prop · FW031 · 1973-12-31 00:00:00 — Beredningens förslag om förstärkningar avkriminalvårdens hälso-och sjukvårdsresurser tillstyrks avkriminalvårdsstyrelsen som framhåller att liknande önskemål framförts istyrelsens petita för kommande budgetår. Styrelsen ansluter sig också tillberedningens förslag om slopande av den begränsning som gällermed avseende på sjukhusvistelses inräkning i verkställighetstiden. Hovrättenför har heller intet att erinra på denna punkt underföratsättning att stadgandet avfattas så att missbruk förhindras. Ävensocialstyrelsen instämmer i detta förslag. Styrelsen framhåller ocksåbetydelsen av att de intagna medelst idrott och utomhusarbete får tillfälle attbibehålla eller uppöva en god kroppskondition. SärskUt på de äldre anstalternamed deras begränsade resurser till inom- och utomhusmotion är det angeläget attåtgärder vidtas som kan ge de intagna möjlighet att utöva någon motion.Styrelsen föreslår också att den hälsoundersökning som göres av nyintagna äveninnefattar hepatittest. tillstyrker livligtförbättringar av kriminalvårdens hälso- och sjukvård. Enligt samfundetsuppfattning får de intagna ofta en känsla av att de inte får den vård, som dekan begära. finner det glädjande att beredningen uppmärksammar bristemainom hälso- och sjukvården. TCO tillstyrker den föreslagna utökningenav antalet läkare och sjuksköterskor men anser att man måste räkna med attäven i fortsättningen förhållandena på anstalterna och klientelets allmännastatus är sådant att varje anstalt måste ha lokal för sjukvård ochheltidsanställd sjuksköterska. Beredningens förslag om inrättandet avtjänster för arbetsledare på häktenavälkomnas av liksom av västra kriminalvårdsräjongensregionala företagsnämnd. LOunderstryker särskilt betydelsen av att de aktiviteter som bedrivs Prop.1973:1 Bilaga 4 141 påanstalterna omfattar en väl differentierad arbetsdrift och framhåller att dettorde råda full enighet härom inom alla läger. LO anser det också angeläget attgrenar av den nuvarande verksamheten utmönstras så att det arbete som deintagna utför för dem kan kännas meningsfyllt. I detta sammanhang understrykerLO värdet av en ren arbetsträning. Det är viktigt att prestationstänkandetinte i alltför hög grad får dominera kriminalvårdens arbetsdrift. Målsättningenmåste vara att bygga upp klientelet fysiskt och psykiskt och bereda dem för detkommande arbetslivet. LO anser att marknadsmässiga löner bör utgå till de intagna.Med hänsyn härtill fäster LO stor vikt vid att den försöksverksamhet sominletts fullföljs. Förde intagnas återanpassning till samhället spelar också fritidsverksamheten enbetydelsefull roll. Möjligheten tUl fysisk aktivitet är nödvändig för attbryta den passivitet och benägenhet till "brottsidentifikation" somligger nära till hands för den intagne. De möjUgheter som erbjuds tillfysisk aktivitet av olika slag är underdimensionerade. Föratom möjlighet tUlfysisk aktivitet bör också förutsättningar skapas för de intagna att delta iföreningsverksamhet av olika slag. Såväl ABF som den lokalafackföreningsrörelsen kan här erbjuda både intresse och hjälp. Ennågot annorlunda syn redovisar som anser det beklagligt att beredningen isin prioritering inte satsar på ett varierat utbud av aktiviteter bestående avsåväl studier, yrkesträning och fysisk träning som olika former avsamtalsterapi. Skolöverstyrelsenhänvisar till det samarbete som bedrivs mellanarbetsmarknadsstyrelsen, och rörandeutbUdningsfrågor. Styrelsen anser sig ha anledning att förmoda attkriminalvårdens klienter i allmänhet har kort teoretisk grundutbUdning. Det ärdärför angeläget att det skyndsamt vidtas åtgärder för att underiättautbildningsinsatser med sikte på överbryggande UtbUdning. Det gäller såvälinom det teoretiska området som beträffande yrkesundervisningen. Undersenare år har man övervägt ett överförande till arbetsmarknadsutbildningen(AMU) av den yrkesutbildning som bedrivs ikriminalvårdsstyrelsens regi och som är motiverad från arbetsmarknadssynpunkt.AMU har genom kurser av informerande, utredande och förberedande karaktärliksom även yrkesutbildande kurser möjlighet att gå in i ett tidigt skede avanstaltsvistelsen för en intagen. Den återanpassning i form av en eventuellyrkesutbildning som annars skulle ske efter frigivandet kan därigenomtidigareläggas. Vid behov kan yrkesutbildningen kopplas tUl allmänna ämneneller en preparandkurs, I enlighet med betänkandets förslag kan utbildningenpåbörjas på avslutas på ett AMU-center eUer annanutbUdningsinsti-tution utanför anstalten. Prop.1973:1 Bilaga 4 142 Styrelsen redogör också för denundervisning som på vissa anstalter bedrivs i samarbete med närbelägnafolkhögskolor. Erfarenheterna hittiUs har i stort sett varit mycket positiva.AtskiUiga intagna, som deltagit i studierna inom anstalten, fullföljer efterfrigivning sina studier vid en folkhögskola. Mindre tillfredsställd ärskolöverstyrelsen med anstalternas biblioteksverksamhet. Enligt styrelsensuppfattning är det statsbidrag som utgår för detta ändamål alltför lågt. Att verksamheten kan bedrivas med den intensitet som är falletberor på att kommunerna känner ett moraliskt ansvar för de statligainstitutioner som är belägna inom deras område. Med nuvarande budgetläge är detemellertid helt orealistiskt att räkna med en fortgående välvilja av detta slag.Det statliga bidraget täcker nätt och jämnt slitaget på de utlånade böckerna. Liknande synpunkter anföres av bl. a.kriminalvårdsstyrelsen och allmänna biblioteksförening som kraftigtunderstryker betydelsen av en väl fungerande biblioteksverksamhet. Fritidsverksamhetens utformning behandlasav som anser att sådan samverkan bör åstadkommas attdet reguljära fritidsutbudet i kommunema utnyttjas så långt det är möjligt istället för att speciella aktiviteter anordnas för den grapp människor varomdet här är fråga. Detta bör gälla inom såväl anstaltsorganisationen som inomfrivården. tar upp deutländska internernas situation och framhåller att bland de invandrare somvistas på fångvårdsanstalter utan tvivel finns många som har bristfälliggrundläggande utbildning och en del är t, o. m. analfabeter. För att invandramaskall kunna återanpassas till livet utanför anstalten anser verket att ökaduppmärksamhet måste ägnas åt deras utbUdning. Denna bör planeras individuelltoch i samarbete med skolväsendet, AMS och folkbildningsorganisa-tionema. Kunskaper i svenska språket är enväsentlig förutsättning för invandrarnasanpassning tUl det svenska samhället. Verket anser att svenskundervisningenbör bedrivas inom kriminalvården på likartat sätt som på arbetsmarknaden. Dennafråga bör beaktas i det fortsatta arbetet inom rörandesvenskundervisningen för invandrare. Verket anser det önskvärt att de särskUdanämnderna för den andliga vården (NAV) samarbetar med invandramas religiösasamfund. har fått bidrag för sin verksamhet och bör varaangelägna om att fylla uppgiften som själasörjare även inom kriminalvården. protesterar mot att beredningen ejföreslår arbetspliktens slopande. Enligt KRUM:s mening strider beredningensmotiveringar mot de erfarenheter som gjorts vid vissa utiändska fängelser, därarbets- 1973:1 Bilaga 4 143 pliktenavskaffats tUl belåtenhet för både fängelsemyndigheterna och fångarna. beträffande arbetsplikten delas av förtroenderådet samtav medan däremot ett stort antal remissorganbestämt tar avstånd från en sådan reform. Alla aktiviteter som motverkar att deintagna blir förslöade och pas-siviserade bör enligt bibehållasinom kriminalvården. Hit hör också regelbundet arbete, vUket även bidrar tUlatt hålla de intagna i fysisk trim. Vanan vid regelbundet arbete måste ansesvara en av förutsättningarna för att de intagna skall kunna återanpassas tillett normalt liv i samhället. anser därför i likhet med beredningenatt arbetsplikten vid anstalterna bör bibehållas. Liknande synpunkter framförs av LO,Föreningen . Föreningen m. fl. RÄanser att det kan råda tvekan i fråga om beredningens förslag rörande ökadpermission och ökade kontaktmöjligheter genom telefon m. m., vilket allt kanunderlätta rymning och nya brott. Dessa nackdelar torde dock uppvägas av defördelar som innefattas i förslagen om mer individuell behandling och bättregenomförd slussning över i frihet. Vissa möjUgheter tUl brevgranskning ochtelefonavlyssning måste även i fortsättningen finnas. Hovrättenför anser att de intagnas kontakt med yttervärlden genom brev, besök, telefonsamtal ochpermission, bör göras så vidsträckt som ordnings- och säkerhetsskältUlåter. Samma åsikt har i som dock framhåller inte i sådan grad får avhända sig möjligheterna till kontroll över denintagne att han utan större svårighet kan utöva brottslig verksamhet undertiden för straffverkställigheten. Ju större utrymme som ges momkriminalvården för permissioner, desto större blir påfrestningarna påpolisväsendet och andra organ med närliggande uppgifter. Detta är en följd avdet samband som råder mellan delområdena på det kriminalpolitiska fältet.Återfall i brott är inte ovanligt i samband med permission. Inte bara frånskyddssynpunkt och arbetsbelastningssynpunkt utan även från rent humanitär,kriminalvårdande utgångspunkt kan ifrågasättas om permission genomgående ärlämplig för återanpassning. ÄtskiUiga klarar inte en permission utan riskeraratt i samband med denna fastna hårdare i ett brottsligt levnadssätt. Vådornaav återfall bör särskilt beaktas då permission övervägs. Under allaförhållanden kan det inte vara riktigt att permission under alla omständigheteringår som ett led i behandlingen. Föreningen anser att de intagnas möjligheter till kontakt med yttervärlden inte bör varaalltför begränsade. Vidgad kontakt underlättar övergången från sluten vårdtill frivård. 1973:1 Bilaga 4 144 karvidgad kontakt med yttervärlden på det sättet att det ökar effektiviteten avdisciplinära åtgärder. Beredningens förslag beträffandelångtidspermission i rehabiliteringssyfte behandlas av kriminalvårdsnämndenbl, a, med hänsyn till dessa åtgärders betydelse för den villkorligafrigivningen. Nämnden påpekar därvid att i det kollektiv som enfångvårdsanstalt utgör är principen om lika behandling av alla intagnaerfarenhetsmässigt mycket viktig. Möjligheterna till individuell behandling avolika intagna i rehabiliteringssyfte inom anstaltslivets ram har bl, a, därförgivna begränsningar. Inte minst gäller detta kontakterna med yttervärlden. Ävenom viss åtgärd är till nytta i nämnda syfte för en intagen, möter den ringaförståelse hos de medintagna. Den uppfattas gärna som enbart en favorise-ringpå de övrigas bekostnad. Åtgärden kan således få mera allmänt negativaeffekter i ansträngningarna att främja rehabUiteringen av övriga intagna. Detsagda bör dock inte hindra att man ökar t. ex. möjligheterna att användafrigång som ett led i en rehabUitering. Likaledes bör långtidspermission kunnabeviljas i rehabiliteringssyfte. Det är anledning understryka beredningensuttalande att rätt tUlämpad kan ett sådant permissionsinstitut tillföraanstaltsvården betydligt vidgade möjligheterför en planmässig rehabUiteringsverksamhet. I betydelsen rätt tUl-lämpadligger enligt kriminalvårdsnämndens mening att en planmässig samordning måsteske med bestämmandet om tidpunkten för frigivningen. Detta gäller i fråga omsåväl tidpunkten för som längden av permissionen. Syftet med en permission kangå förlorad därför att frigivningen är avlägsen. är det angelägettillse att permissionen inte får den verkan att den föregriper ett kommandebeslut om frigivning. Motsvarande gäller i fråga om frigång. För att man skallnå en "rätt" tillämpning av permissionsinstitutet krävs därtill attdet omgärdas med regler om sanktioner och kontroll. Däri ligger också enbegränsning i användningsområdet för institutet. anser att utrymmetför långtidspermission före minsta tidens utgång med oförändrad lagstiftning är mycket litet för interneringsklientelets del. iStockholm sjätte avdelningen anser att det måste vara av stor betydelse förresocialise-ringen att möjligheterna tiUlångtidspermission utvidgas på det sätt som beredningen föreslår. Attsådan permission inte skall vara beroende av fullkomlig skötsamhet underanstaltstiden är tiUfredsställande och får, när tidpunkten för frigivningenstår för dörren, anses vara självklart. Hovrätten för övre tillstyrkerförslaget under föratsättning att permissionen planeras med noggrannhet och attkraven på efterlevnad av permissionsvillkoren upprätthålles med fasthet. LO framhåUer vikten av attlångtidspermissioner i rehabUiterings-syfte utnyttjas i största möjligautsträckning. Enligt LO:s mening bör detta institut kunna medföra ett viktigtled i integreringen mellan an- 1973:1 Bilaga 4 145 stalts-och frivård, en mjukare övergång till livet utanför anstalten. När det däremotgäller långtidspermission för frigivning är det däremot LO:s uppfattning attdenna ej skall behöva användas annat än i rena undantagsfaU.Frigivningsförberedelsema skall vara avslutade före frigivningen, I fråga om förtroenderådens korrespondensoch anstaltstidningarna instämmer LO med beredningen. Beredningens förslagangående de intagnas möjligheter att i skrift få framföra sina synpunkterförefaller välgrundade och tillstyrks. Det är givetvis helt otänkbart med ettförhållande där kriminalvården skulle medverka till att tidningar som tryckspå anstalterna med kriminalvårdens medel, sprids utanför densamma utan att någonkan göras ansvarig för eventuella felaktigheter. För förhållandet mellanpersonal och intagna är det djupt olyckligt med en sådan ordning. Däremot ärdet viktigt att de intagna på samma vUlkor som övriga samhällsmedborgare fårframföra sina synpunkter i skrift. Beredningens förslag måste tUl fullo ansestillfredsställa detta krav. LO gör också ett bestämtställningstagande när det gäller de intagnas medinflytande på behandlingen. LO är positivt inställd till olika formerav samrådsorgan, liksom tUl de intagnas möjligheter att medverka tillutformningen av den egna anstaltsvistelsens planering. LO vill emellertidklargöra att samiådsförfarandet inte kan påverka personalens arbetsförhållandeoch verksamhet. Deras villkor regleras av avtal mellan partema påarbetsmarknaden och av tjänstereglementen. Att en tredje part skulle medgesrätt att gå in i det avtalsförhållandet och påverka detsamma i ena eller andrariktningen strider inte enbart mot avtalsrätten i sin helhet utan mot helaarbetsmarknadens konstruktion. I fråga om disciplin- ochsäkerhetsföreskrifternas utformning anför att styrelsenär helt enig med beredningen om att varje form av dubbelbestraffning börundvikas. Ändå stäUer sig styrelsen tveksam till den föreslagna ordningenenligt vilken reaktionen på en lindrigare förseelse skall träffa den intagneomedelbart i form av några dagars isolering medan en långt allvarligareöverträdelse skall lämnas obeivrad vid det tillfälle då den begås men i ställetmedföra konsekvenser . Styrelsen förordar därför att reglerandetav disciplinära åtgärder mot intagna får bli föremål för ett mer ingåendestudium och närmare överväganden innan slutiig ställning tas. Liknande åsikt framför FöreningenSveriges tingsrättsdomare som anser att omberedningens synsätt skall accepteras måste besked om konsekvensema förgrövre förseelser lämnas efter förseelsens begående och icke först dåfråga blir om vUlkorlig frigivning eller liknande.Även södra kriminalvårdsräjongens regionala företagsnämnd anser attsåväl disciplinstraff som reaktioner i form av förlängd tid föranstaltsvistelse skall ske i så nära anslutning tUl förseelsen som möjligt 10 1973.1 saml. Prop.1973:1 Bilaga 4 146 föratt undvika att den intagne försätts i en pinsam ovisshet under relativt långtid. Hovrätten för biträderriktiinjema bakom förslaget men framhåUer vikten av en enhetiig tUlämpningbeträffande vad som utgör en lindrigare förseelse och vad som bedöms som enallvarUgare. Enligt rådande ordning kan misskötsamhetunder anstaltstlden leda tUl att den intagne dels blir föremål för omedelbardisciplinär bestraffning, dels får en förlängning av tiden på anstalt genomatt dagen för vUlkorlig frigivning blk uppskjuten. Den förstnämnda åtgärdenmotiveras av att disciplinen inom anstaltstUlvaron måste upprätthållas. Densistnämnda åtgärden är en följd av att skötsamheten avsesskola påverka möjlighetema tUl villkoriig frigivning. Rådande system kan sägasvara principiellt helt riktigt. För den enskilde framstår de båda åtgärdernadock som "dubbelbestraffningar". kan anslutasig till uppfattningen att sådana dubbelbestraffningar bör undvikas. Denordning som beredningen föreslagit förefaller dock mindre välgrundad. Den låtersig svårligen inrymmas i gällande system medskilda organ, som beslutar om disciplinär bestraffning och om vUlkorligfrigivning beredningen tänker sig tydligen att det ena organets beslut skuUebil bindande för det andra organets. Det framstår vidare som märkligt att enallvarlig förseelse skulle lämnas obeivrad då den begås och ledatill en reaktion medan den lindrigare skulle beivras genast. föratsätter attberedningens förslag görs till föremål för ytterligare överväganden. Närresultatet av dessa överväganden föreligger, lämpligen konkretiserade i enförfattningstext, är kri-muialvårdsnämnden beredd att yttra sig i ämnet. anser attisolering som straff är en ingripande påföljd. Den omständigheten att den avläkare bedöms kunna medföra skadeverkningar gör att man måste ställa sigavvisande även om tidslängden begränsas tUl . Det bör finnas enmöjlighet att komma tillrätta med lindrigare förseelser på ett mindre kontroversielltsätt. Sådana förseelser kunde exempelvis vid upprepning bestraffas medindragning eller senareläggning av permission. Ett minimikrav måste vara attför all användning av enramsbehandling alltså även "arbete i enrum" tUlskapas rättssäkerhetsbestämmelser av juridiskt och medicinskt godtagbarart. En motsatt uppfattning redovisarRättspsykiatriska föreningen som anser att förslagen om att dubbelbestraffningarbör undvikas och att enramsbehandling maximeras är positiva ochatt framsteg i förhållande till nuvarande system. Föreningen ser med tUlfredsställelse att man avser att öka rättssäkerhetenför de intagna när det gäller beslut om disciplinära åtgärder. Prop.1973:1 Bilaga 4 147 I fråga om det fortsattaanstaltsbyggandet vUl jag, med hänvisning tUl vad jag tidigare anfört,framhålla att beredningens förslag bör ses som en principskiss som skalldetaljutformas under det fortsatta arbetet. I likhet med flertalet remissorgananser jag att fömyelsen av kriminalvårdens anstaltsbestånd bör inriktas på enutbyggnad av mindre lokalanstalter vars storlek anpassas till de arbets- ochutbildningsmöjligheter som finns att tUlgå på den ort där anstalten skallligga. I likhet med tillsynsutredningen anser jag också att lokalanstalternassäkerhetsgrad bör anpassas efter de lokala förhållandena varvid storstadsområdenasproblem särskilt beaktas. I sådana områden kan det visa sig nödvändigt att geen del lokalanstalter en utformning som tar större hänsyn till säkerhetskravän på orter där kriminaliteten är mera godartad. Genom att anpassasäkerhetsanordningarna till de lokala behoven undviker man att enskildaintagna behandlas med större restriktivitet än som är erforderligt med hänsyntill deras brottslighet. Man kan också undvika att byggnadskostnademaonödigtvis ökas eftersom säkerhetsanordningar erfarenhetsmässigt är enfördyrande faktor vid anstaltsbyggandet. Även om enskilda anstalter skulle bUdyrare än beredningen preliminärt beräknat torde den totala kostnaden kunnahållas inom den föreslagna ramen. Jag är f. n. inte beredd att ta någonslutgUtig stäU-ning tUl lokalanstaltemas personalbehov. Även i detta fall tordeman få räkna med en lokal anpassning vilket i vissa fall kan medföra omdisponeringarav de nuvarande personalresurserna. En föratsättning för beräkningen avpersonalbehovet måste vara att kostnadsökningarna begränsas tUl vad som kaninnefattas i beredningens förslag. På de av beredningen anförda skälen viU jaginte föreslå en senareläggning av tiden för inlåsningen på de slutnaanstalterna. Beredningens förslag attfrivårdspersonalens erfarenheter och kännedom om klientelet i störreutsträckning skall tUlvaratas anser jag kunna bidra till attbehandlingsplaneringen får den centrala betydelse för kriminalvårdensrehabUiterande verksamhet som den bör ha. Med frivårds-tjänstemännens och andrasociala myndigheters medverkan kan behandlingskollegierna också få stort värdesom besluts-, samarbets- och informationsorgan. Det är då av största vikt attäven anstaltspersonal av alla kategorier bereds tillfälle att delta.Tillsynspersonal och arbetsledare kan på vissa anstalter inte lämna sinordinarie arbetsplats utan ersättare på grund av säkerhetsskäl. Beredningenföreslår att medel anslås för att möjliggöra att ersättare sätts in i sådanafall. Jag tillstyrker detta förslag. Kriminalvårdsberedningen understrykerkraftigt de otUlfredsstäUande förhåUanden som f. n. råder i fråga omkriminalvårdens möjligheter att erbjuda anstaltsklientelet en acceptabel hälso-och sjukvård. Prop.1973:1 Bilaga 4 148 depåtalade bristerna är många och Ugger delvis utanför kriminalvårdensinflytande. Liksom beredningen anser jag att en helhetslösning av dessa problemendast kan ernås genom ett intensifierat samarbete mellan kriminalvården ochde myndigheter och organ som svarar för samhällets allmänna hälso- ochsjukvård. Ett sådant samarbete kan avsevärt underlättas genom det föreslagnaanstaltssystemet. Oavsettde förbättringar som kan åstadkommas på , kräver den akutasituationen emellertid också omedelbara åtgärder. Beredningen har föreslagitinrättande av fyra tjänster för heltidsanställda läkare i de områden däranhopningen av anstalter och därmed också läkarbehovet är störst. Beredningenframhåller vidare att åtskUUga av de sjukvårdsinsatser som krävs på anstaltemainte är av den arten att de måste utföras av läkare. Så är t, ex. fallet medhuvuddelen av de prov som enUgt uppfattning bör utföras vidden allmänna undersökning av nyintagnas hälsotillstånd som föreskrivs i behandlingslagen.Att provtagningar inte ens kommit till stånd i den utsträckning lagenföreskriver beror, liksom många andra brister i anstalternas hälso- ochsjukvård, på att anstaltema i stor omfattning helt saknar sjukvårdsutbUdadpersonal. Detta gäller även några av de största anstaltema. Beredningenföreslår att anstalter med mer än 100 platser tilldelas en sjukskötersketjänstpå heltid samt att anstalter med mer än 60 platser får en tjänst somsjuksköterska på halvtid. Vidare föreslår beredningen att var och en avkriminalvårdens psykiatriska avdelningar tiUdelas en kuratorstjänst. Jagbiträder beredningens förslag till förstärkning av kriminalvårdenssjukvårdsorganisation. Beredningen anserdet otUlfredsstäUande att de intagna på aUmänna häkten inte kan beredas någon sysselsättning. I åtskilUgafall kan redan nu häktningstiden dras ut avsevärt. En ändrad lagstiftning omtillgodo räknande av häktiungstid kan komma att ytterligare förstärka dennatendens. Att de häktade därvid tvingas till sysslolöshet strider uppenbart motde principer som i övrigt gäller för anstaltskllentelets behandling och bidrartill att förstärka den hårda isolering som vistelsen på häktet innebär. Ilikhet med beredningen förordar jag att 10 tjänster som verkmästare inrättasmed placering som arbetsledare på häkten med minst 30 platser samt att medelanslås till arvode åt deltidsanställda ledare av sysselsättningen vid övrigahäkten. På fångvårdsanstaltema byggs f. n. uppett system som kommer att erbjuda de intagna differentierad sysselsättningsmöjlighetunder såväl arbets- som fritid. Likaså har de intagnasmöjlighet att bedriva studier avsevärt förbättrats. Av skolöverstyrelsensremissyttrande framgår att man f. n. överväger möjUghetema att ytterligareutvidga studieverksamheten samt att komplettera den med yrkesutbildning, Ilikhet med styrelsen anser jag att beredningens förslag tUl anstaltssystem ärväl ägnat att underlätta dessa planer. 1973:1 Bilaga 4 149 förde intagna att i större utsträckning utnyttja de utbUdningsresurser som stårtill det aUmänna utbildningsväsendets och arbetsmarknadsutbildningensdisposition.