prop · FW03138 · 1973-12-31 00:00:00 — I det motsatta fallet, nämligen att köparen inte kaneller inte vUl begagna rätten att häva köpet, när säljaren underlåter attavhjälpa fel, skall enligt förslaget köparen likaledes ha rätt att erhåUaskälig ersättnmg. Vad utredningen här föreslår är en begränsadersättningsskyldighet som bl.a. inte omfattar följdförlust i dess helhet. Fullskyldighet att ersätta köparens förlust, omfattande bl. a. följdskador, börenligt utredningens mening genom tvingande regel endast åläggas i begränsadutsträckning. När säljaren gjort sig skyldig till grov försumlighet vidfullgörande av avtalet, kan sådan skadeståndsskyldighet anses motiverad. Ocksåenligt formulärrätten görs f. ö. ofta i allmänna ansvarsfriskrivningar undantagför sådana fall då uppsåt eller grov vårdslöshet ligger säljaren till last. Föratt ålägga säljaren skadeståndsskyldighet vid sådan grov försummelse talaräven, att tillverkare enligt utredningens uppfattning (4.2.7) inte bör kunnaundandra sig skadeståndsskyldighet vid grov vårdslöshet Säljarens ansvar börinte vara mer begränsat än tillverkarens i de fall då dessa inte är sammaperson. 4.2.7Tredje mans ansvar mot köparen Ianslutning till diskussionen av frågan om köparens befogenheter mot säljaren,när tiUverkaren eller annan tredje man lämnat oriktiga uppgifter om varaneller underlåtit att i enlighet med av honom gjort åtagande avhjälpa fel, tarutredningen också upp frågan i vilken utsträckning tredje man skall ansvarasjälv mot köparen. Utredningenframhåller att den civilrättsliga påföljd som här kommer i fråga ärskadeståndsskyldighet. Eftersom tredje man inte står i direktkontraktsförhållande tUl köparen, är skadeståndsansvaret närmast att betecknasom utomobligatoriskt. Tredje man intar emellertid i detta fall, särskilt genomatt han lämnar uppgifter och avger utfästelser som är direkt avsedda förköparna, en helt annan ställning i förhållande till dem än som förekommer vidutomobligatoriska relationer i allmänhet. Rättsläget är därför ganska ovisst.Det kan uppenbarligen ha praktisk betydelse för köparna att kunna riktaskadeståndstalan mot tillverkare och andra tredje män. Visserligen kan hävdas,att en tvingande regel om befogenhet för köparen gentemot säljaren att hävaköp och kräva avdrag på köpeskillingen gör det mindre betydelsefullt förköparen att dessutom ha några rättigheter mot tredje man. Men särskilt närsäljaren är svår- anträffbareUer insolvent eUer eljest oåtkomlig för krav, aktualiseras köparens möjlighetatt vända sig mot tredje man. Utredningen behandlar tUlen början frågan om tredje mans ansvar för oriktiga uppgifter. När tillverkareoch andra i reklam, braksanvisningar o. d. lämnar uppgifter om varan, åtföljsdessa uppgifter sällan av friskrivningar från ansvar. Det kan emellertid inteuteslutas att sådana friskrivningar anknyts tUl uppgifter, t. ex.på förpackningar. Av större vikt är dock att fastslå, att tredje man verkligenhar ett ansvar för oriktiga uppgifter, även i avsaknad av förbehåll därom isamband med uppgifterna. Den i 2 kap. 4 § skadeståndslagen angivna principen,att skadeståndsskyldigheten i fall av förmögenhetsskada i utomobligatoriskaförhållanden föratsätter brottslig handling (se prop. 1972: 5 s. 568 och 654)är uppenbarligen inte ägnad att tillämpas här. Det rör sig här om ettkontraktsliknande förhållande och från köparens synpunkt är utmärkande, atthan vanligen förlitar sig på uppgiften på samma sätt som om denna härrörtdirekt från säljaren. Tredje man måste inse detta. Hans avsikt är just attpåverka konsumenter att inköpa varor hos säljare som saluför dem. Situationenkan jämföras med den som avses i 12 § marknadsföringslagen. Enligt dennaföreskrift skall den som bryter mot förbud eller gör sig skyldig till brott motlagen, t. ex. mot dess regel om straff för vilseledande framställning vidmarknadsföring av vara (2 §), ersätta skada som därigenom uppkommer förkonkurrerande näringsidkare. Föreskriften rör således inte skada som i sådansituation uppstår för konsument. Den omständigheten att skadeståndsskyldighetenvisavi konsument inte är reglerad i marknadsföringslagen är ett ytterligareskäl att ta upp ämnet i konsumentköplagen. Utredningenanser att tredje man i nu åsyftade fall bör bli skadeståndsskyldig i förstahand när han handlat uppsåtligen. Men även om tredje man gjort sig skyldig tillgrov vårdslöshet vid lämnande av uppgiften, bör han enligt utredningens meningansvara. Detta är motiverat bl. a. med hänsyn till de fall då det är svårt förköparen att styrka uppsåt och omständigheterna är sådana att tredje man lämnatuppgiften trots att han måste ha känt till dess oriktighet. Härigenom uppnåsockså nära överensstämmelse med säljarens skadeståndsskyldighet enligt utredningensförslag när han är den som lämnat den oriktiga uppgiften. Utredningen anser detdäremot inte nödvändigt att genom tvingande regel ålägga tillverkare och andratredje män skadeståndsansvar även vid vårdslöshet som inte är grov. Dettaskulle innebära att tillverkarna blev ansvariga i större utsträckning än säljareblir när dessa i den utsträckning som sedvanligen godtas friskriver sig frånskadeståndsskyldighet. Ett ansvar för tredje man även vid ringa vårdslöshetskulle kunna bli mycket betungande i särskilda fall. Utredningen erinrar ocksåom att 12 § marknadsföringslagen inte medför skadeståndsskyldighet vidoakt-samt vilseledande. Beträffande förutsättningarna för skadeståndsskyldig- heti övrigt anser utredningen att regeln bör ansluta sig till den om säljarensskadeståndsskyldighet. Utredningen betonar att den i betänkandet föreslagnaregeln även här är att beteckna som en minimiregel, vilken betecknar gränsenför en eventuell friskrivning. Det utesluts därför inte att enligt allmännarättsgrundsatser, möjligen även särskilt åtagande, tillverkaren eller annantredje man kan komma att ansvara i större utsträckning än konsumentköplagenanger. Utredningentar härefter upp frågan om tillverkares och annan tredje mans ansvar förunderlåtenhet att fullgöra utfästelse att avhjälpa fel. I frånvaro av särskildbestämmelse i utfästelsen torde underlåtenhet att fullgöra denna föranledaskadeståndsskyldighet för den som avgett den åtminstone när underlåtenheten kanbetecknas såsom försummelse. Utfästelse att avhjälpa fel åtföljs emellertidregelbundet av friskrivningar från ansvar i övrigt. Friskrivningarna gör oftainte undantag ens för grova försummelser. Tillverkarens utfästelse mot köparenöppnar således för honom en möjlighet till friskrivning frånskadeståndsskyldighet, vUken normalt saknas i förhållandet meUan parter sominte står i direkt avtalsrelation till varandra. Visserligen kan det iblandfinnas skäl till tvivel, om anvarsfriskrivningen är giltig mot en köpare somaldrig särskilt godkänt den. Men om köparen vill åberopa det åtagande avtillverkare som är förbundet med friskrivningen, kan det vara svårt för honomatt göra gällande, att friskrivningen inte alls är gUtig därför att han integodkänt tillverkarens erbjudande. Utredningenfinner det vara av vikt för konsumentema att det genom lagregel fastställs, hurlångt en friskrivning av tillverkaren skall vara giltig. Möjligheten förköparen att häva köpet, resp. kräva avdrag på köpeskUlingen eller erhållaskälig ersättning för reparationskostnaden, medför å andra sidan atttillverkarens skadeståndsskyldighet inte har den primära betydelse som skullevara fallet vid ett helt självständigt åtagande, t. ex. vid ett friståendeavtal om reparation. I enlighet med den uppfattning som utredningen redovisat iannat sammanhang bör skadeståndsskyldighet genom tvingande regel endast åläggasmed försiktighet, främst på grund av de bevissvårigheter som beräkningen avskadeståndet kan väntas medföra. Denna principinställning påverkas inte av atti nu avsett fall säljarsidans förpliktelser är fördelade mellan säljaren självoch tillverkaren eller annan tredje man. Utredningen anser vidare att när detgäller tiUverkarens ansvar man inte gärna kan låta den tvingande regeln utgåfrån om underlåtenheten att uppfylla åtagandet beror av uppsåt eller inte.Tillverkarens uppfyllelse av sin skyldighet är regelbundet föremål för hansbeslut och avsiktliga handlande och i denna mening är icke-uppfylldsen i deflesta fall uppsåtlig. Gränsen för den friskrivning som tillåts enligttvingande regel far dras på annat sätt. Tillverkaren eller den som eljeståtagit sig att avhjälpa fel bör en- ligtutredningens mening inte kunna undgå skadeståndsskyldighet, när underlåtenhetenberor på grov försumlighet. Utredningen påpekar, attdet visserligen är sällsynt att en tillverkare så grovt åsidosätter sinaskyldigheter som regeln förutsätter och att den därför kan bli av mindre värdeför köparen. I förhåUande till bedrägliga eller mindre vederhäftiga företag,vilka söker helt undandra sig sina skyldigheter, synes det dock vara av värdeför köparen att inte kunna mötas med invändningar baserade på lydelsen av defriskrivningsklausuler som faktiskt förekommer. Även i förhållande till meransvarskän-nande företag synes det vara av viss vikt för köparen att kunnahänvisa till att det finns en gräns för vad som tolereras av lagstiftaren. 4.2.8Reklamation m. m. Utredningenpåpekar att det vid försäljning till konsumenter inte sällan förekommerformulärrättsliga villkor enligt vilka köparens rätt att göra påföljdergällande förutsätter att han vidtagit vissa åtgärder. Som exempel nämns krav påatt köparen efter köpet fyllt i och till tillverkaren sänt ingarantisedel, att garantisedeln företes vid reklamation eller att köparenreklamerar mot fel skriftligen , ibland så som en veckaefter köpet. Kritik har ofta riktats mot dessa föreskrifter, som måste ansesöver hövan betunga köparen och kunna medföra rättsförluster för honom. Dettorde visserligen ofta förekomma, att säljare och tillverkare godtaranmärkningar mot fel, även om sådana villkor som nämnts inte har iakttagits,under föratsättning att annan utredning förebringas om inköpet och om felet.Detta kan dock enligt utredningens mening inte vara tillräckligt skäl att godtastränga klausuler. Tvärtom följer av de allmänna skäl som utredningen anfört idet föregående (4.1) att konsumenterna bör åtnjuta ett skydd genom tvinganderegler mot betungande föreskrifter om vad köparen skall iaktta vid reklamation. Utredningenanser det därför lämpligt att i konsumentköplagen införa tvingande regler omköparens reklamationsskyldighet. Reglerna bör klargöra vad som i dettahänseende kan krävas av köparen. Den köpare som reklamerat i enlighet medreglerna skall således inte kunna mötas av invändningen att han inte iakttagitsärskilda föreskrifter i allmänna leveransvillkor eller garantisedlar ochdärför mist sin möjlighet att kräva rättelse. Intet hindrar dock att säljareoch tillverkare uttrycker önskemål och ger köpare råd om hur reklamation skallske, bara dessa önskemål och råd inte är sanktionerade med rättsförlust förköpare som inte följer dem. De krav som kan ställas på reklamation vid ettkonsumentköp bör enligt utredningens mening inte blott vara lägre än vad somkrävs av en utan också lägre än som följer av de allmänna regler omreklamation som 52 § köplagen innehåller för s. k. civUa köp. Härför talar bl.a. att konsumenter inte bör gå förlustiga sina befogenhe- terpå grund av underlåtenhet att handla med den skyndsamhet som i och för sig ärönskvärd, när detta inte är nödvändigt för att tillgodose den andra partensberättigade intressen. I betraktande av de allvarliga konsekvenser somförlusten av rätt att göra gällande anspråk på grund av fel utgör för enköpare, bör man således avstå från att uppställa så stränga regler omreklamation som skulle komma i fråga om sanktionen vore lindrigare. Lagen börendast kräva så mycket av köparna som man kan begära att dessa även utankännedom om lagen ändå iakttar. DärtUl kommer att köparen inte alltid själv kanbedöma, om fel föreligger, och att han kan behöva rådfråga sakkunskap om sinajuridiska befogenheter. I 52 § köplagen skiljsmellan köparens skyldighet att underrätta säljaren om huruvida han vill"tala å fel eller brist i godset", s. k. neutral reklamation, ochköparens plikt att meddela säljaren huravida han vill häva köpet eUer krävagUlt gods. Enligt utredningens mening bör för konsumentköpens dd inte görasnågon sådan skillnad mellan olika typer av reklamation. För det stora flertaletkonsumenter torde det te sig främmande att för bibehållande av sin hävningsrättvid fel i varan nödgas att inte bara underrätta säljaren om felet inom visstid utan också uttryckligen göra en hävningsförklaring . En sådanordning är även ägnad att onödigtvis medföra rättsförluster för köparensärskilt i fall då säljaren lämnats tillfälle att avhjälpa felet och en längretid gått utan att detta avhjälpts. Det synes inte heller för säljarsidan varaförenat med några större nackdelar, om reklamationsplikten vid konsumentköpbegränsas tUl en skyldighet för köparen att för säljaren ge till känna att hananser varan behäftad med fel och att han inte vill låta sig nöja härmed. Detskäl som ligger bakom köplagens krav på särskild hävningsförklaring, nämUgenbehovet av slcydd för säljaren mot att köparen spekulerar på hans bekostnadgenom att även låta köpet gå tillbaka, har väsentligenaktualitet vid handelsköp eller köp av värdepapper och saknar följaktligenbärkraft för konsumentköpens del. Redan den omständigheten att köparen genomatt dröja för länge med reklamationen kan gå miste om de befogenheter konsumentköplagenger honom torde utgöra ett tillräckligt korrektiv mot att han missbrukar sinhävningsrätt. Utredningen erinrar också om det korrektiv häremot som ligger ireglerna om verkan av hävning i 57 och 58 §§ köplagen. Utredningen har medhänsyn tUl vad nu anförts kommit till slutsatsen att köparens reklamationsplikti konsumentköplagen bör inskränkas till en skyldighet att göra en s. k.neutral reklamation. Närtillverkare eller annan utfäst sig att avhjälpa fel, uppstår en speciellfråga, nämligen till vem köparen skall vara skyldig att reklamera. Utredningenanser att denna fråga inte kan förbigås i konsumentköplagen. Dels råderovisshet om vad som skall gälla, dels kan avtalen innehålla föreskrifter somleder tUl rättsförluster. Om avtalet föreskriver att reklamation t. ex. skallriktas till säljaren, även om tiUverkaren är den somskall avhjälpa fel, finns risk att köparen reklamerar till tillverkaren ochtror att han därmed har uppfyllt sina skyldigheter. Den rimliga lös-nuigen vilken överensstämmer med vad som föreskrivs i vissa förekommande formulär är att köparen med giltig verkan kan reklamera hos antingen tillverkaren ellersäljaren. Detta bör gälla oavsett vem köparen i sista hand vill rikta kravmot. Han kan nämligen inte , när han kräver avhjälpande, väntasta ställning till mot vem han skall göra befogenheter gällande, om avhjälpandeinte skulle ske. Utredningen diskuterar idetta sammanhang en fråga som har viss anknytning tUl de nu berördareklamationsreglerna, nämligen om konsumentköplagen efter mönster av 61 § köplagenbör klargöra på vems risk meddelanden från köparen till säljaren eller annanskaU gå, om meddelandet sänds med posten eller på telegrafisk väg. Utredningenföreslår att en regel med innehåll att meddelandena i dessa fall går påmottagarens risk och inte på avsändarens tas in i konsumentköplagen. 4.2.9Köparens förhåUande till kreditgivare Utredningenframhåller, att det skydd som den avser att bereda konsumenterna skulle bliföga värdefullt om även skulle tUlämpas vissa tillvägagångssättvid kreditköp som är vanliga. Genom dem betas köparen möjligheten att iförhållande till finansiär som innehar säljarens fordran på köpeskUlingen göragäUande invändningar, som han ägt göra mot säljaren. Köparen kan visserligenfrån säljaren kräva tillbaka vad han trots invändningen nödgats utge tillfinansiären men en sådan rätt att återkräva betalning kan uppenbarligen inteanses tillräck- Finansiärens rätt attunder nuvarande förhållanden utkräva köpeskUUngen, även om köparen skullekunna göra invändning mot säljaren på grand av fel i godset e. d. bygger bl. a.på att köparen ofta utställer löpande fordringsbevis, varefter finansiären iegenskap av godtroende innehavare kräver betalning och då inte kan mötas avinvändning på grund av köpet från köparen (jfr 15 § skuldebrevslagen och 17 §växel-lageu/. Det förekommer också att i avbetalningskontrakt intas bestämmelser,enligt vilka köparen avsäger sig rätten att mot förvärvare av kontraktet göragällande invändning på grund av köpet (s. k. "cut-off"-klausuler). Omåterigen finansiären lämnat lån direkt tiU köparen men genom förmedling avsäljaren och för att finansiera köpet, kan finansiären enligt gällande rätthävda att invändningar mot köpet inte kommer honom vid, därför att han lämnatlånet direkt till köparen och inte är part i dennes köpavtal med säljaren.Utredningen påpekar att det berörda problemet har sin motsvarighet i mångaandra länder och det har ansetts vara en betydande svaghet i konsumentensställning att han är tvungen att betala till finansiären, trots att han kunnatgöra invändning gällande i förhållande till säljaren. Även i dessa andra ländersynes det bliallt vanligare att säljare, som lämnat köparen kredit mot ägareförbehåll, intesjälv finansierar transaktionen utan skaffar sig motsvarande kredit från annan,oftast från finansieringsföretag, som specialiserar sig på denna form avfinansiering, eller från bank eller tillverkaren av varan (vilken i sin turkan vända sig till finansieringsföretag eller bank). I har man tUl enbörjan inskridit i de fall, där säljare och finansiär är nära lierade medvarandra, men senare övergått till att genomföra ett mer allmänt skydd förkonsumenter som köpare, baserat på att en konsument inte kan väntas inse atthan genom att utställa löpande papper avhänder sig möjligheten att görainvändningar på grund av köpet. Utvecklingen i rättspraxis har fullföljtsgenom lagstiftning. Den rältstekniska metodsom man använt i främmande lagstiftning (, samt i ett nyligenframlagt engelskt förslag) för att skydda konsumenten är i första hand attförbjuda löpande papper vid konsumentköp. Utredningen föreslår en sådan regelför . Redan nu innehåller formulär tiU avbetalningskontrakt stundomförsäkran, att löpande papper inte utställts för fordran på köpeskillingen,vilket bestyrker att det är möjligt för yrkesmässiga avbetalningssäljare attanpassa sig efter den regel som föreslås. Om trots förbudet löpande papperutfärdas och överlåts till bank, finansieringsinstitut eller tillverkare som äri god tro i fråga om invändningar, bör förvärvaren enligt utredningens meningvara skyddad i vanlig ordning. Det fordras därför inte någon ändring i debestämmelser i skuldebrevslagen och växellagen, som ger skydd åt godtroendeförvärvare av löpande papper. Den föreslagna regeln innehåller så tUl vida enlucka i köparens skydd, som det inte finns några garantier för att förbudetvinner hundraprocentig efterföljd. I undantagsfall kan det inträffa att detlöpande papperet kommer i händerna på förvärvare som är i god tro beträffandeinvändningar. Den av utredningen föreslagna metoden har likväl inte ansettsm.edföra några olägenheter i de länder där den begagnats och i praktiken torderiskerna för köparna inte vara stora. För att sanktionera förbudet mot löpandepapper vid konsumentköp torde det vara nödvändigt att stipulera straffansvarför överträdelse av förbudet. Utredningen föreslår ocksåatt i konsumentköplagen meddelas en bestämmelse om att s. "cut-off"-klausuler skall vara ogiltiga. Motsvarighet härtill finnslikaledes i amerikansk rätt ehuru med vissa modifikationer samt enligt detnyss åsyftade engelska förslaget. När en klausul av nu nämnd typ förekommer iett kontrakt riskerar finansiären att tro, att kontraktet avser ett köp sominte är konsumentköp ehuru faktiskt så är fallet. I en sådan situation skullefinansiären kunna göra en förlust genom att han inte kan motsätta sig eninvändning från köparens sida när denne visar att köpet faktiskt var ett konsumentköp.I den mån finansiären betraktar en sådan risk som ekonomiskt beaktansvärd, fårdet ankomma på honom att genom sitt mellanhavande med säljarföretaget kontrollera,att detta inte till honom överlåter avbetalningskontrakt, som härrör frånkonsumentköp. Finansiärerna torde inte sakna möjligheter till sådan kontroll. Vadslutligen beträffar de fall då köparen genom säljarens förmedling erhåller lånför bestridande av köpet föreslår utredningen en bestämmelse, enligt vilkenköparen får framställa samma invändningar mot långivaren som mot säljaren. I defall som här avses torde det stå klart för långivaren, att köpet avser ettkonsumentköp. Han har i varje fall möjlighet att underrätta sig om huravida såär fallet. de situationer som berörs av lagstiftningen köparen kan mot finansiärenhävda, att det föreligger fel i varan eller att han eljest inte är skyldig attutge betalning som avkrävs honom, blir det en sak mellan finansiären ochsäljaren att dra konsekvenserna därav. Den föreslagna lagstiftningen berör intedetta ämne. 4.3Följdändringar i köplagen m. m. Utredningenhar kommit tUl den slutsatsen att några följdändringar i den allmänna köplageninte behöver göras vid införande av en särskild lag om konsumentköp. Ibetänkandet erinras bl. a. om att den översyn av köplagen som det ankommer påutredningen att göra ännu inte är avslutad. Det är för tidigt att uttala sigom hur pass omfattande ändringar som bör företas i köplagen och när resultatetav översynen kan läggas fram'. Detta manar enligt utredningen till vissförsiktighet vid bedömningen av frågan om konsumentköplagen bör följas avändringar i köplagen. Det skulle visserligen kunna hävdas att konsumentköplageni vissa avseenden ger regler som föregriper resultatet av den pågåendeöversynen av köplagen. Vissa bestämmelser innebär sakliga ändringar iförhållande till vad som i motsvarande hänseenden föreskrivs i köplagen.Ändringarna avser emellertid delvis en kodifiering av regler som erhållit vissstadga i rättstillämpningen åtminstone såvitt avser civila köp. Till den deländ-rmgama står i överensstämmelse härmed synes någon olägenhet med tanke påden kommande revisionen av köplagens bestämmelser inte behöva befaras. På enpunkt, nämligen beträffande regleringen av köparens reklamationsplikt, ärläget dock särpräglat. Vad som härvidlag föreslås för konsumentköpens del gårlängre till köparens förmån än vad som f. n. gäller beträffande köp iallmänhet. Att enbart med tanke härpå ta upp frågan om en revision av köplagensregler om reklamation redan i detta sammanhang, synes dock utredningen intevara oundgängligen nödvändigt. Eftersomköplagens dispositiva regelsystem även i fortsättningen kommer att på olikasätt få tillämpning vid konsumentköp, skulle, när det gäller frågor som fallerinom det område som regleras av konsu- mentköplagen,kunna anföras skäl för att man redan vid lagens tillkomst bör företa deändringar i köplagen som från konsumentsynpunkt framstår som särskiltangelägna. Utredningen avser här sådana spörsmål som inte ansetts behövauttryckligen behandlas i den tvingande lagen, t. ex. verkan av att köparen föreköpet undersökt varan (47 § köplagen). Något starkt behov av att ändra dedispositiva reglema i nu åsyftade hänseenden torde emellertid inte föreligga.I rättspraxis har sålunda exempelvis i fråga om 47 § köplagen utbUdatsgrundsatser som i viss mån modifierar lagtextens innehåll. Utredningen erinrarvidare om den möjlighet till ingripande mot eventuella missbruk av avtalsfrihetenpå denna punkt som finns enUgt avtalsvillkorslagen. Detta äger motsvarandetUlämpning beträffande övriga spörsmål av nu berört slag. Med hänsyn härtillanser utredningen att någon ändring i köplagen inte behöver göras från nudiskuterad synpunkt. Konsumentköplagenstillkomst kräver enligt utredningens mening inte heller någon ändring i annanlagstiftning som har aktualitet beträffande ämnen som regleras i den nya lagen,t. ex, avtalslagen och skuldebrevslagen.