prop · FW03178 · 1973-12-31 00:00:00 — anser att den föreslagna övergångstiden är alltför kort.Veterinärstyrelsen anser att den nya indelningen bör ske så mjukt som möjligtoch förutsätter att lantbraksstyrdsen får bemyndigande att om särskilda skälföreligger uppskjuta verkställigheten av omorganisationen inom visst område.Statens veterinärmedicinska anstalt förutsätter att det centrala ämbetsverketsbefogenheter tillämpas generöst, eftersom omlokalisering medför personligaproblem av mycket varierande svårighetsgrad. Länsstyrelseni ifrågasätter, eftersom distriksveterinä-rerna fått en nyhuvudman, om det inte vore lämpligt alt avvakta resultatet och erfarenheternaav denna omorganisation och att först senare fastställa en ändrad indelning avveterinärdistrikten. Avde remissinstanser, som yttrat sig om den rådgivande nämnden, är det barastatens omplaceringsnämnd som finner en sådan nämnd lämplig. Enligtstatskontorets mening bör problem av den typ som kan uppslå vid enomorganisation lösas i första hand under medverkan av företagsnämndeninom resp, myndighet. Den föreslagna nämnden kan dock medföra attomorganisationen underlättas varför statskontoret inte vill motsätta siginrättandet av nämnden. Lantbruksstyrelsen anser att genomförandel av den nya distriklsinddningenblir en uppgift för lantbruksstyrelsen. Någon särskild rådgivande nämnd behövsdärför inte. Flertaletav de remissinstanser som yttrat sig över kostnadsfrågorna tillstyrkerutredningens förslag. Blanddessa remissinstanser befinner sig samt länsstyrelserna iKalmar, , och . betonar vikten av att utredningens förslag om bidrag tillavlägset boende djurägare realiseras. Överbefälhavaren framhållerbetydelsen ur försvarssynpunkt av all jordbruket i glesbygderna i rimlig månstöds genom att kostnaderna för veterinär service minskas. Veterinärstyrelsenanser det vara en grundförutsättning att statsbidrag till avlägset boendedjurägare utgår för att den uttunning av veterinärdistrikt som utredningenföreslår skall kunna ske, I fråga om bidragen tUl mindre bemedlade djurägarebör inkomslgränsen ökas med hänsyn till penningvärdeförsämringen. Ävenlänsstyrelsen i anser alt inkomstgränsen bör ändras. Lantbruksstyrelsenanser att möjligheten till kostnadsutjämning genom alt göra prakliktaxan likaför alla oavsett avståndet till veterinär stationeringsort bör noggrantprövas. i framhåller dessutom att om en sådanlösning inte genomförs de avlägset boende djurägarna bör kompenseras på annatsätt, t. ex. genom att statsbidrag lämnas för resor längre än tvåtre mil.Även i och finnergränsen på för hög. anserall, i avvaktan på en mer genomgripande reform och översyn av veterinärtaxan, djurägamainte bör debiteras högre resekostnad än som svarar mot veterinärs resa medegen bil fram och åter. Ifråga om utredningens förslag att veterinärernas inkomster även ifortsättningen bör utgöras av fast lön och av behandlingsarvoden från djurägarnakonstaterar lantbruksstyrelsen att nuvarande system fungerar väl.Riksrevisionsverket anser alt det nuvarande systemet innebär all statsverketsubventionerar djurägarna med viss del av lönekostnaden. En sådan taxekonslruklionär inte förenlig med självkostnadsbegreppet utan bör bytas ut mot enkombination av lim- och saktaxor (behandlingsarvoden). Ifråga om distriktsveterinärernas anställningsförhållanden framhållerlantbruksstyrelsen all det nuvarande systemet med i princip oreglerad arbetstidfungerar väl. Skulle en övergång ske tUl reglerade arbelslidförhållanden,måste organisationen få en delvis annan uppbyggnad än den föreslagna. Bl, a,blir det nödvändigt att inrätta yt- Länsstyrelserna i , och länhyser tveksamhet beträffande veterinäremas möjlighet att tillfredsställandeklara jourtjänsten. konstaterar att en förkortningav arbetstiden är nödvändig om allmänna arbetstidslagen skall följas.Förbundet anser det inte rimligt alt skapa en organisation som förutsätter väsentligtstörre arbelslidsinsats än den lagen föreskriver för arbetstagare i allmänhet,anför i stort sett liknande synpunkter och tilläggeratt om rimligare arbetsförhållanden skall ernås och en någorlunda bibehållenservice gentemot djurägama skall vidmakthållas bör lolalanlalet distriktsveterinäreri dagslägel faststäUas till omkring 270. Samtligade remissinstanser som yttrat sig över utredningens förslag till lösning avfrågan om distriktsveterinärernas Ijänsldokaler är tveksamma.Veterinärstyrelsen ifrågasätter om veterinärerna i ett stations-distrikt skallbelastas med annan del av hyran för Ijänstdokal än den som berör eventuellautrymmen för poliklinisk verksamhet. Veterinärerna måste dock kompenserasgenom att taxan för djurägarnas betalning även får inkludera ersättning förlokalkostnaden. Även anser att statsmakterna börsvara för kostnadema för tjänstdokalema, altemativt att staten svarar för kostnademaeller fördelar dem mellan sig och resp. kommun. Liknande synpunkter framförsav i , medan i finnerfrågan om anordnandet av erforderliga tjänstelokaler otillräckligt utredd.Länsstyrelsen i tycker att det med staten som huvudman fördistriktsveterinärorganisationen framstår som naturligt att även staten skallha huvudansvaret för tillkomsten av ändamålsenliga tjänstelokaler. motsätter sig att vissa kommuner åläggs att anordna och hålla tjänstelokalerför de föreslagna veterinärslalionema. Denna skyldighet bör närmast åvilastaten. Distriktsveterinärväsendetförstatligades fr. o. m. . Distriktsveterinärerna vardessförinnan anställda av landstingen, är f, n. indelat i 285veterinärdistrikt, av vilka två ingår i praktikområde. Distriktsinddningenkvarstår i allt väsentligt oförändrad . hardjurhållningen liksom hela jordbruksnäringen genomgått en snabb utveckling.Vidare har kommunikationerna radikalt förbättrats och även övriga förhållandensom påverkar distriktsveterinärernas verksamhet förändrats i sådan omfattningatt distriktsindelningen blivit föråldrad. Den har inte heller anpassats tillden nya kommunindelningen. Isamband med anmälan av prop. 1965: 38 angågende upprustning 3 1973.1 saml. avden veterinärmedicinska forskningen och utbUdningen, m. m. framhöll dåvarandechefen för att veterinärväsendets organisation bordebli föremål för översyn av särskilda sakkunniga. uttalade också (JoU1965: 6, rskr 1965: 165) att en sådan översyn borde komma tiU stånd. En särskUdutredning tillsattes, som antog namnet veterinärväsendeulredningen. Idirektiven för utredningen framhöll departementschefen att huvudsyftet medöversynen borde vara att anpassa veterinärväsendets uppgifter och organisationtill utvecklingens krav. De sakkunniga borde i första hand söka klarläggabehovet och arten av de framtida veterinära insatserna inom hälso- ochsjukvården bland husdjuren samt åstadkomma en rationellt utformad veterinärorganisation, som betjänade animalieproduktionen inom jordbruket genom en motsjukdomar och andra störningar inriktad förebyggande verksamhet. Utredningenhar avgett betänkandet (SOU 1971: 3) Veterinärdistriktsinddningen, m. m.Jag har tidigare redovisat innehållet i betänkandet och remissyttrandena överdetta. Jordbrukethar genomgått en snabb utveckling. Den odlade arealen, som vidlantbruksräkningen uppgick till 3 milj, ha, utgjorde 3,6 milj.ha. Förändringen av antalet jordbraksföretag har också varitbetydande. Företagen har minskal till hälften och utgjorde 150 1971.Djurhållningen har också förändrats avsevärt. Antalet kor, som var 1,9milj,, uppgick vid senaste lantbruksräkningen till 728 000, Minskningen av antaletjord-braksföretag med kor har varit mycket stark under de senaste årtiondena.Antalet sådana företag var ca 300 000 och hade reducerats till89 000. Antaletkor per jordbruksföretag har dock ökat något. fanns det sex kor per företagmot 1971. Hästama har minskat från ca 600 000 till 54 000. Fårenuppgick tiU 468 000 och till 330 000. Antalet svin var år 1932ca 1,5 mUj. TiU har antalet ökat tUl 2 280 000, Antalet fjäderfän harockså vuxit och utgjorde 8,4 milj, mot 3,7 milj, , Parallelltmed minskningen av djurantalet har skett en ökning av djurensavkastningsförmåga. Reduceringen av kostammen har exempelvis inte åtföljts avmotsvarande minskning av den totala mjölkproduktionen i landet. Produktionen avmjölk per ko höll sig ganska kring perår. har avkastningen i genomsnitt stigit med och varår 1971 . Den genomsnittliga mjölkavkastningen per ko väntasstiga tUl 4 600 resp. . Veterinärväsendeutrednuigenframhåller i fråga om distriktsveterinärernas arbetsuppgifter att dessaomfattar två huvudområden, nämligen hälso- och sjukvård bland husdjur samtlivs- medelshygienoch annan omgivningshygien. Det förstnämnda området är det helt dominerande. Utredningenhar i sitt arbete noggrant analyserat behovet av veterinära insatser iframtiden och framhåller att del med hänsyn lill utvecklingstendenserna inomveterinärmedicinen och animalieproduktionen framåtkommer att föreligga behov av sådana veterinära insatser somdistriktsveterinärerna främst är ansvariga för. Genom sin lokal- och personkännedomhar dessa veterinärer goda möjligheter att verksamt främja djursjukvården inomsina distrikt. Den nuvarande organisationsformen utgör en garanti för altsamhället vid epizootier och i fråga om de till människan överförbara djursjukdomarnahar tillgång till en effektiv organisation för bekämpandet. mening finns det med hänsyn tUl dessa omständigheter inteanledning att för framtiden ändra den nuvarande inriktnmgen avdistriktsveterinärernas arbete. I likhet med remissinstanserna delar jag dennauppfattning. Genom veterinärmedicinens utveckling och ändrade produktionsförhållandenkommer naturligtvis förändringar i arten och omfattningen av olika göromål attförekomma. Dessa förändringar kan dock förutses ligga inom ramen förverksamhetens nuvarande inriktning. 1fråga om hälso- och sjukvården bland husdjur ansluter sig utredningen tUlriksdagens ställningstagande som innebär att distriktsveterinärorganisationeni första hand skall tillgodose det behov av vård som föreligger för animalieproduktionensdjur. Distriktsveterinärernas behandling av sällskapsdjur bör liksom f, n, skevid sidan av de nyssnämnda obligatoriska tjänsteåliggandena. Jag delar dennauppfattning. Jagvill framhålla att den nya veterinärdistriktsinddningen, som jag återkommer liUsenare, är utformad på sådant sätl alt utrymme bör finnas för behandling ochvård även av sällskapsdjur. Jag utgår därför från att liksom ingendistriktsveterinär kommer all vägra att ge erforderlig vård åt sådanasällskapsdjur som t, ex. blivit utsatta för trafikolyckor och andra olycksfall.Jag vill också betona att vad jag nu anfört inte innebär någon inskränkning iskyldigheten för tjänsleveterinär att anmäla fall av sådan husdjurssjukdom somvisar sig mycket smittsam eller på annat sätt kan få stor spridning eller atteljest vidta åtgärder som faller inom ramen för uppgiften som tjänsteveterinär,t, ex, i fråga om djurskyddsövervakningen. framhållit måste djurens vård och behandUng tillmätas en alltstörre vikt. Även om djurskyddsfrågorna upptar en liten del av arbetstiden fördistriktsveterinärerna utgör de dock en väsentiig uppgift för dessa. Jagansluter mig också lill utredningens förslag alt distriktsveterinärerna även ifortsättningen bör tas i anspråk för rådgivning. Denna har en väsentUgbetydelse när det gäller att före- Distriktsveterinärerna är den kategori veterinärer som oftastkommer i kontakt med de enskilda djurägarna och har därför särskUt godaförutsättningar att sprida kunskaper och rön inom det veterinärmedicinskaområdet. De bör även kunna förmedla impulser tUl forskningen. Förlivsmedelshygienen innebär den nya livsmedelslagen (1971: 511, ändrad 1972:434) som trädde i kraft att är regionalt ochhälsovårdsnämnden lokalt ansvarig för livsmedelskontrollen. Distriktsveterinärär skyldig att medverka vid livsmedelskontrollen. Jag anser i likhet medKooperativa förbundet all del är naturligt att man liU fullo utnyttjar densakkunskap som distriktsveterinärerna besitter i fråga om livsmedels- ochannan omgivningshygien, I fråga om huvudmannaskapet för distriktsveterinärorganisationendelar jag utredningens och flertalet remissinstansers uppfattning att någraskäl knappast framkommit som talar mot ett fortsatt statiigt huvudmannaskap.Jag tillstyrker därför utredningens förslag att staten kvarstår som huvudman. Dennuvarande indelningen i veterinärdislrikt bygger på grundsatsen att i varjedistrikt skall finnas en distriktsveterinär och alt dennes tjänstgöringsskyldighetskall i princip omfatta endast det egna distriktet. Bakom detta ligger tankenatt djurägare m. fl. alltid skaU kunna vända sig tiU veterinär med skyldighetatt stå till tjänst med djursjukvård och andra förrättningar. I likhet medutredningen har jag inte funnit anledning att gå ifrån denna princip. Landetbör alltså även i fortsättningen vara indelat i veterinärdistrikt. Däremot börgrunderna för denna indelning i viss mån ändras, Veterinärväsendeulredningenframhåller när det gäller veterinär-dislriktsindelningen att det är svårt attge något absolut mått på hur stora distrikten bör vara men anger vissa allmännanormer som bör vara vägledande vid distriktsindelningen. Ett distrikt bör sålundavara så beskaffat att det ger minst en veterinär en rimlig arbetsbörda. Vidaremåste distriktet utgöra grund för en lämplig inkomstbildning för veterinären.Området får inte heller vara större än att lantbrukare och andra avnämare avveterinärtjänsterna får en rimlig service tUl en godtagbar kostnad. Det längstareseavståndet bör därför som regel inte vara mer än 4050'km från veterinärensstationeringsort. Med hänsyn till de allt bättre kommunikationsförhållandenabör något längre avstånd kunna accepteras . Föregen del kan jag ansluta mig till utredningens normer för distriktsindelningen.Jag fäster stort avseende vid att den veterinära servicen till lantbrukare ochandra avnämare vid en samlad bedömning inte försämras vid tillämpning av dessanormer. Även andra faktorer än djurunderlag och reseavstånd måste beaktas vidbestämmandel av distriktens omfattnino. Sådana faktorer är produktionensinriktning och andra fördet särskilda distriktet utmärkande speciella förhållanden. I många fallomfattar distrikten glesbygdsområden. De speciella problemen i dessa områdenmåste givetvis tillmätas stor betydelse och en tillfredsställande veterinärservicenivå upprätthållas även där. I dessa områden måste större reseavstånd ändet nyssnämnda ibland accepteras. Utredningenföreslår vidare alt gräns för veterinärdislrikt bör sammanfalla med kommun-och länsgräns. Jag tillstyrker i likhet med flertalet remissinstanserutredningens förslag i denna del. Härigenom underlättas bl. a,distriktsveterinärernas medverkan i de lokala hälsovårdsnämndernas arbete. och ställer sig dock tveksamma tillförslaget och anser det vara mer rationeUt att välja gränser med hänsyn tUl bl.a, husdjurens fördelning och vägnätels beskaffenhet. Med anledning härav villjag framhålla att vissa avvikelser bör kunna göras från den indelning som skalltiUämpas enligt nyssnämnda regel, I likhet med vad som redan nu gäller börlantbruksstyrelsen även i fortsättningen kunna förordna distriktsveterinär attfullgöra tjänsteåligganden även inom visst område i annat distrikt om så ärmotiverat av praktiska skäl. Dessutom bör del inte finnas hinder mot attdjurägare även i fortsättningen anlitar veterinär i angränsande distrikt. Veterinärväsendeutredningenföreslår alt de nya distrikten skall ge arbete åt minst en veterinär. Många avdistrikten avses ge utrymme ät två eller flera veterinärer. Utredningen tänkersig också all särskilda s. k. stationsdistrikt skall inrättas. Dessa skall varaså utformade att minst tre veterinärer kan sysselsättas inom samma distrikt ochha gemensam stationeringsort. Stalionsdistrikten har erUigt utredningens meningflera fördelar. Organisationsformen irmebär för de enskilda veterinärerna attarbetets fördelning mellan olika dagar blir jämnare och att de erbjuds störremöjligheter tiU regelbunden frilid. Vidare beräknas kvaliteten på den veterinäraservicen bli högre i stalionsdistrikten genom alt veterinärerna där fårtillgång till välutrustade prakliklokaler och att speciella kunskaper hos enenskild veterinär kan utnyttjas i större utsträckning än vad som skuUe hablivit fallet om denne varit stationerad i ett enmansdistrikt. undersökningar har djur-ägamas kostnader visat sig vara i stortsett lika oberoende av organisationsform. Föregen del finner jag att flerveterinärdistrikt medför fördelar inte minst ur arbetsplaneringssynpunkt,Enmansdistrikt bör finnas kvar företrädesvis i sådana områden, därdjurtillgången är så begränsad att den inte medger sysselsättning åt mer än endistriktsveterinär. Inom flerveterinärdistrikt bör veterinärerna som regelerhålla olika stationeringsorter men ha tjänstgöringsskyldighet inom heladistriktet. De bör nära samarbeta och vid tjänstgöringsfrihet ersätta varandra. Utredningensförslag om distrikt med minst tre veterinärer med ge- mensam stationeringsort tUlstyrks av flertaletremissinstanser. Förslaget erbjuder otvivelaktigt flera fördelar. Dessa är förarbetstagarnas del att större möjlighet till ordnad arbetstid skapas och förkundemas del att en klinik med god utrustning kan inrättas. Jag vill i deltasammanhang erinra om beslut i anledning av proposition med förslagom inrättande av en fältstation i (prop, 1973: 107, JoU 1973: 26, rskr1973: 233), Enligt detta skaU en veterinärstation inrättas i , I den velerinärutbildningunder en termin som skall ske vid veterinärinrättningen i fältslationför och lanlbrukshög-skolan skall veterinärerna vidstationen dellaga. Flera remissinstanser ställer sig dock tveksamma lillförslaget om velerinärstationer, nämligen och vissa länsstyrelser. Koncentrationen av flera veterinä-ertill en och samma ort kan enligt deras mening medföra olägenheter förlantbrukarna. För dessa kan del vara förmånligare om veterinärerna finnsstationerade på olika platser inom distriktet, Veterinärförbun-del framhålleratt även andra vägar för samarbete mellan veterinärerna än vid veterinärstalionbör prövas. Jag delar den tveksamhet som de sistnämnda remissinstanserna geruttryck åt. Koncentrationen i veterinär verksamhet får inte gå så långt att deenskUda avnämarna blir lidande därav. Jag är därför inte beredd att nu föreslåatt ytterligare velerinärstalioner inrättas, I den plan tilldistriktsindelning, som jag kommer att närmare beröra, har jag därförinte tagit upp några sådana stationer utöver den i . När ytterligareerfarenhet erhållits är jag dock beredd all på nytt ta upp frågan omupprättandet av veterinärslalioner. Dessa bör komma i fråga endast i distriktmed stor djurtäthet och där underlag finns för minst tre distriktsveterinärer.Exempel på sådana distrikt är , , , , ochVara, Utredningen har utarbetat normer som anger den arbetsbördasom kan anses rimlig för en distriktsveterinär. Utredningen har därvid använtsig av ett särskilt jämförelsetal. Delta utgör för ett visst distrikt summan avantalet hästar, kor och svin, varvid hästar och kor multipliceras medkoefficienten 1 och svin med 0,1. För en- och tvåmansdistrikt anserutredningen ett djurunderlag på 5 000 djurenheter per veterinär vara lämplignorm under förutsättning att reseavståndet från stationeringsorten inteöverstiger . För stalionsdistrikten föreslås 7 000 djurenheter perveterinär vid ett längsta reseavstånd av . Med dessa normer som grundkommer utredningen fram till alt landet bör delas in i utöverveterinärhögskolans praktikområde sammanlagt 110 veterinärdistrikt, varav 19stationsdistrikt. Antalet tjänster som distriktsveterinär föreslås bli 230.Därjämte föreslås 30 tjänster som regionvikarie, tio rekryteringstjänster samlbiträdes-tjänster. Denav utredningen tillämpade metoden med jämförelsetal är enUgt min meningvärdefull eftersom den ger en uppfattning om arbetsbördans omfattning i olikadistrikt. Det föreslagna jämförelsetalet 5 000 djurenheter perdistriktsveterinär bör kunna tjäna som riktlinje vid bestämmandet av dislriktsindelningmen det torde vara motiverat all gå under, i vissa fall långtunder detta tal med hänsyn till reseavstånd och behovet av att upprätthålla entillfredsställande veterinär service framför allt i glesbygdsområdena, Iflertalet fall får också distrikten en naturlig avgränsning på en lägre nivå ifråga om djurunderlaget genom principen att distrikten bör följa kommungränser. Jaghar i arbetet med att upprätta ny veterinärdistriktsinddning bl, a, beaktat detmaterial som kommit fram vid lantbruksräkning och de mer begränsadeuppgifter som föreligger års företagsräkning. De data som därviderhållits ansluter sig i stort sett lUl de prognoser som Svensk husdjursskötselgjort upp och som finns redovisade i utredningen. Vidmin bedömning av behovet av antalet tjänster i dislriktsveteri-närorganisationenhar jag funnit att detta bör vara oförändrat, dvs, 285. Av dessa tjänster bör255 vara placerade på olika distrikt, 30 tjänster bör avses för regionvikarier. Inomdistriktsveterinärväsendet förekommer f, n, ett omfattande vikariatssystem föratt läcka behovet av ersättare vid semestrar och andra ledigheter, Vikarialstjänstgöringenberäknar utredningen motsvara 67 helårstjänster. En stor del av vikariateninnehas av obefordrade veterinärer utan fast anställning. De föreslagnaregionvikarierna skall fullgöra vikariatsljänslgöring och skall tillgodose delbehov av ytterligare veterinär arbetskraft som föreligger i den nyaorganisationen. Genom all särskilda tjänster inrättas ges vikarierna anstäUningstrygghet,Hela vikariatsbehovet täcks dock inte av regionvikarierna. Framför allt under semesterperiodenmåste andra vikarier las i anspråk. Jag tillstyrker även attrekryteringstjänster inrättas för att bereda yngre veterinärer möjlighet attskaffa sig Ökad erfarenhet av veterinäryrket under distriktsveterinärsöverinseende. Tio av distriklsvelerinärtjänsterna bör bli rekryteringstjänster. Landelsindelning i veterinärdistrikt bör som beslutas av Kungl, Maj:t, Detbör även ankomma på Kungl, Maj:t att besluta om inrättande avveterinärstationer. Upplysningsvis vill jag meddela alt jag räknar med alllandet skall delas in i 92 veterinärdislrikt inkl, veterinärhögskolanspraktikområde enligt en plan för distriktsindelningen som upprättats ijordbruksdepartementet. Denna plan torde för information få fogastill protokollet i detta ärende som bilaga. Utredningenföreslår att tjänster som djurslagsspecialist skall tillföras statensveterinärmedicinska anstalts konsulenlavddning. Innehavarna av tjänsterna börplaceras på olika platser i landet, där de inom resp.regioii skall tjänstgöra som specialister på vissa djurslag. Inrättandet avdessa tjänster föranleds enligt utredningens mening av att behovet avkvalificerad utredning och rådgivning har ökat som en följd av animalieproduktionensallt mer specialiserade inriktning. Jag anser att den rådgivningsverksamhet påjordbrukets område som bedrivs av statiiga organ är av största betydelse föratt skapa etl rationellt jordbruk i landet. Verksamheten handhas av bl. a.lantbruksstyrelsen, statens veterinärmedicinska anstalt, lantbrakshögskolanoch . Jag är dock inte beredd att i detta sammanhang la uppfrågan om ytterligare tjänster på området. Jag vill också erinra om all jordbruksnäringensjälv genom de organiserade hälsokontrollerna har anställt regionaladjurslagsspecialister inom svinhälsovården, nölhälso-vården ochjuverhälsovården. Dessa specialister sysslar bl, a, med sjukdomsutredningar, sjukdomsbekämpandeoch regional rådgivning, Ifråga om distriktsveterinärernas anställningsförhållanden förutsätterutredningen att veterinärernas inkomster även i fortsättningen bör utgöras avfast lön samt av behandlingsarvoden enligt fastställd taxa från djurägarna. Denfasta lönen anses böra vara en ersättning för de tjänster som direkt ellerindirekt kommer samhället lill godo men som ofta inte är mätbara på sådant sättatt de kan er-sällas enligt taxa. Även jag ansluter mig i princip till dessasynpunkter. Veterinärernas inkomster är dock, liksom deras övriga arbets- och anställningsvillkor,beroende av förhandlingar.