prop · FW03160 · 1973-12-31 00:00:00 — Tänkbart är att samtliga delägare i enanläggning är sådana som avses i 2 §. Den genom inlösningen uppkomna samfällighetenkommer då att sakna varje samband med den gällande fastighetsindelningen.Enligt lagrådets mening bör sådan jämkning göras i förslaget att inlöst markkommer att utgöra samfällighet endast för vad som är fastigheter i egentligmening. Deltageri anläggningen icke någon fastighet blir då ej möjligt att genomföra inlösenenligt förevarande paragraf. Är i sådant fall de deltagande eller vissa av demtomträtter synes dock i praktiken saken kunna ordnas så att fastighetsregleringsker, därvid de med tomträtt upplåtaa fastigheterna tUlägges den mark somannars skulle inlösts. Medden ordning lagrådet vill förorda får följande förfarande begagnas när utomegentliga fastigheter byggnad pä ofri grand eller andra sådana inrättningar somavses i 2 § deltager i anläggningen och mark skall inlösas. Inlösen får då skeför de egentiiga fastighetema och den inlösta marken blir en samfällighet fördessa fastigheter. Därefter upplåtes rätt att begagna den inlösta marken såsomutrymme för anlägg- ningen.Denna rätt blir samfälld för samtliga i anläggningen deltagande och såledesäven för byggnad på ofri grand och de därmed jämställda. Av ordningen följeratt löseskillingen bör gäldas enbart av de egentliga fastigheterna. Gottgörelsenför upplåtelsen av rätten tiU utrymme på den inlösta marken skall självfalletbestridas av alla de deltagande. Goda möjligheter att erhålla en lämpligkostnadsfördelning måste därmed anses föreligga. Stundomtorde vara möjUgt att den behövliga marken fär utgöra ej en samfällighet utanen fristående fastighet. Utgör de i anläggningen deltagande en sådanassociationsrättslig samfällighet som är en juridisk person, kan dennasjälvfallet förvärva äganderätten till den fristående fastigheten. Några komplUfationerfrån fastighetsbUdningsrättslig synpunkt synes därvid ej vara att befara.Reglerna om när en juridisk person uppkommer leder emeUertid tUl attförfarandet i praktiken knappast kan begagnas i annat fall än när det är frågaom utvidgning av en bestående anläggning. Vadnu förordats torde kunna uppnås genom att till andra stycket i förevarandeparagraf fogas en ny punkt av innehåll att inlösen av mark sker för defastigheter, som skaU deltaga i anläggningen utom sådana som avses i 2 §.Vidare bör lydelsen av 14 § första stycket jämkas så alt det innehåller dels enregel att gemensamhetsanläggning och rätt tiU utrymme är samfälld för defastigheter som deltager i anläggningen, dels en bestämmelse som utsäger att inlöstmark hör till de fastigheter för vilka inlösen skett. På sätt angives vid 15 §är viss jämkning påkallad även i denna paragraf. Enligt1972 års expropriationslag (nya ExL) kan mark som tillhör staten ej tagas ianspråk genom expropriation, I konsekvens härmed står att enligt 1 kap, 3 och 4§§ nya ExL staten tillkommande särskUd rätt till fastighet, som exproprieraseller i vilken genom expropriation tillskapas annan särskild ratt, ej rabbas avexpropriationen. Detta gäller också vågrätt även om den tUlkommer annan änstaten. Det föreliggande förslaget tillägger ej staten en sådanundantagsställning som staten har enUgt nya ExL; även på statens fastighet kanutrymme för anläggningen tagas i anspråk tvångsvis. Med hänsyn härtiU framstårdet som mindre konsekvent att såsom blir följden av den i tredje stycketgjorda hänvisningen tUl nya ExL staten tillkommande särskUd rätt i fastighet,i vUken utrymme tages i anspråk, icke skall kunna rabbas. Lagrådet förordardärför att den undantagsställning som enligt nya ExL finns för särskUd rätttillkommande staten ej skall gälla här. Vågrätt är, vare sig den tillkommerstaten eller annan, av sådan natur att den ej lämpligen bör rabbas vidförrättning enligt förévarande lag. Undantagsställningen för vågrätt synesdärför böra bibehållas. Av1 kap. 3 § andra stycket nya ExL följer, att annan särskUd rätt tillfastighet som exproprieras än sådan som upplåtits frivilligt upphör endast omså angivits i expropriationstillståndet. Det framstår ej som utan vidare klartvad hänvisningen i förevarande paragraf innebär. Enligt förevarande lag finnsej någon direkt motsvarighet till expropriationstillståndet och det måsteanses tveksamt, huruvida anläggningsbeslutet, i det hänseende varom fråga är idet återgivna stadgandet, är att likställa med expropriationstillståndet. Enligt1 kap. 4 § nya ExL kan särskild rätt som tUlskapats genom expropriation ellerannat tvångsförvärv eller vid fastighetsbildning eller på liknande sätt ejrubbas genom att ny särskild rätt tillskapats genom expropriation. SkuUe sådantläge föreligga att den äldre och den nya rätten ej kan utövas vid sidan avvarandra, finns enligt 1 kap. 1 § nya ExL möjligheten att genom ett fristående expropriationsför-farandefå den äldre rätten upphävd eUer begränsad. Enligt föredragande statsrådet börmotsvarande gälla i detta sammanhang. Förslaget synes emellertid leda till atten äldre tvångsrätt ej kan få vika på annan väg än genom ett expropriationsförfarandeenligt nya ExL. Förutsättning för att en ansökan om expropriation skall leda tUlrubbning av den äldre ratten är då att anläggningens syfte är sådant att detgår in under nägon av nya ExL:s expropriationsändamål. Anläggningar enligtförevarande lag torde dock ofta bli sådana att möjlighet till expropriationenligt nya ExL ej föreligger. En äldre tvångsrätt utgör då ett absolut hindermot att på den tänkta platsen taga utrymme i anspråk för anläggningen. Denanmärkningsvärda konsekvensen härav är att en äldre särskUd rätt tillkommengenom expropriation har en mera skyddad ställning än om vid det tidigaretillfället äganderätten exproprierats. mening bör möjlighet finnas att vid anläggningsförrättning, vare sigfråga är om inlösen eller upplåtelse, rubba en äldre, genom tvångsförfarandetillkommen särskild rätt. Även i dessa fall torde emellertid undantag härifrånböra göras för vågrätt. Den behövliga regeln bör utformas så att den omfattaräven inlösenfallet; oklarheten beträffande hänvisningen till 1 kap. 3 § andrastycket nya ExL saknar då betydelse. Pågrund av det anförda förordas att tredje stycket i förevarande paragraferhåller följande lydelse: "Bestämmelserna i 1 kap. 3 och 4 §§expropriationslagen (1972:719) äger motsvarande tiUämpning vid upplåtelse ochinlösen enligt denna paragraf. Utan hinder av dessa bestämmelser skall docksärskild rätt som tUlkommer staten och ej utgör vågrätt kunna rubbas. Vidarekan förordnas, att rätten tUl utrymme för anläggningen skall ha företrädeframför särskild rätt som tillskapats genom expropriation eller annattvångsförvärv eUer vid fastighetsbildning eller på liknande sätt, dock ej omden särskilda rätten utgör vägrätt." 35 1973.1 saml. Iförevarande paragraf anges att reglerna i 4 kap. nya ExL skall äga motsvarande tUlämpningi fråga om upplåtelse och inlösen enligt 12 §. Vid avgörandet av vilkaersättningsregler som skall gälla enligt förevarande lag har man, såsom föredragandestatsrådet uttalar, att välja mellan reglema i FBL och nya ExL. Den sakligaskillnaden mellan ersättningsbestämmelserna i dessa båda lagar har sin grund iatt FBL bygger på principen att rationaUseringsvinster, som uppkommer genomfastighetsreglering, skall fördelas på ett skäligt sätt, medan reglema i nya ExLinnebär att sådana vinster skall tillfalla den exproprierande. Vid FBL:stillkomst utformades ersättningsreglerna i nära anslutning till då gällandeexpropriationslag. Med hänsyn tUl vinstför-ddningsprincipen vidfastighetsreglering ansågs dock inte finnas utrymme för att tillämpa deregler, på vilka 8 § i då gällande expropriationslag vilade. Denbevisbörderegel som tillämpades i expropriations-mål fick inte heUer någonmotsvarighet i FBL. I samband med lagen (1971: 915) om ändring i ExL gjordesvissa ändringar i FBL i syfte att uppnå viss överensstämmelse mellanvärderingsreglerna i dessa lagar. Enligt uttalanden i detta lagstiftningsärendevar ändringarna endast av teknisk natur och avsåg inte att innebära någonändring i de principer som gällt för värderingen vid fastighetsregleringalltsedan FBL:s tUlkomst. Denolikhet som alltså råder mellan ersättningsreglerna i FBL och nya ExL kan ivissa fall komma att medföra olika resultat beroende på vilken lag somtillämpas. Föredragande statsrådet synes i sina uttalanden i det remitteradeförslaget acceptera att om de föreslagna reglerna genomföres, värderingsfrågomakommer att avgöras i vissa fall enligt FBL och i andra fall enligt nya ExLberoende pä vilken lag som skall tillämpas på anläggningsförfarandet.Statsrådet anför härom endast att i praktiken bestämmelserna dock oftast tordeleda till samma resultat. Denomständigheten att ersättningen för utrymme som tages i anspråk eller mark sominlöses kan bli olika stor beroende på om FBL eller förevarande lag tillämpasär i och för sig otUlfredsställande, särskilt som det i många fall synes kunnabero på tUlfälligheter vUkendera lagen som kommit att begagnas. Dettaförhållande talar för att låta FBL:s värderingssystem bli gällande vidersättning för upplåtelse av utrymme eller inlösen av mark enUgt 12 §.Emellertid är att beakta att förhåUandet mellan ägaren tUl den av anläggningenbelastade fastigheten och deltagarna i anläggningen företer större likhet medsituationen vid expropriation än vid fastighetsreglering. Läget torde nämligenvid inrättande av anläggning åtminstone när fråga är om annat än väg oftastvara del att endast någon eller några fastigheter avstår utrymme eUer markmedan flertalet i anläggningen deltagande fastigheter endast tager i anspråkmark och utgiver gottgörelse i penningar. antagesi motsats härtill det vanliga vara att samtliga av regleringen berördafastigheter såväl lämnar som får mark och att utgående penning-likvider blottskall avse en meUanskUlnad mellan värdena på avstådd och erhållen mark. mening finns därför goda skäl att, såsom skett i det remitteradeförslaget, anknyta till värderingssystemet i nya Exl. Denväsentligaste skillnaden i värderingsreglerna i FBL och nya ExL torde gälla deni 4 kap. 3 § sistnämnda lag upptagna presumtionsregeln, enligt vilkenfastighetsägaren får tillgodoräkna sig värdestegring under de senaste tio årenendast under vissa betingelser. Den gmndläggande motiveringen bakom dennabestämmelse är, att då prisstegringar på mark ofta beror på insatser från detallmännas sida och då expropriant ofta är stat eller kommun, det voreotillfredsställande om det allmänna skulle så att säga betala för samma insatstvå gånger. Denna situation torde som regel ej föreligga vid inrättande av gemensamhetsanläggningredan på den grand att det är enskilda fastigheter och ej det allmänna som tarutrymme eller mark i anspråk. Med hänsyn härtill vill lagrådet ifrågasätta huravidaicke en större likhet mellan ersättningsreglema i FBL och förevarande lag börskapas genom att från hänvisningen till nya ExL:s värderingsregler undantages presumtionsregelni 4 kap, 3 §. Bibehållesbestämmelserna i förevarande paragraf i enlighet med det remitterade förslaget är att beakta att i övergångsbestämmelsema till nya ExL under punkt 13 upptagits en bestämmelse att 4 kap. 3 § ej gäl ler värdeökning som uppkommit före utgången av . Motsva-- rande bestämmelse synes böra upptagas i övergångsbestämmelserna till förevarande lag. Såsom angives vid 49 § bör samma övergångsbestäm melse gälla den situation som avhandlas i denna paragraf. Bestämmel sen till vars placering i promulgationslagen lagrådet återkommer kan givas följande lydelse: "Bestämmelsema i 13 och 49 §§ anläggnings lagen ( ) om tillämpningen av 4 kap. 3 §expropriationslagen (1972: 719) gäller ej i fråga om värdeökning som ägt mm före utgången av ." Hänvisningeni förevarande paragraf till 4 kap. nya ExL ger intet besked om lUl vemersättningen skall utgå, när såväl fastighetsägaren som innehavare av särskUdrätt drabbas. Nya ExL innehåller i 5 kap. 23 och 24 §§ bestämmelser härom.Ersättning skall bestämmas särskUt för fastighetsägaren och rättighetshavaren.Om rättighetshavarens rätt medför minskning av fastighetens värde, skalluppskattningen av fastighetens värde ske med hänsyn till den värdeminskningrättigheten innebär. Enligt huvudregeln i 6 kap. 1 § nya ExL om betalningskall löseskilling och intrångsersättning nedsättas, oavsett om den tillkommerfastighetsägaren eller rättighetshavaren. Bestämmelsema om fördelningen avnedsatta medeli 6 kap. 18 § är så utformade, att om fastighetsägaren tUlkommande medel ejförslår för att tUlgodose fordringshavare med sådan panträtt i fastigheten somhar bättre förmånsrätt än rättighetshavarens rätt, fordringshavaren färbehövlig gottgörelse ur den ersättning som bestämts för rättighetshavaren. IFBL tUlämpas ett i viss mån annat system. Enligt 5 kap. 12 § skall detfastighetsägaren tUlkommande värdet minskas med belopp som svarar mot denvärdeminskning som rättigheten inneburit. Skulle genom denna minskning av detfastighetsägaren tUlkommande värdet skada tUlfogas fordran med panträtt medbättre rätt än rättigheten, skall i stället ersättningen till rättighetshavarenminskas med motsvarande belopp. Denna reglering återverkar på utformningen avbestämmelserna om betalning i 5 kap. 16 § FBL till vilka hänvisas i 32 §andra stycket förevarande lag och medför att enligt huvudregeln där endastfastighetsägaren tUlkommande ersättning skall nedsättas och fördelas mellan fordringshavarenoch ägaren. Rättighetshavare tillkommande ersättning skall sålunda aldrignedsättas; jämkning av hans ersättning med hänsyn till fordringshavares anspråkhar ju skett redan vid ersättningens bestämmande. Idet remitterade förslaget har det nu behandlade problemet förbigåtts. SärskUdoklarhet följer av att förevarande paragraf anknyter till nya ExL:s system,medan såsom nämnts 32 §, vilken gäller betalning och fördelning, anknyter till FBL:sordning. Med hänsyn till avsikten i remissen att anläggnings- ochfastighetsbildningsförrättningar skall kunna kombineras med varandra är lUlfördel om förfarandet enligt anläggningslagen vid bestämmandet av ersättningaroch vid betalning av dem kan överensstämma med det som gäller enligt FBL. Den inya ExL angivna ordningen för att avväga en rättighetshavares och en panthavaresanspråk får visserligen anses som säkrare än FBL;s, Skillnaden kan dock ejbedömas vara särskilt stor och den kan därför ej utgöra hinder för att tillämpadet i FBL upptagna systemet för den avvägning varom nu är fråga. Ensammankoppling av de i förevarande paragraf upptagna värderingsreglerna medbetalnings- och fördelningsreglerna i 32 § i enlighet med FBL:s system syneskunna åstadkommas genom en regel som motsvarar den i 5 kap, 12 § FBL upptagna,vilken förut återgivits. Regeln synes kunna införas som ett andra stycke iförevarande paragraf och erhålla följande lydelse: "Är innehavare avrättighet, som minskar fastighets värde, berättigad tiU ersättning, skall detvärde som tUlgodoräknas fastighetens ägare minskas med belopp motsvarande denvärdeminskning för fastigheten som rättigheten inneburit. Om det värde somskall tUlgodoräknas fastighetens ägare ej kan minskas utan att skada uppkommerför innehavare av fordran med bättre rätt, minskas i stället ersättningen tillrättighetshavaren med motsvarande belopp." Påsätt angivits vid 12 § andra stycket torde första stycket i förevarandeparagraf böra givas en ändrad lydelse. föreslagit vid 12 § andra stycket föranleder att till första stycket iförevarande paragraf bör fogas en ny punkt av innehåll, att om mark inlösesför endast vissa av deltagarna i anläggningen, grunderna för fördelning av kostnadernaför inlösen fastställes särskilt-. Enligtförsta punkten i förevarande paragrafs första stycke kan i gemensamhetsanläggningdeltaga även annan fastighet än sådan för vUken det är av väsentlig betydelseatt ha del i anläggningen. Föratsättning härför anges vara, att ägarna av defastigheter som skall deltaga i anläggningen medger det. Av motiveringenframgår ej om härmed avses medgivande endast av ägarna av fastigheter som kantvångsvis anslutas, m. a. o. de som omfattas av 5 §, eller om även alla andrafastighetsägare som anmäler sig som intressenter skall medge att fastighetenfår deltaga. Enligt lagrådets mening ligger det närmast tUl hands att anseinnebörden i stadgandet vara att medgivande krävs endast av ägare av fastighetsom kan tvångsvis anslutas. Ägare av annan fastighet torde icke böra kunnagenom sin röst hindra att någon fastighet anslutes. Finner sådanfastighetsägare att hans intressen icke skulle bli tillräckligt beaktade omannan fastighet medges deltaga, är han oförhindrad att avslå från att självdeltaga. Syftetmed den i första styckets andra punkt meddelade bestäm melsen torde, såvitt avser 12 § första stycket, vara att utrymme får tagas i anspråk även under andra förutsättningar än som där anges. För att denna innebörd skall komma tUl uttryck bör andra punkten om formuleras och förslagsvis ges följande lyddse; "2. intresse,i 12 § första stycket uppställda villkor för skyldighet att av stå utrymme samt 13 §-- medger det." Enligtförevarande paragraf kan anläggningsfråga och fastighetsbildningsåtgärd prövasvid en och samma förrättning. Av remissprotokoUet framgår emeUertid ej klart tiUvilken art av förrättningar en sådan kombinerad förrättning är att hänföra.Bestämmelsen i 24 § tredje stycket ger närmast anledning antaga attförrättningen blir att betrakta som en fastighetsbildningsförrättning. Oavsetthur härmed må förhålla sig är alt beakta att förutsättningen för att ettsammanförande skall kunna ske är,att de på förrättningen tillämpliga reglernaav förfarandemässig natur är otvetydiga. faslighetsbUdningsförrättningaroch anläggningsförrättningar gällande reglerna av angivna art företer, om detremitterade förslaget genomföres, stor enhetUghet. Vissa skUjaktigheter finnsdock. En gäller den för anläggningsförrättningar gällande regeln i 4 § ommöjlighet att förordna särskild förrättaingsman. Denna regel kan uppenbarligenej gälla en kombinerad förrättning. Motsvarighet till den i 23 § upptagnabestämmelsen om byggnadsnämnds vetorätt finns ej i FBL. Ehuru denna bestämmelseär placerad bland reglerna om förrättningsförfarandet är den tUl sitt innehållav materiell karaktär och den torde från den synpunkt varom nu är fråga börabetraktas som en sådan regel. Till frågan om dylika regler återkommerlagrådet. I övrigt synes de förfarandemässiga bestämmelserna vara så enhetligaatt det framstår som i sak betydelselöst till vUken art dén sammanförda förrättningenär att hänföra. Ur förfarandemässig synpunkt blir nämligen regler av sammainnehåll att tUlämpa, oavsett om förrättningen betecknas fastighetsbUdningsförrättningeller anses som anläggningsförrättning. Några svårigheter med avseende påförfarandet bör sammanföringen därför knappast föranleda. Närdet gaUer de sakliga reglema är läget ett annat. Självfallet måste även vid enkombinerad förrättning på varje sakfråga tillämpas de regler som gäller förden. En och samma åtgärd kan emellertid stundom vidtagas såväl enligt FBL somenligt förevarande lag. En samfällighet kan sålunda bildas både enligt dennalag och enligt FBL. Att märka är vidare att enligt det remitterade förslagetdärvid tillämpliga regler företer skiljaktigheter. Så gäller såsom berörtsvid 13 § olika regler beträffande den ersättning som skall utgå för mark somavstås eller tages i anspråk. Så länge bUdandet av samfälligheten sker vid enförrättning som är antingen en renodlad fastighetsbildningsförrättning elleren renodlad anläggningsförrättning, kan tvekan ej råda om vilka materiellaregler som är att tillämpa. När frågan handläggs vid en kombinerad förrättningär saken ej lika klar. Enligt lagrådels mening kan emellertid frågan omtillämplig lag ej vara beroende av formen för förrättningen. Samma ordning bör gällasom om frågan behandlats vid en ej kombinerad förrättning. Förhållandet mellanförevarande lag och FBL i situationer då i och för sig vardera lagen ärtillämplig har lagrådet berört vid 1 §. Här må understrykas angelägenheten avatt förrättningsmyndigheten vid kombinerade förrättningar klart anger vilkenbestämmelse som tUlämpas. Genomregeln att rätt att påkalla förrättning tillkommer ägare till fastighet somskall deltaga i anläggnmgen avses att förhindra beslut om att anläggninginrättas utan att någon av dem som skall deltaga begärt att anläggningen skaUkomma tUl stånd. Ordningen innebär att man iprincip först vid förrättningens slut vet vem som äger påkalla den. Detta kanej anses godtagbart. Rätt att påkalla förrättning bör rimligtvis tillkommaägare av fastighet som önskar att fastigheten skall anslutas. För att tUlgodosedet inledningsvis angivna syftet bör i stället upptagas en regel, enligt vilkendet utgör hinder mot beslut att inrätta anläggning om ingen av ägarna till defastigheter som skall deltaga framställt yrkande därom. En sådan regel syneslämpligen kunna upptagas som ett andra stycke i 21 §. På grund av vad sålundaanförts hemställes, att första stycket i förevarande paragraf får lydelsen atträtt att påkalla förrättning enligt förevarande lag tillkommer ägaren avfastighet, som avses skola deltaga i anläggningen, samt . Ominnebörden av uttrycket "ägaren av fastighet" hänvisas till vadlagrådet anför vid 1 § förslaget till lag om förvaltning av samfälligheter. Ifråga om förfarandet vid anläggningsförrättning skall enligt förevarandeparagraf med vissa undantag vad som stadgas i 4 kap. FBL omfastighetsbildningsförrättning äga motsvarande tiUämpning. Anläggningsförrättningskall handläggas av fastighetsbildningsmyndighet. Om det är lämpligt kan fastighetsbUdningsmyndighetenenligt 4 § förevarande lag förordna särskUd förrättningsman. Med hänsyn tUl avfattningenav 4 kap. 1 § FBL kan det vara tveksamt om sådan särskUd förrättningsman skallbiträdas av gode män. Uppenbarligen är avsett att gode män skall deltaga även ianläggningsförrättning som handlägges av särskUd förrättningsman. Förtydlighets skull bör därför, enligt lagrådets mening, lill förevarande paragraffogas en andra punkt av innehåU att, om särskild förrättningsman förordnats,vad i nämnda lagram dvs. de i första punkten upptagna stadgas om medverkanav gode män skall gälla i tUlämpliga delar. Underhänvisning tiU vad som anförts vid 18 § förordas, att i förevarande paragrafupptages ett nytt andra stycke av innehåll, att om förrättning påkallats endastav ägaren till fastighet, som finnes ej kunna tUläggas rätt att deltaga, hindermot att inrätta anläggningen föreligger. Godtagesvad lagrådet föreslagit vid 10 och 11 §§, måste hänvisningen i förevarandeparagraf tUl 10 § i stället avse 11 §. Genomanläggningsbeslut bUdas vid beslutets lagakraftvinnande en gemenskap. Enligtde i förevarande paragraf upptagna reglerna om vadanläggningsbeslutet skall innehålla framgår vUka fastigheter som skall deltagai anläggningen. Av grandläggande betydelse i varje gemenskap ar den andel som-skall tillkomma envar delägare i gemenskapen. Reglerna om andra gemenskaper ärregelmässigt så uppbyggda att från gemenskapens tillkomst varje delägaresandelstal är bestämt. 1 det föreliggande förslaget har emellertid denna frågalämnats öppen och hänskjutits tiU avgörande senare under förrättningen. Detta lederlill att ägare till fastighet som skall deltaga i anläggningen ej kan överblickavad anläggningsbeslutet innebär för honom. Han kan därigenom sakna nödiga föratsättningarför att bedöma huravida han bör överklaga beslutet. Avsikten med ett särskUtanläggningsbeslut synes vara bl. a. att möjlighet skall öppnas att snabbt kommai gång med utförandet av anläggningen. Så länge andelstal ej är bestämda,synes emellertid om ej enhällighet råder beslut, vid vUka skall röstas efteiandelstal, ej kunna fattas. Vidare saknas grund för att verkställa uttaxeringav medel till anläggningen. Med hänsyn till vad nu angivits bör enligtlagrådets mening i anläggningsbeslutet upptagas varje ansluten fastighetsandelstal. Bestämmelsen synes kunna införas efter punkt 5 som punkt 6, vUketföranleder förskjutning av numren för de följande två punkterna.