prop · FW03185 · 1973-12-31 00:00:00 — Också när fråga är om ett ingripande av samhälletsräddningsorgan måste emellertid, som utredningen anför, krävas att det intressesom är hotat och tUl vars skydd ingreppet görs är av avsevärt större betydelseän det intresse som uppoffras genom ingreppet. Den något mildare bedömning somjag anser lämplig antyds redan genom att en bestämmelse om befogenhet attföreta ingrepp utformas pä det sätt som jag har förordat i det föregående.Vidare bör det, som framgår av vad jag har sagt, föreskrivas att ingreppetär tiUåtet bara om del måste anses försvarligt med hänsyn till farans beskaffenhet,den skada som åsamkas annan och omständigheterna i övrigt. Prop, 1973:185 166 Befogenheten att besluta om ingrepp i annans rätt bör, somutredningen föreslår, i princip tUlkomma den som för befälet vid räddningstjänst.Jag har i det föregående föreslagit att brandchefen närmast underbrandstyrelsen skall ha ledningen av den kommunala räddningstjänsten. Delinnebär att brandchefen för befälet över den kommunala räddningstjänstorganisationen.Han kan naturligtvis också uppdra ät annat brandbefäl att föra befälet vidvisst räddningsingripande. Uppdrag av sådant slag torde också i storutsträckning få lämnas åt t, ex, cheferna för sådana enskUda räddningsorgan, t,ex. industribrandkärer, som på grund av avtal med kommunen svarar för vissteller vissa slag av räddningstjänst inom kommunen. För det fallet att jämte denkommunala räddningstjänstorganisationen annat räddningsorgan medverkar vidräddningstjänst har jag föreslagit alt befälet, om annat inte överenskommits,skall utövas av brandchefen eller den som är i hans ställe. En sådan regelinnebär att befälet kan utövas av t. ex. brandchef, annat brandbefäl,polischef, annat polisbefäl, chef för flygplatsbrandkår, chef för enpersonalstyrka ur SJ:s hjälpberedskap eller chef för mUitär styrka eller avchef för industribrandkär eller annat enskilt räddningsorgan oavsett om dettaräddningsorgan pä grund av avtal ingår i den kommunala räddningstjänstorganisationeneller ej. Befogenhet att under de förutsättningar som jag har angetti det föregående företa ingrepp i annans rätt måste naturligtvis förbehållas enganska begränsad krets. I annat fall skulle en bestämmelse om sädan befogenhetkunna få till följd att förutsättningarna för ett ingrepp mjukas upp isituationer där åtgärden bör fä företas endast om förutsättningar förnödhandling föreligger enligt 24 kap. 4 § . I samma riktning talaratt handräckning för att genomföra ingreppet bör kunna lämnas av polisen ochatt den som hindrar eller försöker hindra ingreppet bör kunna straffas. Jag vUli detta sammanhang erinra om att föredragande departementschefen vidtillkomsten av atomskyddslagen framhöll att det inte borde komma i fråga attbekläda en befattningshavare i lägre ställning och än mindre en privatanställdperson utan tjänstemannaansvar med makt att föreskriva åtgärder som inkräktarpå enskUdas rörelsefrihet eller rätt tUl egendom (prop. 1960:139 s. 56). avvisar tanken att befogenhetatt besluta om ingrepp i annans rätt bör tillkomma bara tjänsteman med ämbetsansvaroch hänvisar till att ambetsansvarskommittén i betänkandet (SOU 1969:20)Ämbetsansvaret har föreslagit att det nuvarande ämbetsansvaret och därmedgränsdragningen kring personkretsen för ämbetsansvar skall upphöra. Efter detatt räddningstjänstutredningen avslutat sitt arbete har ambetsansvarskommitténlagt fram betänkandet (SOU 1972:1) Ämbetsansvaret II. Kommittén, som här bygger vidare på förslagen i detföregående belänkandet, föreslår bl. a. att del nuvarande ämbetsansvaretersätts av ett privaträltsligt sanktionssystem som på några punkterkompletteras med regler om straffrättsligt ansvar. Sålunda föresläs att den somi utövning av offentlig myndighet åsidosätter vad som till följd Prop,1973:185 167 av lag eller annan författning eller eljest gäller förmyndighetsutövningen skall kunna dömas för missbruk av myndighet. Den nyaregeln kräver inte att nägon särskild personkrets för ansvar anges ulan denblir tillämplig på envar som anförtrotts utövning av offentlig myndighet.Ämbetsansvars-kommitténs betänkanden har remissbehandlats och övervägs f. n.inom . 1 likhet med räddningstjänstutredningen anser jag att detinte kan vara lämpligt att knyta befogenheten att vid räddningstjänst företaingrepp i annans rätt till innehavet av tjänst med ämbetsansvar. Jag kanemellertid inte heller ansluta mig till utredningens förslag att sådanbefogenhet skall tillkomma bara tjänsteman hos staten, kommun, landstingskommuneller kommunalförbund. En överenskommelse om vem som skall utöva befälet kan,som framgår av vad jag anförde, innebära att brandchefen överlämnarbefälet till en tjänsteman vid ett enskUt företag. Enligt vad jag harföreslagit i del föregående skall en kommun kunna vinna befrielse frånskyldigheten att hälla brandkär bl. a. om kommunen har träffat avtal ombetryggande hjälp från industribrandkär eller annat enskilt räddningsorgan.Avtalet kan då innebära t. ex. att industribrandkåren svarar för allräddningstjänst inom en del av kommunen. Det fär naturligtvis förutsättas attbrandchefen eller annat kvalificerat brandbefäl i regel övertar ledningen närmera omfattande rädddningsåtgärder krävs. Ett skäl härtill kan vara just attdet finns anledning att räkna med att omfattande ingrepp i annans rätt blirnödvändiga. Del måste emellertid också förutsättas att industribrandkären ivissa fall självständigt och under ledning av sin egen chef svarar förräddningsarbetet. Också när så är fallet bör ingrepp i annans rätt kunnaföretas, även om den allmänna nödrättsbestämmelsen inte utgör tillräckligtstöd för en sådan åtgärd. Med stöd av vad jag nu har anfört förordar jag att ingreppi annans rätt skall få företas sä snart ingreppet sker som ett led i den avsamhället organiserade räddningstjänsten och att befogenheten att besluta omsådant ingrepp därvid skall tillkomma den som leder arbetet. Förslaget innebäratt ingrepp får företas, när i räddningsarbetet medverkar antingen något organsom ingår i den kommunala räddningstjänstorganisationen -t. ex. en industribrandkårsom enligt avtal med kommunen svarar för viss räddningstjänst eller någotsamhällsorgan som är särskilt organiserat för att svara för vissräddningstjänst eller som pä grund av författningsföreskrift eller beslut avstatsmakterna eller viss myndighet har uppgifter inom räddningstjänsten. Tilldessa samhällsorgan hör t. ex. luftfartsverkets flygplatsbrandkärer, SJ:shjälpberedskap och polisen. Enligt min mening är det varken nödvändigt ellerlämpligt att i författning detaljerat redovisa kravet på att ett organ av detslag jag nu har nämnt deltar i arbetet. Jag förordar att det i ställetföreskrivs att befogenhet att besluta om ingrepp i annans rätt tillkommer densom för befälet vid räddningstjänst. Därmed torde tillräckUgt tydligt framgåatt ingrepp inte, annat än med stöd av nödrättsbestämmelse, fårföretas när endast t. ex. en industribrandkär, som inte pä grund av Prop,1973:185 168 avtal med kommunen ingår i den kommunalaräddningstjänstorganisationen, utför räddningsarbete. I detta fall kan mannämligen inte i förevarande sammanhang tala om räddningstjänst. Milt förslag om befogenhet att företa ingrepp i annansrätt innebär som framgår av vad jag har anfört i det föregående inte mera än entämligen försiktig uppmjukning av vad som krävs för alt en nödhandling skall fåföretas enligt 24 kap-. Det saknas vidare anledning att antaatt kommunerna kommer att annat än i mycket begränsad utsträckning ingå avtalsom innebär att enskUda räddningsorgan skall svara för räddningstjänst eller,i vart faU, att länsstyrelserna kommer alt finna att sådana avtal bör medförabefrielse för kommunen från skyldigheten att hålla brandkår. Jag anser därförall det inte behöver befaras att de förslag som jag nu har lagt fram kommer altleda tUl att personer som saknar tillräckliga kvalifikationer betros medbefogenhet att besluta om åtgärder som kan innebära vittgående ingrepp ienskilds rätt. Som utredningen föreslär bör mindre omfattande ingrepp fåföretas av var och en som deltar i räddningsarbetet. Därvid bör i enlighet medvad som gäller enligt 12 § brandlagen krävas att befälhavarens beslut intelämpligen kan inhämtas. Med mindre omfattande ingrepp bör enligt min meningförstås ingrepp som orsakar en tämligen obetydlig skada för den som utsätts föringreppet. Prövningen av om ingreppet behövs och kan anses försvarligt börnaturligtvis göras efter samma principer som gäller i normalfallet. En fråga som utredningen inte går in på är om befogenhetatt besluta om vissa slag av ingrepp bör förbehållas polischefen. Jag avsernärmast sädana åtgärder som att visst område spärras av därför att det kan varaförenat med fara alt vistas inom området eller därför att allmänhetens närvarokan störa räddningsarbetet. Del får visserligen antas att den som lederräddningsarbetet är bäst skickad att avgöra i vUken utsträckning sådanaomständigheter utgör skäl för ell beslut om att tillträde till området skaUförbjudas dem som inte deltar i räddningsarbetet eller om att de som bor ellerav annan anledning uppehåller sig där utan att delta i arbetet skall åläggasatt lämna området. Beslut av detta slag kan emellertid ha vittgående följdersom polisen ofta har bättre förutsättningar att överblicka, Frågan ombefogenheten att besluta om ingrepp i annans rätt bör delas upp mellanräddningsledaren och polischefen fordrar överväganden som inte kan göras pågrundval av det material som föreligger. Jag anser därför all det inte finnsförutsättningar att förbehålla polischefen beslutanderätten i fråga om vissaingrepp. Det förtjänar emellertid att understrykas att räddhingsledaren intebara när det gäller ingrepp av det slag som jag nu har berört utan också ifråga om andra ingrepp som kan ha vittgående konsekvenser bör samråda ingåendemed polischefen, innan han fattar sitt beslut. Erfarenheterna av samverkanmellan brandförsvaret och polisen är sädana alt man knappast behöver befara attden ordning som jag föreslår skaU leda tiU svårigheter. Det bör understrykasall den ordning som jag föreslär inte är avsedd att medföra nägon inskränkningi den befogenhet som polisen anses ha att, när det behövs för att upprätt- hälla allmän ordning och säkerhet, anlita tvång även utanuttryckligt stöd i lag. Närlänsstyrelsen vid en katastrof har övertagit ledningen av räddningstjänsten,bör befogenheten att besluta om ingrepp i första hand tillkomma den somlänsstyrelsen har utsett till befälhavare på olycksplatsen. Utredningen anseratt befogenheten inte bör förbehållas ens när fråga är om ingreppsom kan medföra särskilt stora olägenheter eller skador. Motiven förutredningens ställningstagande är att skulle fä svårt att skaffasig ett tUlfredsstäUande beslutsunderlag, att en ordning som innebär attbeslutanderätten förbehålls skulle försena avgörandet och att detmåste förutsättas att befälhavaren samrä-der med , innan hanbeslutar om ett ingrepp av särskilt allvarligt slag. Några remissinstanseranser att det bör övervägas om inte frågan bör hänskjutas till ,när den skada som kan åsamkas annan genom ingreppet är betydande och nägonöverhängande brådska inte råder. Jag har i det föregående föreslagit alt befälhavaren päolycksplatsen skall vara skyldig att följa i fräga omräddningsarbetets inriktning. Eftersom skall ha den högstaledningen av räddningstjänsten vid katastrofer, bör emellertidockså ges en uttrycklig befogenhet all själv besluta om ingrepp i annans rätt.Anser att ett visst ingrepp bör göras, bör också tadet formella ansvaret för beslutet. Det ligger i sakens natur att länsstyrelsenbör utnyttja sin befogenhet bara i fråga om ingrepp som kan medföra betydandeskada eller olägenhet eUer som anser särskilt angelägna menbefälhavaren inte vill besluta om. Någon gäng kan det tänkas inträffa att anseratt ett ingrepp som befälhavaren överväger inte bör företas eller attbefälhavaren har beslutat om ett ingrepp som anser olämpligt.Även om befälhavaren inte är beredd att utan vidare godta bedömning,kan omständigheterna vara sädana att anledning saknas att ersätta honom med enny befälhavare. bör därför ges befogenhet att föreskriva att ettvisst ingrepp inte får företas samt att upphäva eller ändra befälhavarensbeslut. När det behövs för släckning av brand är var och en somunder kalenderåret fyller lägst 16 och högst 65 är och som vistas i ortenskyldig att, i den män hans kroppskrafter och hälsotillstånd tUlåter det,medverka i släckningsarbetet (7 § brandlagen). Om behovet av arbetskraft förgenomförande av skyddsåtgärder vid atomolycka inte kan tillräckligt snabbttUlgodoses pä annat sätt, får enligt 6 § atomskyddslagenförordna alt var och en som har fyllt 18 men inte 65 är skall vara skyldig attlämna sådant bistånd som hans kroppskrafter och hälsotillstånd medger. Ombehovet av arbetskraft inte kan tillgodoses inom länet, får iannat län meddela motsvarande förordnande (7 §). I övrigt föreligger intetjänsteplikt i fredstid. fredstid bara utbildning och övning (12 §civilförsvarslagen). Frågan om förordnande om tjänsteplikt bör kunna meddelasvid andra olyckor än bränder och atomolyckor har tagits upp vid någratillfällen men tanken pä alt införa en sädan möjlighet har dä avvisats. Med hänsyn till de möjligheter att komplettera dekommunala räddningsorganens resurser som kommer att föreligga, om de förslagsom jag förut har lagt fram godtas, saknas enligt min mening behov avtjänsteplikt vid andra "normala" nödlägen än bränder. Utredningen upplyser att den, frånsett den svärastormolyckan i är 1969, inte känner till något fall där ett behov avtjänsteplikt vid katastrofer gett sig till känna. De förslag som jag har lagtfram i det föregående innebär att betydande personalresurser kan mobiliserasvid katastrofer. Det föreslås sålunda att skall kunna ta i anspråksamtliga kommunala räddningstjänstorganisationer i länet. Enligt kungörelsenom militär räddningstjänst är det redan nu möjligt för attpåkalla militär hjälp. Man bör också kunna räkna med att t. ex.civilförsvarspersonal samt personal hos eller enskUda företagsom ställer maskiner eller annan utrustning till förfogande i viss utsträckningfrivilligt deltar i arbetet. Det kan emellertid inträffa att en katastrof kräver säomfattande eller speciella räddningsålgärder att behovet av arbetskraft intekan tUlgodoses på normal väg. Räddningsarbetet kan t. ex. vara särskiltpersonalkrävande eUer fordra tillgång till personal med erfarenhet av avanceradteknisk utrustning. Som jag har antytt bör man normalt kunna räkna med attsådan personal frivilligt ställer sig till förfogande. Undantagsvis kan dock enmöjlighet att tillgripa tjänsteplikt behövas. Utredningen föreslår också atttjänsteplikt under vissa förutsättningar skall kunna inträda vid katastrofer.Förslaget tillstyrks i princip av remissinstanserna. Liksom utredningen anserjag att det inte bör komma i fråga att nu gå från de ställningstaganden somgjordes vid civilförsvarslagens tillkomst genom att införa en möjlighet attgöra civilförsvarsplikten gällande vid katastrofer i fredstid. framhåller bör tjänsteplikt inte komma i fråga redan pä den grundenatt ett nödläge är av sädan karaktär att skall överta ledningen.För att tjänsteplikt skall inträda bör därutöver krävas att personalbehovetinte tillräckligt snabbt kan tillgodoses på annat sätt. Inte ens i sådana lägenbör tjänsteplikt inträda automatiskt eller, som några remissinstanser föreslår,på grund av förordnande av den befälhavare som har utsett attleda arbetet på olycksplatsen. Jag förordar alltså, i enlighet med utredningensförslag, att skall ges möjlighet att förordna om tjänsteplikt,när behovet av arbetskraft för räddningstjänst vid en katastrof intetillräckligt snabbt kan tillgodoses pä annat sätt. Förslaget innebär attförutsättningarna för förordnande om tjänsteplikt anges pä samma sätt som iatomskyddslagen. Även om omständigheterna inte är sådana att länsstyrelsenbör överta ledningen, kan det särskilt vid skogsbränder inträffa att behovet avsläckningsmanskap inte kan täckas med hjälp av militär personal och Prop, 1973:185 171 Jag anser därför liksom utredningen att denuvarande bestämmelsema om tjänsteplikt vid brand bör behållas. Varken utredningen eller remissinstanserna tar upp fråganom det liksom enligt atomskyddslagen bör vara möjligt att, när behovet avarbetskraft inte kan tillgodoses inom det län som berörs av katastrofen,utverka förordnande om tjänsteplikt av i annat län. Jag anser attdet inte är nödvändigt att införa en sådan möjlighet. Enligt vad jag har anfört i det föregående skalltullverkets kustbevakning svara för oljebekämpningen till sjöss och ikustvattnen, och . Mitt förslag att i vissa fallskaU överta ledningen av räddningstjänsten omfattar inte den verksamhet somankommer pä . anför att oljeutflöden i sambandmed tankfartygsolyckor i vissa fall kan innebära risk för sä allvarligaföljdverkningar att tjänsteplikt kan behövas för att tillgodose behovet avpersonal som kan sköta båtar och arbetsmaskiner. Jag kan inte finna alt någraavgörande skäl talar mot att det görs möjligt att förordna om tjänstepliktockså för deltagande i sådan räddningstjänst som ankommer på . Sådantförordnande bör pä framställning av kunna meddelas av ,när behovet av arbetskraft inte tillräckligt snabbt kan tillgodoses pä annatsätt. Som utredningen föreslår bör det ankomma på brandbefäleller polisbefäl som bestämmer att beordra tjänstgöring underåberopande av tjänsteplikten. När fräga är om tjänsteplikt för deltagande iräddningstjänst som ankommer pä bör uppgiften att ta ut arbetskraftkunna anförtros ocksä åt tulltjänsteman. Deåldersgränser för tjänsteplikt som utredningen föreslår stämmer överens medåldersgränserna för tjänsteplikt vid brand och för civilförsvarsplikt.Förordnande om tjänsteplikt skall alltså kunna avse den som under kalenderåretfyller lägst 16 och högst . Vid atomolycka kan bara den som har fyllt 18men ej 65 är tas i anspråk. Att den nedre åldersgränsen i det senare falletsattes högre sammanhänger med de särskilda risker för skadlig strålning somföreligger vid atomolycka (prop. 1960:139 s. 71). Enligt arbetarskyddsstyreisenbörden nedre åldersgränsen för tjänsteplikt vid räddningstjänst vara ,eftersom arbetet kan kräva kvalificerade risktagningar. Det får enligt minmening anses åligga den som leder räddningsarbetet att vaka över att ungdomaroch andra personer som saknar tillräckliga kunskaper, erfarenheter ellerfysiska förutsättningar inte används för uppgifter som innebär särskildarisker. Starka skäl talar vidare för att åldersgränserna för tjänsteplikt vidkatastrofer stämmer överens med de åldersgränser som gäller vid brand. Jagförordar därför att utredningens förslag genomförs. Skyldighet för företag att vidta åtgärder förräddningstjänst Bestämmelser som innebär skyldighet för företag och andraatt vidta åtgärder för att förebygga all händelser inträffar som kan leda tillskador på människor eller egendom eller i miljön finns, som jaghar redovisat förut, i flera författningar. De kommunala räddningsorganensuppgift skall enligt mitt förslag vara att bl. a. när en sädan händelseinträffar ingripa för att avvärja eller begränsa skada. De förslag som jag harlagt fram i det föregående gör det möjligt för kommunerna att bygga upp ochorganisera sina räddningsorgan efter vad som är lämpligast med hänsyn till deskiftande lokala förhållandena. Jag vill i detta sammanhang också erinra om demöjligheter som, liksom f. n. vid brand, kommer att föreligga att få biståndfrån andra kommuner, enskilda företag, militära förband osv. Om verksamheten vid ett företag eller en anläggning ärsärskilt riskfylld, kan en så snabb förstahandsinsats vara nödvändig, att detskulle föranleda oproportionerliga kostnader eller ett sämre skydd för kommuneni övrigt, om det skulle krävas att den kommunala räddningstjänstorganisationenbyggs upp sä att den fullt ut kan tillgodose kravet pä en effektiv insats.Verksamheten kan ocksä vara av så speciell art, att de kommunalaräddningsorganen måste lita till biträde av särskilt sakkunnig personal somfinns på platsen. Man bör enligt min mening kunna räkna med att lämpligpersonal hos det företag där olyckan har inträffat sä gott som alltid ställersig till förfogande i sädana situationer. För en effektiv insats i ett utsattläge kan det emellertid fordras att personal har tagits ut och övats i förvägoch att utrustning har anskaffats. Företaget kan alltså behöva anordna vissberedskap i fråga om både personal och materiel. Av denredogörelse som jag har lämnat i det föregående framgår att det i vissutsträckning är möjligt att föreskriva skyldighet att anordna sådan beredskap.Del är sålunda möjligt att i beslut om tillstånd att uppföra eller drivaatomenergianläggning ålägga anläggningsinnehavaren att hålla beredskap medpersonal och utrustning. Brandlagen ger inte stöd för åläggande av skyldighetatt hälla brandkär eller annan beredskap med personal. Ägare eller innehavareav byggnad, upplag eller annan anläggning är däremot skyldig att skaffa ochunderhälla erforderliga brand- och livräddningsredskap och han kan vid viteföreläggas att fullgöra denna skyldighet. Det framstår vidare som osäkert omdet är möjligt att i beslut om tillstånd enligt förordningen om brandfarligavaror til! exempelvis förvaring av brandfarlig gas eller vätska i underiordiskcistern eller i beslut om tillstånd enligt förordningen om explosiva varor atttillverka explosiva varor ge föreskrift om skyldighet att anordna beredskap medpersonal. har däremot med stöd av förordningen om brandfarligavaror meddelat generella föreskrifter som innebär skyldighet att vid lastning ochlossning av tankfartyg hälla viss beredskap med personal. 1 tillståndsbeslut enligt miljöskyddslagen kan föreskrivasskyldighet att vidta de skyddsåtgärder och iaktta de försiktighetsmått i övrigtsom skäligen kan fordras för att förebygga eller avhjälpa olägenhet till följdav verksamhet som enligt lagen är att anse som miljöfarlig. Den som vill utföragrävning eller sprängning, anordna upplag eller vidta annan åtgärd som kanbefaras medföra menlig inverkan på grundvaltentillgång är enligt 2 kap. 63 § vattenlagen(1918:523) skyldig att vidta de anordningar och iaktta de försiktighetsmått i övrigt som skäligenföranleds av omständigheterna. Enligt 65 § kan vid viteförelägga honom att iaktta vad som sålunda åligger honom. 1 vart fallmiljöskyddslagens bestämmelser utgör stöd för föreskrift om skyldighet attanordna beredskap med personal och utrustning. Miljöskyddslagenstillämpningsområde omfattar emellertid inte t. ex. användning av mark, byggnadeller anläggning på sätt som endast kan medföra förorening av grundvattneteller tillfälliga luftföroreningar. Om det är påkallat från hälso- eller miljöskyddssynpunkt,kan Kungl. Maj:t eller myndighet som Kungl. Maj:t bestämmer föreskriva atthälso-och miljöfarlig vara av visst slag fär hanleras eller importeras endastefter särskilt tillstånd eUer att för hantering eller import av sädan varaskall gälla annat särskilt villkor (6 § lagen om hälso- och miljöfarligavaror). Föreskrifter som innebär att särskilt tillstånd krävs för visshantering eller för import av hälso- och miljöfarlig vara finns i kungörelsen(1973:334) om hälso- och miljöfarliga varor. Fråga om tillstånd prövas iflertalet fall av . Enligt 5 § lagen skall den som hanterar ellerimporterar hälso- och miljöfarlig vara vidta de åtgärder och iaktta deförsiktighets-mätt i övrigt som behövs för att hindra eller motverka skada pämänniskor eller i miljön. I lillständsbeslut kan meddelas föreskrift om attsärskilda åtgärder skall vidtas för att hindra eller motverka skada på människoreUer i miljön. Frågan om sådan föreskrift kan innefatta skyldighet att håUaberedskap med personal och utrustning berörs inte i förarbetena till lagen (seprop. 1973:17) och lagen syftar främst till att förebygga att händelserinträffar som kan leda till skada på människor eller i miljön. Lagen kan inteanses ge möjlighet att föreskriva skyldighet att hälla en beredskap som syftartill att tillgodose ett behov av mera omfattande räddningsålgärder.