prop · FW03140 · 1973-12-31 00:00:00 — Som anförts i anslutning till artikel II iansvarighetskonventionen är konventionen inte tUlämplig på skada som uppkommitpå det fria havet eller i icke konventionsstat och som orsakats av förebyggandeåtgärder, och detta även om åtgärdema vidtagits för att förhindra ellerförebygga skada i konventionsstat. Den föreslagna lagen bör därför i principinte vara tiUämpUg på sådan oljeskada. Emellertid kan det inte sällan varasvårt att dra gränsen mellan kostnader för förebyggande åtgärder och skadaorsakad av dylika åtgärder. Det torde få överlämnas åt domstolama att i dylikafall avgöra i vilken omfattning skador orsakade av förebyggande åtgärder kananses utgöra kostnader för sådana åtgärder. Ifråga om oljeskada som avses i första stycket, dvs. oljeskada orsakad avfartyg som för olja som bulklast, är lagen tUlämplig i sin helhet under deförutsättningar som anges där. I enlighet med vad som anförts i den allmännamotiveringen är lagen däremot endast tillämplig i vissa delar såvitt avser oljeskadasom orsakats av krigsfartyg och därmed jämställda statsfartyg samt fartyg somicke befordrar olja som bulklast. Om lagens tUlämplighet på oljeskada orsakadav sådana fartyg ges särskilda bestämmelser i 22 §. En erinran härom harintagits i andra stycket i förevarande paragraf. Itredje stycket föreskrivs, att den föreslagna lagen skall tillämpas utan hinderav eljest gällande regler om tillämpUg lag. Detta innebär, att lagensbestämmelser blir tUlämpliga i aUa de fall då svensk domstol är behörig attpröva talan om anspråk på ersättnmg för oljeskada, även om enligt allmännaintemationeUt privaträttsliga regler utländsk lag skulle ha tUlämpats. Denföreslagna bestämmelsen skall ses mot bakgrunden av att lagen bygger på eninternationell konvention, vars bestämmelser är indispositiva och som inteheller medger konventionsstatema att reservera sig mot någon av konventionensbestämmelser. De mot konventionen svarande reglema i konventionsstatemaslagstiftning får därför antas vara av samma innehåll, dock att det kan förekommavissa variationer i tUlämpningen av bestämmelserna. Det svenska lagförslagetstiUämpningsområde är begränsat tUl skada genom förorening som uppkommit ikonventionsstat och tUl förebyggande åtgärder som vidtagits för att hindraeller begränsa skada i sådan stat. Det synes mot denna bakgrund inte lämpligtatt ålägga domstolar och parter att undersöka innehållet i annankonventionsstats lag i de fall när ersättningsfrågan har sådan anknytning tilldenna stat att enligt allmänna internationellt privaträttsliga regler dennastats lag skall tillämpas. Detbör vidare beaktas att talan vid svensk domstol i regel enbart kommer att gällaoljeskada i eller kostnad för förebyggande åtgärder vidtagna i syfteatt förhindra eller begränsa skada inom svenskt område. Har sådan talan väckts,kan emellertid här i riket också väckas talan som avser skada som uppkommit iannan konventionsstat på grand av samma olycka. Såsom anförts i den allmännamotiveringen (avsnitt 13.6) bör samtliga de mål, som olyckan ger upphov till,handläggas vid en och samma domstol. För domstolen såväl som för parterna måstedet anses vara en klar fördel om samma lag kan tiUämpas på alla ersättningsanspråksom framställts med anledning av olyckan. Ivissa hänseenden innehåller lagen bestämmelser som saknar motsvarighet ikonventionen. Detta gäller tUl en början reglema om vissa statsfartyg ochfartyg som inte för olja som bulklast. Dessa reglers tilllämplighet äremellertid territoriellt begränsade till svenskt område och saknar därförbetydelse i detta sammanhang. Däremot kan det vara tveksamt huruvida de svenskareglema om kanalisering av ansvaret till ägaren, när skada har uppkommit isamband med bärgning av fartyget eller lasten eller i samband med förebyggandeåtgärder, skall till-lämpas om åtgärdema har företagits på det fria havet elleri främmande stat. Med hänsyn tUl intresset av att förebyggande åtgärdersyftande till att skydda svenskt område kommer tUl stånd böremellertid dessa regler tillämpas även när det gäller skador som uppkommerutanför gränser. Även bestämmelsen i 8 § första stycket omregressrätt bör, till den del den inte motsvarar konventionens regler (jfrartikel V femte och sjätte styckena) alltid tillämpas av svensk domstol,övriga bestämmelser i lagen, som saknar motsvarighet i konventionen, är avsådan natur att de alltid bör tiUämpas i mål inför svensk domstol.i Detbör emellertid framhållas att utiändsk lag kan bli tillämplig i frågor som interegleras i lagen, t. ex. i frågor som rör beräkning av skadestånd. Ifjärde stycket ges en allmän bestämmelse som avser att lösa konflikten mellande på ansvarighetskonventionen grundade bestämmelsema i lagen, å ena sidan,och sådana bestämmelser i svensk lag som grandas på andra internationellafördrag, å andra sidan. I fråga om de överväganden som ligger till grund fördenna bestämmelse hänvisas tiU den allmänna motiveringen (avsiutt 13.8). Idetta stycke föreskrivs att bestämmelserna i den föreslagna lagen inte skalltillämpas om eUer i den mån en sådan tUlämpning skulle vara oförenlig medSveriges förpliktelser enligt internationellt fördrag. Som framhållits i denallmäima motiveringen torde bestämmelsen bli tUlämplig bara i fråga om tvåkonventioner, nämligen begränsningskonvention och 1910 årssammanstötningskonvention. På dessa konventioner grundade regler finns i 8 och10 kap. sjölagen. Konflikten mellan den nu föreslagna lagens regler omansvarighetsbeloppet och de bestämmelser härom, som finns i 10 kap. sjölagenoch grundas konvention, har reglerats i 5 § andra stycket. Dekonflikter som kan uppstå i andra hänseenden regleras i förevarande paragraf. Underdenna rubrik behandlas i 310 §§ fartygsägarens ansvarighet för oljeskada. 11 §innehåller en erinran om att den skadelidande i vissa fall kan få ersättning avInternationella oljeskadefonden samt att också fartygets ägare ochförsäkringsgivare kan få viss gottgörelse för utbetald ersättning frän dennafond. Dennaparagraf innehåUer bestämmelser om fartygsägarens ansvarighet för oljeskada.Den grundar sig på artikel III, första, andra och tredje styckena iansvarighetskonventionen. Huvudregelnär enligt första stycket att oljeskada skall ersättas av fartygets ägare, ävenom varken han eUer någon för vilken han svarar varit vållande till skadan. Omden olycka som orsakade skadan utgjordes av en serie händelser, åvilaransvaret den som var fartygets ägare vid den första av dessa händelser. Ägarensansvar är sålunda strikt, dvs. oberoende av om vållande föreligger frånfartygets sida. Den närmare innebörden av begreppen oljeskada och ägare framgårav definitioner- 1Jfr lagförslagets 5 § andra stycket, 6 § andra och tredje styckena, 7 § andrastycket, 12 § fjärde stycket, 13 § tredje stycket, 15 §, 19 § andrafjärdestyckena samt 20 och 21 §§. nai 1 §. I fråga om ägarens möjligheter att föra regresstalan mot den som harvållat skadan hänvisas tiU vad som anförs i motiveringen till 4 § fjärdestycket. Iöverensstämmelse med artikel III andra stycket i ansvarighetskonventionen hari förevarande paragrafs andra stycke tagits upp bestämmelser om ansvarsfrihetför ägaren i vissa faU. Ägaren är sålunda fri från ansvarighet, om han visaratt olyckan orsakats av krigshandling eller liknande handling under väpnadkonflikt, inbördeskrig eller uppror eller att den beror på en naturhändelse avosedvanlig karaktär, som inte kunnat undvikas och vars följder inte kunnat förhindras.Han är vidare fri från ansvarighet om han visar att skadan i sin helhet vållatsav tredje man med avsikt att orsaka skada eller genom fel eller försummelse avsvensk eller utländsk myndighet vid fullgörande av skyldighet att svara förunderhåll av fyrar eUer andra hjälpmedel för navigering. Ifråga om de två sista grunderna för ansvarsbefridse gäller att fartygsägarenär fri från ansvarighet endast om skadan i sin helhet orsakats på angivetsätt. Detta innebär att om skadan endast delvis orsakats av sabotage ellersådan försummelse av myndighet som avses i konventionen, ägaren svarar förhela skadan. Om skadan däremot delvis orsakas genom uppsåtlig skadegörelse meni övrigt genom sådan försummelse av myndighet som nämnts går ägaren frifrån ansvarighet. Detsamma gäller om skadan delvis orsakats genom sabotage meni övrigt av krigshandling. Ikonventionen föreskrivs uttryckligen att fartygsägaren för att åtnjutaansvarsfrihet måste visa att skadan orsakats av någon av de i artikel III andrastycket angivna omständigheterna. Från den svenska processrättens ståndpunkttorde en sådan bevisbörderegel vara överflödig. Med hänsyn till att det påsjörättens område i många rättssystem råder stor osäkerhet om bevisbördansplacering och att den föreslagna lagstiftningen kan komma att förhållandevisofta tUlämpas av utiändska jurister har det dock ansetts lämpligt att följakonventionstexten på denna punkt. Vadangår fall av uppsåtlig skadegörelse föreskrivs i den föreslagna lagtexten attägaren är fri från ansvarighet om skadan vållats av tredje man med avsikt attorsaka skada. Ägaren går alltså endast fri från ansvar om tredje man haftdirekt uppsåt att orsaka skadan. Detta står i överensstämmelse med de ikonventionen använda uttrycken "caused by an act or omission done withintent to cause damage" resp." délibérément agi ou omis d'agir dansTintention de causer un dommage". Såsomanmärkts i det föregående (avsnitt 8.2) omfattar uttrycket "tredjeman" i artikel III andra stycket i ansvarighetskonventionen inte personeri fartygsägarens tjänst eller företrädare för denne, och det är avsett att hamotsvarande innebörd i förevarande paragrafs andra stycke. Vad angår denpersonkrets, för vars uppsåtliga handlingar ägaren sålunda blir ansvarig,synes den i första hand omfatta de personer för vilka redaresvarar enligt 8 § första stycket sjölagen, dvs. befälhavare och besättning samtlots och annan som, utan att tillhöra besättningen, på grund av redares ellerbefälhavares uppdrag utför arbete i fartygets tjänst. Givetvis bör ägaren inteheller få åtnjuta ansvarsbefrielse om skadan orsakats av fartygets redareeller befraktare. Den närmare avgränsningen av den personkrets, för varsavsiktliga handlingar ägaren bör svara, bör i övrigt överlämnas åträttstUlämpningen. Itredje stycket behandlas frågan om verkan av medväUande på den skadelidandessida. I detta avseende hänvisas i lagtexten till 5 kap. 5 § skadeståndslagen(1972: 207), som föreskriver, att, om vållande på den skadelidandes sida harmedverkat till skadan, skadeståndet jämkas efter vad som finnes skäligt.Hänvisningen är egentligen överflödig. Eftersom konventionen i artikel IIItredje stycket innehåller en jämkningsregel för dylika fall och den föreslagnalagstiftningen som ovan nämnts kan komma att förhållandevis ofta tillämpas avutländska jurister har det dock ansetts lämpligt att i lagtexten erinra omnämnda bestämmelse i skadeståndslagen. Idetta sammanhang bör anmärkas att artikel IV iansvarighetskonventionen behandlar det fall att skada orsakats av olja somhärrör från flera fartyg och det inte med säkerhet kan fastställas hur stor delav skadan som är att hänföra till det ena eller det andra fartyget. Ägarna avdessa fartyg svarar då solidariskt för skadeståndet, var och en dock endastintill den ansvarsbegränsning som gäller för honom. Bestämmelsenmotsvaras närmast av 5 kap. 6 § skadeståndslagen som föreskriver att om tvåeller flera skall ersätta samma skada, de svarar solidariskt för skadeståndet iden mån inte annat följer av att begränsning gäUer i den skadeståndsskyldighetsom åvilar någon av dem. En föratsättning för solidariskt skadeståndsansvarenligt denna bestämmelse är att det är fråga om "samma skada". Detinnebär på detta område bl. a. att solidariskt ansvar inträder i fall då detinte går att tillför-litiigen fastställa i vilken mån de är att hänföra tUl denena eUer den andra av de skadevållande, under det att i fall då skadorna kansärskiljas var och en svarar för "sin" skada. Någon särskild mot artikelIV svarande bestämmelse torde därför inte behövaintas i den föreslagna lagen. Fråganom den inbördes fördelningen av ansvarigheten mellan två eller flerasolidariskt ansvariga skadevållare regleras inte i konventionen utan fåravgöras enligt nationell lag. I svensk lagstiftning finns inga bestämmelserrörande fördelningen mellan flera solidariskt ansvariga skadeståndsskyldiga.Frågan har emeUertid berörts under förarbetena tiU skadeståndslagen (prop.1972: 5 s. 119 f., 174 f.). För det fall att flera personer svarar på objektivgrund för samma skada torde enligt uttalande av föredragandedepartementschefen i princip gälla att de skall sinsemeUan ta del i betalningenav skadeståndet efter vad som finnes skäligt med hänsyn till samtiigaföreliggande omständigheter. detstrikta ansvaret enligt atomansvarighetslagen (1968: 45) finns emellertid enuttrycklig bestämmelse härom. Enligt 18 § andra stycket i nämnda lag fördelassålunda ansvarigheten mellan flera anläggningsinnehavare som är ansvariga församma skada efter vad som är skäligt med hänsyn tUl varje anläggnings andel iskadans uppkomst och övriga omständigheter. Med hänsyn tiU att allmänna reglerom den inbördes fördelningen av skadestånd, när skada har orsakats av flera,är under utredning i skadeståndskommittén och kan komma att tasin i skadeståndslagen, synes några särskUda bestämmelser i ämnet inte böra tasin i ansvarighetslagen. Dennaparagraf innehåller bestämmelser om kanalisering av ansvaret.Ansvarighetskonventionens bestämmelser i detta avseende finns i artikel IIIfjärde och femte styckena. Iöverensstämmelse med artikel III fjärde stycket första punkten stadgas iförsta stycket i förevarande paragraf att anspråk mot fartygets ägare påersättning för oljeskada som omfattas av ersättningsbestämmelserna i lageninte får göras gällande i annan ordning än som föreskrivs i lagen. Beträffandesådan oljeskada som nämnts får en skadelidande sålunda inte göra gällandeersättningsanspråk på grand av andra skadeståndsregler. Förstastycket är tillämpligt också på skada som har uppkommit i annankonventionsstat. Sådan skada omfattas enligt 2 § första stycket av lagensersättningsbestämmelser. Talan om ersättning för sådan skada får följaktligeninte väckas enligt andra skadestånds- och forumregler än de som finns i denföreslagna lagen. Av konventionen och den därpå grundade bestämmelsen i 17 §följer emellertid att talan inte heller enligt den nu föreslagna lagen fårväckas i såvida inte skadan också berör svenskt område. I fråga omoljeskada som inte omfattas av bestämmelserna i lagen, t. ex. oljeskada somuppkommit i stat som inte har tiUträtt ansvarighetskonventionen, kan denskadelidande däremot granda ett ersättningsanspråk på alhnännaskadeståndsregler. Iparagrafens andra stycke föreskrivs att anspråk på ersättning för oljeskada somavses i första stycket inte får göras gällande mot vissa angivna personer.Därmed upphävs allt skadeståndsansvar (bortsett från ansvar p. g. a.fartygsägarens regressrätt) för dessa personer såvitt avser sådan skada, dvs.även ansvarighet erUigt andra skadeståndsrättsliga regler. I fråga om skadasom inte omfattas av lagens bestämmelser kan däremot ersättningsanspråk somgrandas på andra skadeståndsrättsliga regler göras gällande mot dem. Ienlighet med vad som anförts i den allmänna motiveringen omfattarkanaUseringsregeln i första hand fartygets redare, om han inte äger fartyget,dess befraktare eller annan som i redarens ställe handhar far- tygetsdrift, samt avlastare, lastemottagare och lastägare, ävensom lots eller någonsom, utan att tillhöra besättningen, utför arbete i fartygets tjänst. Vidareinnehåller lagrammet en särskUd regel om kanalisering av ansvaret i fråga omoljeskada som uppkommit i samband med bärgning av fartyget eller lasten elleri samband med förebyggande åtgärder. Bestämmelsen omfattar dock inte det fallatt bärgningen eller de förebyggande åtgärdema vidtagits i strid mot myndighetsförbud eller, om de vidtagits av annan än myndighet, trots uttryckligt ellerbefogat förbud av fartygets eller lastens ägare. Har bärgningen elleråtgärderna vidtagits i strid mot sådant förbud svarar alltså bärgaren resp. densom vidtagit de förebyggande åtgärdema enligt allmänna skadestånds- ochsjörättsliga regler. Med myndighets förbud avses förbud som meddelats enligtlag, t. ex. enUgt 11 § lag om åtgärder mot vattenförorening frånfartyg. föreslagna lagtexten talas om oljeskada som uppkommit i samband medbärgning av fartyget eller lasten. Bestämmelsen är således tillämplig inte baranär oljeskada uppkommer vid bärgning av själva fartyget utan också näroljeskada uppkommer till följd av att oljan läcker ut från ett skadat fartyg isamband med bärgning av lasten, t. ex. vid läktring. Om däremot oljanomhändertagits av ett läktruigsfartyg och detta, efter det läktrmgen avslutats,under transport av oljan råkar ut för en olycka som orsakar oljeskada, är andrastycket inte tillämpligt. I sådant fall jämställs detta fartyg i fråga omansvarigheten med varje annat oljetransporterande fartyg. Det torde inte varamöjligt att i lagtexten närmare ange vid vUken tidpunkt en bärgning skaU ansesavslutad utan denna fråga får överlämnas till rättstillämpningen. Itredje stycket föreskrivs att anspråk som avses i första stycket inte hellerfår göras gällande mot den som är anställd hos fartygets ägare eller hos någonav de personer som nämns i andra stycket. Därmed avses alltså anställda hosfartygsägaren eller redaren, främst befälhavare och besättning, samt anstäUdapå lastägaresidan. Vidare omfattar bestämmelsen den som är anställd hosbärgare eller hos person som vidtar förebyggande åtgärder. Vad angår sistnämndagrupp är att märka att personer som tillhör den gruppen åtnjuteransvarsbefrielse även om bärgaren eller den som vidtar förebyggande åtgärderskulle bli ansvarig på grund av att bärgningen eller de förebyggande åtgärdemavidtagits i strid mot sådant förbud som avses i andra stycket. Ifråga om skälen till denna kanalisering av ansvaret och till omfattningen avden personkrets mot vilken ersättningsanspråk inte får göras gällande hänvisastill vad som anförts i den allmänna motiveringen till lagförslaget (avsnitt13.3). Avallmänna rättsgrundsatser torde följa att fartygsägare har rätt att söka återvad han enligt den föreslagna lagen utgivit i ersättning för oljeskada av densom enligt skadeståndslagen (1972: 207) eller andra skadeståndsrättsligaregler är ansvarig för skadan. 1 artikel III femte stycket i konventionenstadgas också att bestämmelserna i konventionen inte inskränker ägarensregressrätt mot tredje man. Såsom anförts i den aUmänna motiveringen (avsnitt13.3) torde konventionsstaterna stå fria att i sin interna lagstiftning reglerafrågan om grandema för regressrätten och mot vem denna får utövas. I fjärdestycket i förevarande paragraf föreskrivs att den som utgivit ersättning föroljeskada enligt den föreslagna lagen inte får återkräva vad han sålundautgivit av lots, bärgare eUer den som vidtagit förebyggande åtgärder och inteheller av någon av de personer som avses i tredje stycket, dvs. anställda påfartygsägare- eller lastägaresidan och anställda hos bärgare eller hos nägonsom vidtar förebyggande åtgärder. Regressrätt får dock utövas mot den somtillhör denna grapp av personer om han vållat skadan uppsätiigen eller av grovvårdslöshet. I fråga om de skäl som ligger till grund för denna avgränsning avregressrätten hänvisas till den allmänna motiveringen. Paragrafeninnehåller bestämmelser om begränsning av fartygsägarens ansvarighet.Paragrafens första och tredje stycken motsvarar artikel V första respektiveandra stycket i ansvarighetskonventionen. Paragrafens andra stycke saknarmotsvarighet i konventionen. Iförsta stycket föreskrivs att fartygsägaren har rätt att för varje olyckabegränsa sin ansvarighet enligt den föreslagna lagen tUl ett beloppmotsvarande för ton av fartygets dräktighet. Ansvarighetenskall dock inte i något fall överstiga 210 milj. francs. Som framhållits ianslutning till definitionen av begreppet "franc" i 1 § kan enPoincaré franc () anses motsvara . Ifråga om de svårigheter som uppstår vid omräkning av denna enhet till nationellvaluta hänvisas till vad som anförs under 6 §. Redaresansvarighet för egendomsskada är begränsad enligt 255 § 1 mom.första stycket sjölagen till per ton. Något högstaansvarighetsbelopp per olycka föreskrivs inte i nämnda bestämmelse. I fråga ominnebörden av den nu föreslagna begränsningsregeln för fartyg av olikastorlekar hänvisas till vad som anförts under artikel V första stycket iansvarighetskonventionen. Fråganom fartygsägaren är skyldig att utöver det belopp, vartUI hans ansvarighet ärbegränsad, svara för ränta och rättegångskostnad besvaras inte avansvarighetskonventionen. Detta förhållande får anses göra det möjligt förvarje fördragsslutande stat att reglera dessa problem i sin nationellalagstiftning. begränsningskonvention innehåller inte heller någonbestämmelse i ämnet men i 254 § 1 mom. tredje stycket sjö- 'Se dock fotnot pä sid 162. lagenföreskrivs att begränsningen av redarens ansvarighet inte gäller ränta ellerersättnmg för rättegångskostnad. Iöverensstämmelse härmed föreskrivs i andra punkten i förevarande paragrafsförsta stycke att rätt till begränsning inte föreligger i fråga om ränta ellerersättning för rättegångskostnad. Såsom framhålls i förarbetena till 254 §sjölagen bör bestämmelsen tUlämpas så att fulla ansvarighetsbeloppet slås ut påfordringamas kapitalbelopp samt att därefter ränta beräknas på det belopp varjefordringsägare faktiskt tUlerkännes. Avskäl som har redovisats i den allmänna motiveringen föreskrivs i andra stycketatt, om det påkallas till uppfyllande av förpliktelser i förhåUandetUl stat som tillträtt konvention, bestämmelserna i 10 kap. sjölagenskall gälla i fråga om ägarens rätt att begränsa sin ansvarighet samt att ansvarighetsbeloppeti så fall skall bestämmas enligt 255 § nämnda lag. Detbör påpekas att svensk domstol är oförhindrad att tillämpa de gränser som angesi första stycket om fartygets ägare inte åberopar rätten till begränsningenligt konvention eUer 10 kap. sjölagen. Frågan i vUka fall enfartygsägare enligt folkrättens regler har rätt att kräva att 1957 årskonvention eUer därpå grundad lagstiftning skall tUlämpas kan inte besvarasgenerellt utan får avgöras med beaktande av omständigheterna i det enskildafallet. Sådan rätt torde dock alltid föreligga om fartyget är registrerat istat, som har tillträtt konvention, men det är inte uteslutet attdenna rätt föreligger också i andra fall. Med hänsyn till innehåUet i artikelXII i ansvarighetskonventionen kan emeUertid tiUämpning av andra stycketaldrig påkallas på grund av förpliktelser i förhållande till stat somtillträtt såväl konvention som ansvarighetskonventionen. Somanmärks i redogörelsen för gällande rätt (avsnitt 4) innehåller 254 § sjölagenen uppräkning av de olika skador som omfattas av ansvarsbegränsningen enligt10 kap. sjölagen. Det kan diskuteras om vissa kostnader för och skador orsakadeav förebyggande åtgärder omfattas av nämnda lagram med hänsyn till dessordalydelse, "skada å egendom". Om ansvarsbegränsningen inte ansesomfatta sådana kostnader och skador, skulle ägare av ett fartyg, beträffandevilket konvention är tillämplig, teoretiskt kunna bli tvungen attupprätta särskild begränsningsfond enligt ansvarighetskonventionen för attåtnjuta begränsning av ansvaret för dyUka kostnader och skador. Lagrummetgrandar sig på artUcel 1 första stycket (b) konvention. Enligtkonventionen omfattar begränsningen bl. "förlust av eller skada påannani egendom eller mtrång i rättighet" ("loss of or damage to anyother property or infringement of any rights"; "pertes ou dommages å. annan än egendom ombord på fartyget tousautres biens ou atteintes a tous droits"). Formuleringen av denifrågavarande bestämmelsen har avsetts täcka även intrång i rättighet, varmedbl. a. avses indirekt ekonomisk skada.