prop · FW0332 · 1973-12-31 00:00:00 — Med utgångspunkt i det fördaresonemanget konstaterar de sakkunniga att det inte finns utrymme för att i enreviderad famUjerättslig lagstiftning knyta rättsverkningar till skuld till familjensupplösning. Desakkunniga anför vidare synpunkter på frågan om äktenskapets frivillighet ochvUken vikt det motstående intresset av famUjestabilitet kan tUläggas. De anseratt de nuvarande restriktionerna i fråga om upplösningsmöjligheterna bör slopasoch makes vilja att upplösa äktenskapet i stället alltid respekteras. Derättsliga restriktionerna kan på sin höjd antas ha marginella sammanhållandeeffekter. De sammanhållande faktorerna torde i stället vara de faktiskasvårigheter av ekonomisk, social och psykisk art som kan möta vid enfamiljeupplösning. Intresset av att motverka förhastade skilsmässor bör dockföranleda att principen om respekten för makes vilja får lida inskränkningsåtillvida att en betänketid bör föregå äktenskapsskillnaden, när makarna inteär ense om upplösningen eller när de gemensamt har vårdnaden om barn under 16år. Betänketiden bör dock förkortas väsentligt i förhållande till nu gällandeminimum för hemskiUnadstid. inledande delen av betänkandet tar de sakkunniga slutligen upp vissaprincipiella resonemang kring makarnas ekonomiska självständighet ochjämlikhet. De påpekar att nuvarande regler har genomfört inte bara en formelljämlikhet utan också, till fullföljande av idén om familjen som en gemenskap,en materiell jämlikhet i det makarna skall bidra till familjens försörjningvar och en efter sin förmåga och; oavsett det egna tillskottets storlek, i likamån få sina behov tillgodosedda pä den standard som de sammanlagda resursernamedger. Dessa ekonomiska grundlinjer accepterar makarnas ekonomiska beroendeav varandra, vilket betecknas som naturligt mot bakgrund av densamhällsstruktur och det familjemönster som rådde vid reglemas tillkomst.Sedermera har stora förändringar skett i dessa hänseenden, men alltjämt harbara omkring en fjärdedel av de gifta kvinnorna sådana förvärvsinkomster att dekan antas vara ekonomiskt oberoende av sin make. Frågan om makarsunderhållsskyldighet mot varandra har därför inte förlorat sin aktualitet.Problemet har minskat väsentligt kvantitativt men kvalitativt har förändringenbegränsat sig till att möjligheterna för makarna att göra sig ekonomisktoberoende av varandra har ökat. Dessa möjligheter står dock inte till buds föralla, dels därför Prop.1973: 32 67 attfamUjerna i mycket stor utsträckning själva måste sörja för vården ochtillsynen av barnen på drygt 800 000 bam under skolåldern går det 82 000kommunala daghemsplatser dels därför att det inte överallt finnsarbetstillfällen för alla. Desakkunniga anlägger härefter synpunkter på underhållsskyldigheten såväl underbestående äktenskap som efter skilsmässa och diskuterar olika möjligheter tillbegränsningar, dock utan att ta ställning i dessa frågor, som skall behandlasunder det fortsatta utredningsarbetet. Också avvägningen mellan ekonomisksjälvständighet och gemenskap med avseende på makamas egendom diskuterasöversiktligt utan ställningstaganden från de sakkunnigas sida utom på enpunkt, nämligen när det gäller delningen av boet vid upplösning av äktenskapinnan någon ekonomisk gemenskap av betydelse himnit etableras. De sakkunnigafinner att nuvarande regel om hälftendelning inte kan sakligt motiveras isådana fall. 4,2,1 Trolovning De sakkunniga konstaterar att rättsutveckUngen harlett till en alltmer reducerad betydelse av trolovningen och att det kan antasatt de som kommit överens om att gifta sig oftast är omedvetna om de rättsverkningarsom en brytning kan medföra. av de trolovade bör enligt de sakkunnigasmening kunna bryta trolovningen utan risk för rättsliga konsekvenser oavsettvilket skälet till brytningen kan vara, och alla regler som knyter rättsföljdertUl skuld till brytningen bör utgå. Detta gäller dels bestämmelsen i GB 1: 2andra stycket andra punkten om mistning av rätten att återfå gåvor, delsskadeståndsreglerna. Att dessa regler utgår innebär inte att allt handlandefrån trolovads sida skulle gå fritt från konsekvenser. I den mån den enehandlar oredligt genom att vUseleda den andre eller bryter avtal av ekonomisknatur, som han har ingått med den andre, och därigenom vållar denne ekonomiskskada kan skadeståndsansvar inträda enligt allmänna regler. Sakligt sett i närasamband med skadeståndsreglerna står den i GB 1: 6 upptagna bestämmelsen omtrolovad kvinnas rätt till andel i mannens kvarlåtenskap när bam har avlatsoch trolovningen upplöses genom mannens död. Om rättsordningen övergår till atti större utsträckning än behandla makar som två ekonomisktsjälvständiga personer bör enligt de sakkunniga så mycket mindre i dettasammanhang finnas anledning att bevara en ekonomisk relation med rötter i ettförgånget rättssystem, som byggde på kvinnans beroende av mannen för sinförsörjning. Någon ekonomisk gemenskap har här inte uppkommit mellan parterna.Den ensamstående modern har numera helt andra möjligheter än vid tillkomsten avGB att få stöd av samhället när hon är i behov därav. Prop.1973: 32 68 Vidfaderns död har barnet dessutom rätt tUl arv efter honom, vilket kan bidra tillatt minska moderns egen underhållsbörda. Också 6 § bör därför utgå. Av de i 1 kap. upptagna reglerna om trolovningsrättsverkningar återstår härefter bara bestämmelserna i 2 § om återbäring avgåvor efter upplösning av trolovning. Tvister om återbäring av gåvor tordeenligt de sakkunniga vara sällsynta. Detta kan möjUgen tUl en del förklarasvara en följd av reglernas blotta existens men det förefaller mera sannoliktatt det beror på att gåvor av någon ekonomisk betydelse givna "föräktenskapets skull" torde vara säUsynta i det moderna samhället. För denallmänna uppfattningen framstår det som rimligt och rättvist att handla enligtden ordning som den givna regleringen återspeglar. Denna skulle alltså kunnatänkas bli tillämpad av partema även utan stödet av uttryckliga föreskrifter.Vidare torde allmänna förmögenhetsrättsliga regler vara tUlämpliga även närdet gäller återbäring av gåvor. När en gåva har lämnats "för äktenskapetsskull" torde det ha varit en för givaren bestämmande och av mottagarenlätt insedd förutsättning för rättshandlingen att äktenskapet skulle komma tillstånd. Om i ett sådant fall trolovningen bryts och äktenskapet alltså intekommer tUl stånd, torde därför redan med stöd av allmänna avtalsrättsligaprinciper givaren kunna påkalla gåvans återgång. Sammanfattningsvis finner de sakkunniga att detinte torde föreligga något större behov av att behålla de särskUda reglerna omåterbäring av gåvor. Samtliga regler som knyter rättsverkningar till trolovningenkan och bör enligt deras mening utgå och de föreslår följaktligen atttrolovningen avskaffas som särskilt rättsligt institut och får vara bara enfaktisk företeelse, låt vara att i lagstiftning utanför GB särskUdarättsverkningar kan vara knutna till denna. Som exempel på lagregler av sådaninnebörd nämns bestämmelsema i 11 kap. 8 § ÄB om testamente till förmån förtrolovad samt jävsregler. 4.2,2Hinder mot äktenskap Enligt de sakkunnigas mening finns det anledning attvara restriktiv med äktenskapsiiinder. Samlevnad utan äktenskap är socialtgodtaget och äktenskapshindren hindrar i de flesta fall inte en faktiskfamUje-bildning. Eftersom syftet med äktenskapslagstiftningen är att lösa deproblem som samlevnaden kan medföra på ett mer ändamålsenligt sätt än somannars skulle vara möjligt är det enligt de sakkunniga otillfredsställande attde som faktiskt lever i familjegemenskap inte skall kunna få äktenskapetsregelsystem tillämpligt på sui samlevnad. Det skulle kunna ifrågasättas om intehinder mot äktenskap bör uppställas bara i den mån samhället finner sig börainskrida mot motsvarande faktiska förbindelse, dvs. då denna förbindelse ärstraffbar. Prop.1973: 32 69 kunnigahar emellertid inte ansett sig böra gå så långt, eftersom det skulle innebäraatt samhället frånhänder sig ett medel att nyansera sin inställning till olikaförbindelser och möjligheter att genom krav på tUlstånd från fall till fallpröva äktenskapets lämplighet. Ifråga om äktenskapsåldem, som är för både man och kvinna, föreslår desakkunniga inte någon ändring. VisserUgen föreligger från samhällets sidaintet hinder mot att den som ännu inte uppnått bildar familj och,efter fyUda , har sexuellt umgänge. De sakkunniga anser ändå att kravet påviss äktenskapsålder är väl underbyggt. Det kan enligt deras mening nämligenantas att den som är i allmänhet inte har nått den mognad ocherfarenhet som skapar föratsättningar för självständiga ställningstaganden isamlevnaden och för att lösa de problem av personlig och ekonomisk art somuppkommer i denna. Samlevnad med båda eller ena parten i en ålder under 18 årmåste därför såväl från allmän synpunkt som av hänsyn tUl den underårige självi allmänhet anses mindre önskvärd. SkUsmässofrekvensen för äktenskap somingåtts efter åldersdispens visar också på att sådana ofta tillkommer utantillräcklig eftertanke. Dispens från ålderskravet meddelas nu avlänsstyrelsen. Avgörandet bör enligt de sakkunniga i stället träffas avbarnavårdsnämnden. inhämtar i allmänhet yttrande frånbarnavårdsnämnden och låter detta bli avgörande för sitt beslut. Det synes desakkunniga mest ändamålsenligt att den instans som har det reella avgörandet isin hand och som dessutom torde vara mest lämpad att bedöma frågan får på egetansvar avgöra om dispens skall lämnas eller inte. Vadgäller kravet på samtycke av giftoman tUl äktenskap av underårig elleromyndigförklarad föreslår de sakkimniga att omyndigförkla-rads giftermålalltjämt skall vara beroende av förmyndarens samtycke. I sådana fall är detådagalagt att mannen eller kvinnan som vill gifta sig inte kan ta vård om sinaangelägenheter. De som på grund av underårighet är omyndiga har efter fyllda 18år redan så långtgående rättslig självständighet att det är möjligt för dem attbUda familj oavsett föräldrarnas inställning. Eftersom varje tUlåten faktisksamlevnad med familjefunktioner i princip ocksä skall kunna utnyttja äktenskapsrättensregelsystem föreslås att kravet på föräldrasamtycke upphävs. Såvitt avserunderåriga under föratsätts dock att föräldrarna hörs i dispensärendetoch att deras inställning därvid tUlmäts stor vikt. Mentalasjukdoms- och abnormtUlstånd föreslås upphöra att vara äktenskapshinder. Dettainnebär att det för alla gällande kravet på rättslig handlingsförmåga medavseende på den specieUa rättshandling som giftermålet utgör anses varatillfyllest. Vid sidan av den angivna principiella utgångspunkten, somtalar för att inte upprätthålla hindret, anför de sakkunniga som skäl för dettaförslag att hindret sätter mentala sjukdomar och defekter i en särställningsom inte kan medicinskt Prop.1973: 32 70 ellerarvsbiologiskt motiveras samt att det träffar godtyckligt. Eftersom man nu intelängre antecknar sinnessjukdom och sinnesslöhet i kyrkoböckerna beror det oftapå en slump om hindret uppdagas vid hindersprövningen. Antaletdispensansöknmgar är mycket lågt. Något avslag på dispensansökan harinte förekommit . För de gravt sjuka eller utvecklingsstördautesluter redan deras faktiska situation familjebUdning och därmedaktualiseras inte heller äktenskap. Vid lindrigare psykiska störningar kanenligt de sakkunniga en familjebildning ofta vara av positivt värde frånpsykiatrisk synpunkt. Av släktskapshindren tar de sakkunniga särskilt uppfrågan om äktenskap mellan halvsyskon bör kunna tillåtas. Av ett tillbetänkandet fogat expertutlåtande framgår att de genetiska riskerna föravkomman i en sådan förbindelse kan bedömas vara desamma som för avkomman i enförbindelse mellan ett syskon och det andras avkomling, en förbindelse som nuär fullt tillåten och efter dispens kan ges äktenskapets form. De sakkunnigaanser därför att äktenskap mellan halvsyskon bör kunna tillåtas men, med hänsyntill de sociala aspekterna på frågan, vara beroende på Kungl. Maj:ts dispens.Mot äktenskap mellan ett syskon och det andras avkomling anser de sakkunnigainga avgörande medicinska eller sociala skäl kunna anföras och de föreslårdärför att detta hinder avskaffas. Detsamma gäUer nuvarande dispensabla svågerskapshinder,för vilket några medicinska skäl över huvud taget inte kan anföras. I fråga om övriga äktenskapshinder, rätt upp- ochnedstigande släktskap samt bestående äktenskap, föreslås inga ändringar. Ledamoten har reserverat sig mot desakkunnigas förslag att barnavårdsnämnden i stället för skaU blidispensmyndighet när den som önskar ingå äktenskap ännu inte fyllt samtmot förslaget att helt slopa kravet på giftomannasamtycke. Hon anser attlänsstyrelsen även i fortsättningen bör pröva dispensärenden, givetvis efterhörande av barnavårdsnämnden, samt att giftomannasamtycke bör vara vUlkor föratt dispens skall kunna ges när underårighet utgör ett hinder mot äktenskap. 4,2,3Hindersprövning Liksom föreslås giftermålet föregås av enprövning av om något äktenskapshinder föreligger. De sakkunniga föreslår härvidlagden förenklingen från lagteknisk synpunkt att lagen överlämnar åt Kungl. Maj:tatt bestämma vilken myndighet som skall vara prövningsmyndighet. Förslagetsammanhänger med att förändringar kan förutses i fråga om folkbokföringensorganisation och att också själva folkbokföringstekniken och metoderna att fåfram data ur bokföringen snabbt kan ändras. Skyldigheten för mannen att företeäktenskapsbetyg när han är skriven på annat håll än kvinnan föreslås upphävd.Det förutsätts att 1973: 32 71 denhindersprövande myndigheten står parterna till tjänst genom att själv anskaffa,de erforderliga folkbokföringsuppgifterna för båda parterna. 4,2,4Formen för ingående av äktenskap I fråga om formen för ingående av äktenskap menarde sakkunniga att lagen bör ställa sig neutral i förhållande tUl reUgiösa ochandra föreställningar på området. Den bör därför inte innehålla särskildabestämmelser om en kyrklig resp. borgerUg vigselform. Redan benämningen vigsel,som är den ursprangliga beteckningen på den kyrkliga formen och anknyter tillden religiösa uppfattningen om äktenskapet som ett sakrament, bör av sammaanledning undvikas. En viktig uppgift för lagen är att skapa en form föringående av äktenskap, som säkrar bevisningen om äktenskapets tillkomst.Väsentiigt är även att fri villigheten i parternas överenskommelse säkerställs.Vidare bör dubbla förfaranden undvikas. De som önskar ingå äktenskapet medkyrklig inramning bör inte vara tvungna att därjämte underkasta sig ett civiltförfarande. Strävan bör vara att skapa ett så enkelt förfarande som möjligtför parterna. Om medverkan av företrädare för det allmänna skall krävas ochgiftermålet kunna omges med valfri inramning, bör äktenskap därför kunna ingåsockså än ordinarie tjänstetid och på annat ställe än tjänstelokal.De sakkunniga anför slutligen att någon form av registrering av det ingångnaäktenskapet är nödvändig. Desakkunniga tar avstånd från tanken att knyta inträdet av äktenskapetsrättsverkningar till registreringen som konstitutivt moment. De förordar istället ett förfarande som enligt deras mening i högre grad knyter äktenskapetsuppkomst till mannens och kvinnans eget handlande och innebär ettenhetligt förfarande, nämligen deras anmälan till en företrädare för detallmänna, att de är ense om äktenskapet. Anmälningen skall vara skriftlig ochavlämnas av parterna personligen till den som har utsetts att motta sådanaanmälningar. Enligt förslaget regleras i lagen i motsats till vad nu ärfallet bara de led i äktenskapets ingående som har betydelse för deträttsliga äktenskapets giltighet, medan vigsel eller annan högtidlig inramningsom mannen och kvinnan kan vilja ge sitt giftermål lämnas utanför varjereglering, Bakgmnden till den föreslagna ordningen är att det från denborgerliga rättsordningens synpunkt saknas anledning att ge regler förgiftermålet utöver sådana som syftar dels tUl att konstatera parternassamstämmiga vUja att reglema för gifta skaU gälla i deras familjegemenskap,dels till att bevaka det allmännas intresse av att äktenskapet inte ingås istrid mot äktenskapshinder och av att det blir offentligt genom registrering. Medhänsyn tUl att mottagaren av anmälningen främst har att till- Prop.1973: 32 72 varatadet allmännas intressen, bland dem intresset av att giftermålet registreras,finner de sakkunniga att det ligger närmast till hands att anmälningen skallgöras tUl tiänsteman hos folkbokföringsmyndighet. En sådan ordning skulleemeUertid tvinga dem som vill ge sitt giftermål en religiös eller annanhögtidlig inramning tUl dubbla förfaranden. För att undvika denna olägenhetföreslås att till mottagare av anmälningar skall kunna utses också personer somkan ge giftermålet en kyrklig eller annan högtidlig inramning för dem som såönskar. Vilka personer som skall vara behöriga att ta emot anmälningar reglerasenligt förslaget inte i lagen utan överlämnas till Kungl. Maj:t att bestämmamed möjlighet för Kungl. Maj:t att delegera uppgiften. Det föratsätts attuppdrag att vara mottagare ges generellt tUl vissa kategorier tjänstemän vidbl. a. lokal folkbokföringsmyndighet som tjänsteåliggande samt att behörighet iövrigt tUläggas präster och pastorer såväl i som i andratrossamfund där vigsel nu får äga ram. Också lämpUga enskUda personer utananknytning tUl någon trosriktning skall kunna utses till mottagare. Eftersomanmälan innefattar ett förfarande, där initiativet utgår från den som göranmälningen, måste förfarandet kombineras med regler om att mottagaren skallavvisa anmälningen, när de i lagen angivna föratsättningama för äktenskapetsuppkomst inte föreUgger. Mottagaren skall sålunda enligt förslaget inte taemot anmälningen eller, om den mottagits, avvisa den, om frihet frånäktenskapshinder inte visas föreligga eller om reglerna om förfarandet inteiakttas av parterna. Avvisning skall också ske om anmälningen är oklar till sininnebörd eller det framgår av omständighetema att mannen och kvinnan inte göranmälningen av fri vilja och med insikt om dess innebörd. Desakkunniga framhåUer att en fördel med det föreslagna anmälningssystemet äratt det kan antas lösa frågan om prästs skyldighet att viga frånskilda. Om prästeri i administrativ ordning utses till mottagare av anmälningarmed skyldighet för församlingspräster att vara mottagare och behörighet förövriga präster, kommer uppgiften inte att innefatta någon skyldighet att geäktenskapets ingående den religiösa överbyggnad som vigseln innebär.Mottagandet och prövningen av anmälningen blir en rent civil tjänsteåtgärdjämförbar med mottagandet och prövningen av andra anmälningar inom folkbokföringen.Det synes enligt de sakkunniga knappast sannolikt att handläggningen kan kommai konflikt med prästens religiösa uppfattning om äktenskapets natur. Denceremoniella inramningen faller som förut sagts utanför det av lagen regleradeförfarandet för giftermålet. Hur högtidligheten skall gestaltas blir därförhelt beroende på kontrahenternas egna önskemål. På de sakkunnigas uppdrag harförfattarna var för sigutarbetat förslag till en civil inram- 1973: 32 73 ningav giftermålet såvitt avser de ord som mottagaren av anmälningen kan rikta tillde blivande makarna efter deras eget val. Förslagen har bifogats betänkandetsom bilaga. De sakkunniga påpekar att den föreslagna ordningeninte uppfyller det krav på vittnens medverkan som gäller enligt FN-konventionenangående samtycke till, minimiålder för samt registrering av äktenskap. Desakkunniga erinrar emellertid om att avsteg från konventionens regler omkungörelseförfarande gjordes när den lagfästa lysningen avskaffades utan attdet då uppkom fråga om att säga upp konventionen. De avvikelser från denna somkommer att föreligga om de sakkunnigas förslag genomförs synes i vart fallinte vara av sådan art att äktenskap ingångna enligt den föreslagna ordningenlöper risken att inte godkännas i konventionsstat. Ledamötema och har reserveratsig mot de sakkunnigas förslag när det gäller formen för ingående aväktenskap. Enligt deras mening bör formen vara sådan att den markerar attgiftermålet är en av de viktigaste händelserna i livet. Det av majoritetenföreslagna förfarandet ter sig torftigt och fjärmat från den verklighet somdet rör sig om. Även om den föreslagna ordningen inte hindrar att det rättsligaförfarandet efter mannens och kvinnans eget val kan ges en högtidUg inramningblir denna inte en del av den stadfästa formen utan jämställd med vilka privataarrangemang som helst. Reservanterna finner vidare majoritetsförslagetoacceptabelt av den anledningen att det inte innehåller något krav på vittnensnärvaro vid giftermålet. Reservantema förordar att de nuvarande formerna avvigsel bibe-håUs. De anser dock att reglerna om prästs vigselskyldighet börändras enligt ett av hovrättspresidenten i en promemoria den 1febmari 1963 framlagt förslag. Detta innebär i huvudsak att, om församlingsprästeninte vill viga därför att vigseln skulle medföra samvetsnöd för honom, vigselni hans ställe skall kunna förrättas av vikarie, som är villig att motta uppdraget. De sakkunniga förklarar sig dela uppfattningen attdet är ett allmänt intresse att motverka förhastade skilsmässor. Medlingen hartill syfte att förlika makarna. I vilken omfattning den faktiskt når dettasyfte är enligt de sakkunniga svårt att avgöra. Medlingen i sin nuvarande formär enligt dem förenad med negativa effekter. Obligatoriet rimmar illa med dennutida synen på den enskilda individens förmåga att själv bedöma sin situation.Tvånget till medling skapar en negativ attityd hos makarna som motverkar syftetatt förbättra deras förhållande tUl varandra så att de avstår från attskiljas. Ofta sker medling vid 1973: 32 74 för sen tidpunkt och medlaren är inte alltid tillräckligtutbildad eller erfaren för sin uppgift. Enligt de sakkunniga erbjuder familjerådgivningen genomsin organisatoriska uppbyggnad och inriktningen av verksamheten det meständamålsenliga instramentet när det gäller att förebygga förhastadeskilsmässor. Om familjerådgivningen skulle träda i stället för medlingen börden emellertid inte göras obligatorisk utan förbli frivillig. De sakkunnigafruktar att det förtroende som familjerådgivningen har byggt upp ochden positiva attityd som den f. n. möter hos allmänheten annars skulleallvarligt äventyras. Familjerådgivningen har ännu inte blivit så utbyggd attden kan överta medlingsorganisationens uppgifter, även om medlingen görsfrivUlig. De sakkunniga föreslår därför att medlingsorganisationen får finnaskvar till dess frågan om familjerådgivningens ställning som frivilUg ellerobligatorisk eller landstingskommunal uppgift har blivit avgjord. Denförändringen föreslås dock att samtliga medlare skall utses genom särskiltförordnande av . Det generella åliggandet för församlingsprästernaatt vara medlare slopas alltså. Medlingen skall enligt förslagetinte längre vara processförutsättning och den skall inte nödvändigt syfta tillatt förlika makarna. De sakkunniga har i stället valt en allmännareformulering som avser att närmare ansluta till syftet med familjerådgivningensom den f, n, bedrivs och som innebär, att makarna skall hjälpas att komma tillrätta med sina problem, vare sig det kommer till en upplösning av äktenskapeteller inte. Bestämmelser om familjerådgivningoch medling erfordras i och för sig inte i GB, när obligatoriet upphör. Desakkunniga tar ändå upp regler härom i balken, eftersom det har synts dem väsentlitgatt där ge upplysning om de möjligheter som samhället erbjuder makar med samlevnadssvårigheteratt komma till rätta med dessa. 4,3,2 HemskUlnad och äktenskapsskillnad De sakkunnigas förslag till nyaregler för upplösning av äktenskapet bygger pä den grundläggande tanken attsåväl äktenskapets uppkomst som dess bestånd skall bygga på parternas friavilja att leva tillsammans under äktenskapets regelsystem. Detta innebär att makes vUja attupplösa äktenskapet alltid skall respekteras. Enligt förslaget får make enovillkorlig rätt till äktenskapsskUlnad, Vilka motiv maken kan ha för sin vUjaatt upplösa äktenskapet blir utan betydelse.