmarknadsrättslig formel samt ett hypotetiskt rekvi-sit har där i ställetangetts de situationer då säljaren skall svara för oriktiga uppgifter. framhåller att en positiv effekt avförslaget kan bli att en viss ordning bringas i den oreda som råder om en uppgiftär att betrakta som avtalsvillkor eller enuntiation. Nämnden kan i principgodta en presumtion att säljarens uppgifter in dubio skall anses höra tillavtalsinnehåUet, om dessa uppgifter är av bestämd och konkret karaktär. Det ärangeläget att påpeka att det för att säljaren skall stå ansvar för vissauppgifter måste krävas att dessa är av konkret och be-. Remissinstanserna ställer sig allmänt positiva till attsäljarens ansvar även skall omfatta uppgifter som lämnats av tredje man. KO anseratt säljarens ansvar även i detta hänseende i stort bör regleras enligt deföreslagna Unjerna men finner det betänkligt, att säljaren skaU kunna heltfriskriva sig från ansvar för uppgiftens riktighet. , och Samhälle framhåller att säljaren bör ha detdirekta ansvaret inför köparen för ovederhäftiga uppgifter som härrör fråntillverkaren eller tidigare säljare av varan. Köparen bör sålunda inte nödgasundersöka om uppgiften lämnats av detaljisten eller av någon i tidigaresäljled. Näringslivet finner det naturligt att säljaren skall stå ansvar föroriktig uppgift som lämnats av annan då säljaren använt uppgiften som ettförsäljningsargument. MRF menar att det i och för sig kan vara tveksamt omsäljaren ensam skall bära ansvar även för tillverkarens uppgifter. Etträttsligt ansvar för tillverkaren i dessa situationer bör kunna övervägas,särskilt som man i 1214 §§ särskilt reglerar köparens förhållande till varanstillverkare m. fl. KAK, M och MHF understryker vidare behovet av klargörandebestämmelser beträffande säljarens skyldighet att svara för utfästelser somgjorts av dennes försäljare. Det förekommer f. n. i stor utsträckning attsäljföretaget vägrat infria försäljarens löften. Detta gäller i särskilt höggrad muntliga löften och överenskommelser. Det torde också genom rättspraxisvara klarlagt att en försäljare inte med bindande verkan för sin huvudman kan träffa avtal med en köpare. Från konsumentsynpunktär detta helt otillfredsstäUande. anser att lagen bör kompletteras med enbestämmelse i frågan. 5.2.5 Säljarens ansvar för garanti rörande varan Flera remissinstanser berör frågan om säljarens ansvar förgaranti beträffande varan. KO konstaterar att rättsläget f. n. är oklart i fall dåsäljaren i samband med köpet åtagit sig att avhjälpa fel i varan. Det saknaslagregler på området och inte heller rättspraxis synes ge särskUt godvägledning. KO tillstyrker därför att lagstiftning i ämnet nu sker. MRF framhålleri detta sammanhang att man vid en revision av den svenska köprätten bör ha iminnet att exempelvis garantifrågor inom industri och reguljär handel i alltväsentligt handlagts på ett grannlaga sätt. Enstaka undantag torde inte rubbadenna bedömning. Förbundet menar att den aUt hårdare konkurrensen påkapitalvarumarknaden gjort detta till en företagsekonomisk nödvändighet. , KF och TCO framhåller att uttrycketgaranti i det allmänna språkbruket har den innebörden att säljaren erbjuder förmånersom ger köparen mer än vad som följer av allmänna regler i lag. Enligt derasmening föreUgger en diskrepans meUan denna innebörd och den innebörd ordetgaranti har i rättspraxis och i affärsvärlden. Denna brist på överensstämmelsebör undanröjas genom förbud mot att använda ordet garanti annat än närgarantin ger bättre förmåner än lagen ("gällande rättsregler"). SR ifrågasätter, om inte begreppet garanti skulleförbehållas skriftlig utfästelse, som ger köparen bättre befogenheter änkonsumentköplagens minimiskydd, köplagens regler och köprättsliga grundsatser.Motsvarande krav torde dock inte kunna stäUas på muntliga garantiutfästelser. M och MHF anser att tvingande bestämmelser med minimikravpä vad en garanti skall omfatta är på sin plats. Hovrätten för ifrågasätter om man integenom en tvingande reglering bör hindra villkor som betar garantin dess värde.Om exempelvis garantin ålägger konsumenten att på egen bekostnad transporteragodset till säljaren för reparation, synes garantin i de fall, därtransportkostnaden överstiger reparationskostnaden, få till resultat attköparen i realiteten inte kan begagna någon av de i 4 § lagförslaget angivnabefogenhetema mot säljaren. erinrar om att det finns garantiersom kan anses vilseledande genom sin utformning. Hit hör "inblanco"-garantier, som endast garanterar "varan". Innehållet ien sådan garanti kan inte tydas av köparen. Om ordet garanti fick den innebörd,som rådet föreslagit, kunde man vid tvist presumera att en sådan garantiskulle sträcka sig längre till köparens förmån än vad köplagen ochkonsumentköplagen gör.En säljare skulle kanske under sådana förhållanden undvika vilseledandegarantibeteckningar. Rådet påpekar vidare att det ibland förekommer attgarantier inte kommer till köparens kännedom eller finns intagna i en text påsådant sätt, att man inte utan noggrant studium av bestämmelserna i köpavtaletkan upptäcka vad som gäller. Det är därför av betydelse att säljaren inte barahar skyldighet att informera om garantins innehåll utan också att se till attalla bestämmelser i samband med köp av varan är enkelt och klart formuleradeoch att de överlämnas till köparen. Detsamma bör gälla sådana fabriksgarantier,som gäller mellan säljare och tillverkare eller generalagent och som köparenkan komma i åtnjutande av. Informationen bör innehålla uppgifter om vilkakostnader, exempelvis transportkostnader, som drabbar köparen, om han villåberopa garantin för avhjälpande av fel . Dylik informationbör innefattas i köparens befogenheter enligt konsumentköplagen på sådantsätt, att otillräcklig information kan medföra påföljder enligt lagen, t. ex.hävning. Näringslivetdelar utredningens uppfattning att det är vanskligt att generellt regleraköparens rätt tUl ersättning för särskUda utgifter, framför allttransportkostnader. Det torde inte heller från konsumentsynpunkt vara lämpligtatt säljaren vid sin priskalkylering skall behöva ta hänsyn tillsvåröverskådliga eller svårbestämbara kostnader. Som exempel behöver endastnämnas det fallet att en radiohandlare på en ort sålt en TV-apparat till enperson, som därefter flyttar till en avlägset belägen ort, som säljaren intekan nå med dagliga kommunikationsmedel. Näringslivet anser att säljarensvårligen kan göra åtaganden som sträcker sig längre än vad som följer avexempelvis de inom hushållskapitalvarusektorn tillämpade EHL- ochRR-garantierna. Enligt dessa svarar garantigivaren inte för reparatörens resoroch restid till och från orter, som inte utan svårighet kan nås med dagliga,allmänna kommunikationsmedel, samt fraktkostnader utöver de till och frånnärmaste post-eller godsstation. Vid service av lättare varor bör sålundatransportrisk och transportkostnader fördelas mellan säljare och köpare påannat sätt än vid service av tunga varor. Garantin och därmed även varan skullebli alltför dyr, om säljaren skulle bära hela kostnaden för transport vidservice av lättare apparater. Ett sådant system skulle nämligen innebäraväsentiigen ökade kostnader för säljarna för bl. a. omfattande administration. Försådana fall då avhjälpningsåtagande föreligger beträffande fel, som är avväsentlig betydelse för köparen men som säljaren av särskild anledning saknarmöjlighet att avhjälpa inom skälig tid, förordar näringslivet en begränsningav garantiansvaret. Som exempel nämns det fallet att en bil visar sig varabehäftad med fel och att detta uppmärksammas under resa utanför landet. Mångagånger är det helt naturligt för en garantigivare att utsträcka giltigheten aven garanti utöver landets Detta förutsätter dock vanligtvis att han hartillgång till en serviceorganisation utanför landet. Näringslivet anser detemellertid principiellt felaktigt att näringsidkare inte skall kunna friskrivasig från skyldighet att avhjälpa fel utanför utan att, som enligtförslaget, fel-ansvar enligt 5 § inträffar. Man bör beakta att inte minsthushållsapparater säljs i ett inte obetydligt antal direkt till konsumenterutanför landets gränser. Kapitalvaror säljs i övrigt i ett beaktansvärt antaltUl utiändsk konsument. Det torde exempelvis säljas flera tusen bilar"tax free". Lagen bör ses som ett led i den svenska konsumentpolitiken,vars uppgift är att värna om den svenska konsumenten. Näringslivet erinrar omatt förbehåll om nationeU begränsning anses tiUbörligt enligt en rekommendationfrån de Danske husmodersforeninger, Indust-riraadet og Statens hushåldningsrådang. retningslinier for garantibevi-ser for varige forbrugsgoder, daterad den1.4.1971. I denna anges att det måste anses rimligt, att förbehåU görs attgaranti endast täcker användning i med undantag av ochGrönland. Det har ansetts att konsument får skydda sig för fel som uppstårutanför området genom t. ex. försäkringar. Näringslivet hemställer attlagtexten utformas så att begränsning av garantis giltighet till Sverigetillåts utan att sådant ansvar inträder, som föreslås för fall dåavhjälpningsåtagande inte föreligger. MRF finner det rimligt att säljarenåtminstone beträffande begagnade varor har rätt att inskränka garantin attgälla inom landets gränser. Sådant krav framställs också av . Den reglering som föresläs beträffande säljarens ansvarför avhjälpningsåtagande som gjorts av tredje man berörs av bl. KO, somställer sig bakom utredningens förslagi. De garantier som förekommer på marknadenär ofta utställda av tillverkaren eller generalagent. KO ser det som väsentligtatt det i lagen slås fast att köparen i dessa situationer har samma rättighetersom då säljaren själv utfärdat garantin. Det är oacceptabelt att köparen pågrund av oklarhet i rättsläget skall kunna hänvisas från säljaren tilltillverkaren och vice versa. Förslaget får enligt KO:s mening också ansesförbättra förhandlingssituationen enligt avtalsvillkorslagen. Genom attsäljare och tillverkare i detta sammanhang betraktas som en enhet ges störremöjlighet att på ett ändamålsenligt sätt förhandla om utformningen av såvälkonsumentens avtal med säljaren som tillverkarens garanti (jfr prop. 1971: 15s. 83 f). Utredningens förslag att lagen skall innehålla enbestämmelse om lättnad i bevisbördan för köparen vid tidsbestämd garantigodtas av KO. KO konstaterar att bestämmelsen enligt motiven endast syftar tillatt reglera frågan om bevisbördan när det gäUer uppkomsten av fel somframträder . Den synes närmast innebära ett lagfästande avvad som anses gälla i praxis. Se även redogörelsen för remissyttrandena ispecialmotiveringen till 4 och 5 §§. att om rådets förslag till begränsnmg av rätten attanvända uttrycket garanti genomförs detta inte får medföra att den förmån ibevishänseende som är förknippad med garantibestämmelser faller bort. Näringslivet uttalar kritik mot att den åsyftadebevisbörderegeln görs tvingande. synes f. n, vara beredda attutsträcka garantitiden för egentliga tillverknings- och fabrikationsfel. Devill emellertid inte riskera ansvar för fel orsakade av konsumentens vanvård.De vill inte heller råka in i onödiga tvister om orsaken till felets uppkomst.En fömtsättning för förlängning av garantitiden torde i dessa fall vara attgarantin "uppdelas" på sådant sätt att Alméns s. k. omkastade bevisbördaskulle gälla för den nuvarande garantitiden, medan däremot för "denförlängda tiden" köplagens bevisregler skulle gälla. 5.2.6 Köparens befogenheter mot säljaren Den reglering av köparens befogenheter mot säljaren somutredningen föreslår utsätts för kritik i åtskiUiga avseenden. Som har nämntsförut ifrågasätter bl. KO, om regler med det innehåll som föreslås beträffande3, 5 och 10 §§ över huvud bör meddelas. Från företrädare för såväl konsument-som näringslivsintressen framställs vidare en rad invändningar motenskildheter i förslaget. De kritiska synpunkterna redovisas i det följande iden ordning frågorna behandlas av utredningen (4.2.6). Vad utredningen föreslår om rätt för köparen att hävaköpet vid kontraktsbrott av säljaren godtas i allmänhet av remissinstanserna.Delade meningar kommer emellertid till synes beträffande de förutsättningarunder vilka köparen skall kunna utöva hävningsrätten enligt 3 Enligt KF är det ägnat att medföra onödigabevissvårigheter för konsumenten och tolkningssvårigheter för derättstiUämpande myndigheterna om dröjsmål och fel i varan måste vara avväsentlig betydelse för konsumenten för att han skall ha rätt att häva köpet.Dessa nackdelar motsvaras inte av någon befogad fördel för säljaren. fråndennes synpunkt torde det i det enskilda fallet vara ovidkommande om felet ärav väsentlig betydelse för konsumenten. Han får inte bättre möjligheter attförebygga en hävningssituation, eftersom han inte kan förutse huruvida ettdröjsmål eller fel i varan är av väsentlig betydelse för konsumenten. Eftersom35 §§ förutsätter kontraktsbrott från säljarens sida, saknas det enligt KF:smening anledning anta, att någon konsument skulle kunna missbruka reglerna ochbetinga sig obefogade fördelar genom frånvaron av kravet på väsentligbetydelse. Även om detta undantagsvis skulle kunna inträffa, är fördelarna meden sådan objektivt hållen regel större än nackdelarna med den subjektivaomständighet som föreslagits. Enligt KF;s mening bör det civUrältsUgaminimikrav som lagen medger konsumenten vara en rätt att häva ett avtal närsäljaren inte fullgörsin avtalsenliga skyldighet. Emellertid kan det måhända anses obilligt motsäljaren att under alla förhållanden medge konsument hävningsrätt vid dröjsmålsom inte beror av säljaren utan är att betrakta som t. ex. force majeure.Rättvisehänsyn talar för att regleringen av dröjsmålsfallet delas upp i, å enasidan, dröjsmål sora beror på säljaren då dröjsmålet inte behöver vara avväsentiig betydelse för konsumenten och, å andra sidan, händelse för vUkensäljaren står faran men som inte beror av honom då dröjsmålet kanske bör varaav väsentlig betydelse för köparen för att han skall medges rätt att hävaköpet. Mot en sådan lösning talar dock att den leder till en ytterligarelagteknisk komplikation. Även en minoritet i (ledamöternaBohm och Thedin) ger uttryck åt meningen att kravet på väsentligt kontraktsbrottsom fömtsättning för hävning är ägnat att medföra onödiga bevissvårigheter ochatt nackdelarna inte motsvaras av någon befogad fördel för säljaren när detgäller handel med standardvaror. För att försäljningen av varor med begränsadkundkrets inte skall äventyras är det enligt deras mening dock av vikt för bådeköpare och säljare att de förbehåll som finns i berörda paragrafer samtidigtutvidgas något. De understryker vidare att erfarenheten från marknader, däromfattande hävningsrätt för köpare föreligger, antyder att vad som eventuelltkan kallas för missbruk av sådan rätt torde ske i mycket ringa utsträckning. Medutgångspunkt från sin tidigare redovisade inställning att köparen bör hagenerell återlämningsrätt vid förhastade köp uttalar , attkonsumentköplagens regel om hävning endast vid väsentligt fel i sådana fall dåsäljaren underlåtit att fullgöra åtagande att avhjälpa felet är alltför strängmot köparen. Detta gäller särskilt vid köp av nya varor. En köpare av sådanavaror bör kunna kräva att varorna är i det närmaste perfekta eller åtminstoneinte behäftade med fel som kräver reparation, vilken försämrar godsets värde.Avhjälpbara fel bör på begäran av köparen rättas av säljaren, även om feleninte är väsentliga. Underlåter säljaren detta eller misslyckas han därmed, börköparen ha rätt att häva köpet. Risken för att köparen härigenom betingar sigobefogade fördelar bedömer rådet som ringa. TCOfinner det däremot vara riktigt med tanke på hävningsbefogen-hetenskonsekvenser för säljaren att ett väsentlighetskrav uppställs. Det är enligtTCO:s mening dock angeläget att man vid lagens tillkomst från lagstiftarenssida klargör att väsentlighetskravet inte är avsett att upprätthållas såsträngt, att hävningsmöjlighet för köpare endast kommer att föreligga iundantagsfall. Köparens hävningsrätt torde nämligen vara ett särskilt effektivtsätt att påverka säljarna till fullgörande av riktiga prestationer. Dessutom ärköparens hävningsmöjlighet en för honom relativt lättförståelig ochlättillämpad sanktion i jämförelse bl. a. med att i stället nedsättaköpeskUlingen proportioneUt mot ett fel, vars ekonomiska värde det kan varasvårt för köparen att bestämma. tenbör således enligt TCO:s mening, trots ett upprätthållande av väsentlighetskravet,inte få karaktären av "extraordinär" sanktion utan bör stå köparentill buds som en tämligen normal möjlighet då bristfällighet i fullgörandet avsäljarens åtagande föreligger.