prop · FW03138 · 1973-12-31 00:00:00 — Om däremot i garantiutfästelsenangivits att säljaren skall låta avhjälpa fel, som reklamerats inomgarantitiden, i exemplet , är en sådan tidsfrist efter garantitidenutesluten. Föratt förebygga missförstånd i fråga om innebörden av bestämmelserna iförevarande paragraf synes lämpligen en mindre jämkning av ordalagen i andrastycket böra ske. Då i detta stycke såsom grund för påföljdens inträdeförutsattes försummelse från köparens sida att lämna "underrättelse enligtförsta stycket", avses att i det citerade uttrycket inbegripa både sättetoch tiden för underrättelsen liksom adressaten för denna. Denna innebördskulle framgå tydligare om ordet "enligt" utbytes mot "såsomanges i". Utövervad i sak anförts i lagrådets gemensamma yttrande känner jag behov attifrågasätta, om inte paragrafen på en punkt kunde få en redaktionellutformning, som vore något mera konsumentvänlig mot lagens läsare.Sammanförandet i en mening av stadgandet om reklamationsfristen skälig tid medstadgandet om den ettåriga preskriptionstiden kan lätt leda till missförstånd.Skyldigheten för köparen att "underrätta säljaren om felet inom skäligtid efter det att han märkt eller bort märka detta, dock ej senare än ett årfrån det han mottog varan" kan vid hastig läsning, då man inte läggermärke tUl ordet "bort", ge intrycket, att köparen alltid skuUe ha ettår på sig (jämför f. ö. de tankar på en sådan ettårsfrist för reklamation, somvid remissen framfördes från konsumenthåll). Genom att i ett senare särskiltstycke upptaga preskriptionstiden försvårar man åtminstone en sådanfelläsning. Viktigareär måhända den logiska svårigheten att i en tvingande lag som konsumentköplageninföra den negativt bestämda tidsgränsen "ej senare än ". Trotsremissprotokollets många hänvisningar till förbehållet i 2 § andra stycketblir det ganska svårfattbart att en dylik tvingande bestämmelse likväl inteskall gäUa i en del fall. Om nu ettårsgränsen i eiUighet meddepartementsförslaget skall införas i denna lag, framstår det i vart fallpedagogiskt som en betydande fördel, ifall det i lagtexten direkt utsäges attsäljarens åtagande att svara för varan kan föranleda annan tidsgräns. Jag tUlåtermig därför hemställa att en redaktionell jämkning av paragrafen överväges.Förslagsvis kunde 11 § få följande lydelse: "VUlköparen göra gällande befogenhet på grand av fel i varan, skall han underrättasäljaren om felet inom skälig tid efter det att han märkt eller bort märkafelet. Försummar köparen detta, förlorar han rätten att göra gällandebefogenhet på grand av felet. Underrättelsesom förut sagts får ej lämnas senare än från det köparen mottog varan,såvida icke åtagande av säljaren att svara för varan föranleder . Harannan än säljaren för dennes räkning åtagit sig att avhjälpa fel i varan, fårunderrättelsen i stället lämnas till den som gjort åtagandet." Enjämförelse mellan det för säljaren och det för tillverkaren eller annan tredjeman föreslagna skadeståndsansvaret i fall, när ett avhjälpningsåtagande inteblivit fullgjort på ett tillfredsställande sätt, visar att säljarens ansvarsåtillvida är strängare att han, för att undgå sådant ansvar, måste visa attdet bristande avhjälpandet inte beror på hans försummelse(6 §), medan någon omkastad bevisbörda inte gäller i förhållandet meUan köparenoch tredje man (12 §). Skadeståndsskyldighet för tredje man föreligger vidare till skiUnad från vad som gäller i fråga om säljaren endast när skadan inteär ringa. Vad beträffar omfattningen av skadeståndsansvaret intar däremot detremitterade förslaget en strängare hållning mot tredje man än mot säljaren.Medan den senare enligt 6 § endast svarar för utgifter som åsamkats köparengenom att avhjälpningsåtagandet inte blivit vederbörligen fullgjort, harsålunda tredje man enligt nu förevarande paragraf bortsett från fallen avringa skada fullt skadeståndsansvar. Denna skillnad beröres inte meraingående i motiven. Vadbeträffar säljarens ansvar framgår av remissprotokollet, att begränsningentill utgifter främst avser att förebygga tvister om skadeståndets beräkning.Detta förefaller vara en beaktansvärd synpunkt vid regleringen i en konsumentköplag.Samma skäl kan emeUertid åberopas för en motsvarande begränsning i fråga omtredje mans skadeståndsansvar. I annat sammanhang har i remissprotokolletframhållits, att en återhållsam attityd i fråga om säljarens skadeståndsansvarinte med nödvändighet rnåste följas av motsvarande restriktivitet beträffandetredje mans skadeståndsskyldighet. I anslutning därtUl påpekas särskilt, attköparen gentemot säljaren har en rad befogenheter, medan däremot i förhållandetill tredje man möjligheten att kräva skadestånd är den enda befogenhet som irealiteten står köparen till buds. Häremot kan enligt vår mening invändas, attden anförda synpunkten väl synes motivera att tredje mans skadeståndsansvarinte inskränkes till fall av grov vårdslöshet, men att den principiellt inteutgör något bärande skäl för en strängare behandling av tredje man när detgäller skadeståndsansvarets omfattning. Detligger nära till hands att se tredje mans skadeståndsskyldighet i fall, när ettavhjälpningsåtagande inte fullgöres riktigt, som ett slags borgensansvar försäljaren. Det ter sig från en sådan synpunkt naturligt att säljarens och tredjemans skadeståndsansvar har samma principiella omfattning. FÖr allmänheten kandet vara svårt att förstå, varför köparen i fall när köpet häves på den grand,att ett avhjälpningsåtagande inte fullgjorts inom skälig tid, skall kunna fåersättning för prisskUlnad (jfr 45 § köplagen), om åtagandet gjorts av tredjeman för säljarens räkning men inte om det gjorts av säljaren själv. I vad månden längre gående skadeståndsskyldigheten för tillverkaren kan få negativakonsekvenser i fråga om tillverkarnas benägenhet att göra avhjälpningsåtagandenundandrar sig vårt bedömande. Vid6 § har vi framlagt ett förslag, enligt vilket det i sagda paragraf skalluttryckligen anges, att säljaren har full och alltså inte en till utgifterbegränsad skadeståndsskyldighet, när han visat grov för-iummelse. Också idetta hänseende synes likformighet böra råda meUan säljarenoch tredje mannen beträffande utformningen av skadeståndsregeln. Genomföreslikformighet i förut berörda hänseenden saknas anledning att göra något förbehållför fall, när skadan är ringa. Underhänvisning till det anförda föreslås att 12 § ges följande lydelse: "Harvarans tillverkare eller annan för säljarens räkning åtagit sig att avhjälpafel i varan och visar han grov försummelse vid fullgörande av åtagandet, skallhan ersätta skada som därigenom tUlfogas köparen. Föreliggerej ersättningsskyldighet enligt första stycket men har den som gjort åtagandeteljest visat försummelse vid fullgörande av detta, har köparen rätt till skäligersättning för utgift som han ådragit sig tUl följd av försummelsen." Enligtförevarande paragraf har köparen rätt att kräva fullgörande av åtagande somavses i 12 §, om han lämnat underrättelse enligt 11 § tUl den som gjortåtagandet eller till säljaren. Av motsvarande skäl som lagrådet angivit vid 11§ synes uttrycket "underrättelse enligt 11 §" böra ersättas med"underrättelse såsom anges i 11 §". Eftersom uttrycket i sistnämnda avfattninginbegriper adressaten för underrättelsen torde, om ändringen vidtages, deefterföljande orden "till den som gjort åtagandet eUer tiU säljaren"såsom onödiga kunna utgå ur lagtexten. Ilagtextens beskrivning av låneköpsfallet anges att köparen skall ha erhåUitlånet från en kreditgivare bank eller annan med vUken säljaren har"nära ekonomisk förbindelse". Innebörden av detta uttryck torde intevara helt klar och tanken kan ledas mot någon form av ekonomiskintressegemenskap. Föredragande statsrådet har till klarläggande av innebördenanfört, att det inte behöver föreligga någon ägargemenskap mellan säljaren ochkreditgivaren och att den nära ekonor miska förbindelsen typiskt sett kommertill uttryck i att det föreligger ett fast avtal om att kreditgivarenfinansierar kreditaffärer av aktuellt slag. För att förebygga att lagtextensordalag ges en icke åsyftad innebörd vUl lagrådet i anslutning till det nyssanförda uttalandet förorda att i lagtexten anges, att det skall vara fråga omlån av bank eller annan, med vilken säljaren "samarbetar för sådanförmedling av lån". Somexempel på sådan annan skuldförbindelse än löpande skuldebrev som avses skolaomfattas av det i paragrafen straffsanktionerade förbudet nämner utredningen postdateradcheck. Denna jämställdhet med löpande skuldebrev kan vara motiverad i fall närvid ett avbetalningsköp utställes ett antal postdaterade checker, méd utställningsdagamamotsvarande de överenskomna avbetalningarna. Det bör emellertid framhållas attutställande av en postdaterad check i samband med ett konsumentköp kan vara invändningsfrittur den synpunkt som föranlett förbudet i denna paragraf för säljare att mottaskuldförbindelse. Köparen lämnar t. ex. en check på köpeskUlingen som han isamförstånd med säljaren postdaterar en eller annan dag för att vara helt säkerpå att täckning finns den angivna dagen. I ett sådant fall är det i realiteteninte fråga om ett kreditköp. Iparagrafen användes uttrycket "utställd skuldförbindelse". För attklarare ange vad som åsyftas synes i analogi med "ingången växelförbindelse"böra användas uttrycket "ingången skuldförbindelse". Lagenavses skola träda i kraft . Såsom i specialmotiveringenuttalas följer av allmänna grundsatser att lagen inte är tillämplig på köp somingås före ikraftträdandet. Lagen skall sålunda i princip tiUämpas i fråga omköp som sker därefter. Innebörden härav, såvitt gäller sådana åtaganden attavhjälpa fel (jfr 4, 6 och 12 §§) som härrör från tiden före ikraftträdandetoch vilseledande uppgifter (jfr 7 och 14 §§) som lämnats före nämnda tidpunkt,synes behöva utvecklas något närmare. Avgörandeblir tydligen om utfästelsen eller uppgiften kan anses lämnad även efter den 1januari 1974. Vadangår ett åtagande att avhjälpa fel torde åtagandet få anses fortlöpandelämnat så länge det inte återkallats. Om sålunda t. ex. en tillverkare förelagens ikraftträdande till en återförsäljare distribuerat en folder med ettåtagande att avhjälpa fel och foldern efter ikraftträdandet ligger kvar hosåterförsäljaren, torde det regelmässigt få anses föreligga ett även efterikraftträdandet gjort avhjälpningsåtagande från tillverkarens sida. Givetviskan i särskUda fall svårigheter uppstå att avgöra huruvida ett garantiåtagandekan anses återkallat eller inte. Någon teknisk omöjlighet torde inte föreliggaför en tillverkare att hos sina återförsäljare återkalla en garanti, om han skuUefinna den nya lagen betungande. Liknandesynpunkter torde vara att anlägga när det gäller säljarens eller tredje mansansvar för vUseledande uppgift. Om t. ex. en tillverkare lämnat vilseledandeuppgifter i en folder, som sänts ut tiU återförsäljarna, torde tillverkaren fåanses fortlöpande lämna uppgifterna, så länge foldrarna hålls tUlgängliga hosåterförsäljarna. Om däremot den vUseledande uppgiften lämnats i en enstakaannons avsevärd tid före ikraftträdandet, torde det knappast kunna görasgällande, att uppgiften lämnats även efter ikraftträdandet. Det må här erinrasom att en förutsättning för att uppgiften skall få betydelse är att den kananses ha inverkat på köpet. det föregående anförts innebär sålunda att några särskildaövergångsbestämmelser inte torde erfordras. Förslagettill lag om ändring i avtalsviUkorslagen Förslagetlämnas utan erinran. Utdragav protokollet över justitieärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen istatsrådet på . Närvarande:Statsråden , , , , , ,, , , , , , , ,, . StatsrådetLidbom anmäler efter gemensam beredning med statsrådets övriga ledamöterlagrådets yttrande över förslag till 1. konsumentköplag, 2. lag om ändring i lagen (1971: 112) om förbud mototillbörliga avtalsvillkor. Föredragandenredogör för lagrådets yttrande och anför. bör huvudregeln om konsumentköplagens tillämpningsområde (i § förstastycket) förtydligas i syfte att markera att köparens syfte med förvärvetskall vara avgörande för om köpet skall behandlas som konsumentköp. har anfört rörande innebörden av det i lagtexten använda uttrycket"avsedd huvudsakligen för enskilt brak" föranleder i och för siginte någon erinran från min sida. Enligt min mening föreligger dock intetillräckliga skäl att frångå den formulering som har valts i det remitteradeförslaget. Som lagrådet påpekar återfinns formuleringen även i hemförsäljningslagenoch begagnas där med samma innebörd som i konsumentköplagen. Eftersom reglernaom lagamas tillämpningsområde härvidlag avses ha samma sakliga innehåll, börviss försiktighet iakttas vid ändring av formuleringen i den nu föreslagnalagen. Den i hemförsäljningslagen använda formuleringen torde inte ha gettupphov till tvekan vid lagens tillämpning. Det finns knappast anledning attbefara att så skulle bli fallet, om samma formulering begagnas i konsumentköplagen.Jag ansluter mig därför inte tUl lagrådets förslag om ändring av huvudregelnsordalydelse i 1 § första stycket. Enledamot av lagrådet föreslår att andra stycket i 1 § ändras så, att det avserendast köp av varor av sådant slag som näringsidkaren tillhandahåller i sinyrkesmässiga verksamhet. Detta ger mig anledning att framhålla följande. Ienlighet med vad jag har anfört i remissprotokollet föratsätts i andra stycketatt köpet förmedlas som ett led i näringsidkarens yrkesmässiga verksamhet.Härigenom utesluts faU, då.en näringsidkarei egenskap av privatperson i ett enskilt fall ombesörjer försäljning av envara som tillhör annan privatperson. Huruvida köpet är att hänföra tUlnäringsidkarens yrkesmässiga verksamhet får givetvis bedömas efteromständigheterna i det särskilda fallet. I vissa situationer torde ävenförmedling av köp av sådana varor som näringsidkaren inte själv normalt saluförfå anses ligga inom ramen för dennes yrkesmässiga verksamhet. Så kan t. ex.vara faUet om en bensinstationsinnehavare förmedlar köp av en begagnadmotorcykel. Enligt min mening klargör den föreslagna regeln tUlräckligt tydligtvilka fall som åsyftas. Någon anledning att inskränka regelns räckvidd på sättlagrådsledamoten har föreslagit synes inte föreligga. Med anledning av vadlagrådet har anfört rörande frågan om möjligheterna för KO ochmarknadsdomstolen att med stöd av avtalsvillkorslagen ingripa mot oskäliga lagvalsklausulervid konsumentköp med intemationeU karaktär (avsnitt 6.2.1 i remissprotokollet)vill jag framhålla följande. Enligt 3 § första stycket lagen (1964: 528) omtillämplig lag beträffande internationella köp av lösa saker äger parterna vidsådant köp själva bestämma vilket lands lag som skaU reglera köpet. Dettagäller även vid konsumentköp. Frågan huruvida giltig överenskommelse om tUlämpningav visst lands lag har kommit till stånd skall bedömas enligt lagen i detlandet (3 § andra stycket). Dessa bestämmelser bygger på en av tUlträddHaagkonvention i ämnet. Bestämmelserna innebär att allmän domstol här i landetinte i vidare mån än som följer av allmänna internationellt privaträttsligagrundsatser kan gå in i prövning av en lagvalsklausuls giltighet i en tvistmellan enskilda parter. KO:s och ingripanden enligtavtalsvillkorslagen rör emellertid inte i och för sig enskilda avtal mellansäljare och köpare utan syftar tUl att för framtiden hindra användningen avvillkor som vid en typiserad bedömning framstår som oskäliga motkonsumentkollektivet. En konvention av den typ som nyssnämnda lag ominternationella köp bygger på kan inte anses utgöra hinder för till-lämpning avden näringsrättsliga regleringen i avtalsvillkorslagen. Det bör därför i ochför sig vara möjligt för nämnda myndigheter att pröva skäligheten av att tUlämpautiändsk lag, tiU vilken en lagvalsklausul i köpavtalet hänvisar. Sådantillämpning bör kunna förbjudas t. ex. om en utiändsk säljare i syfte attkringgå tvingande svenska lagregler låter representant i något av Sverigesgrannländer ta upp beställningar från svenska köpare och i standardvillkorenför köpet tar in en lagvalsklausul, som medför att köparna berövas möjlighetenatt reagera mot kontraktsbrott av säljaren. Ifråga om det i 5 första stycket tredje punkten upptagna undantaget frånkravet på leveransuppmaning vid dröjsmål på säljarens sida förordar lagrådetatt orden "på annat sätt" skall utgå för att förebygga missförståndbeträffande den i första och andra punktema angivna huvudregelnom köparens hävningsrätt vid dröjsmål. Jag delar inte denna uppfattning. Detsynes tvärom utgöra en fördel att lagtexten ger en antydan om att enleveransuppmaning i förening med en frist av skälig längd skapar en presumtionför att dröjsmålet när fristen har gått till ända är av sådan betydelse förköparen att han har rätt att häva köpet. Orden "på annat sätt" tordedock böra ersättas med "av annan anledning". Jagansluter mig till vad lagrådet har anfört under 4 § beträffande köparens rätt tUlskälig ersättning för avhjälpande av fel utomlands i vissa undantagsfall. Detav lagrådet föreslagna förtydligandet av 5 § första stycket första punktenfinner jag befogat. Lagtexten bör således jämkas i enlighet med vad lagrådethar förordat. Jag godtar också lagrådets förslag att ordet "därvid" tUläggsi satsen "och erbjuder sig säljaren att avhjälpa detta". Däremotfinner jag inte tillräckliga skäl föreligga att frångå det i samma bestämmelseanvända uttrycket "väsentlig olägenhet". Andra stycket andra punktenbör ges den avfattning som lagrådet har förordat. allmänna motiveringen till det remitterade lagförslaget uppehöll jag migutförligt vid frågan i vilken utsträckning konsumenten genom tvingande reglerbör tillförsäkras skadeständsrätt mot säljaren (avsnitt 6.2.6). I fråga omskälen till att jag på denna punkt ansåg mig böra frångå köplagsutredningensförslag vUl jag hänvisa till remissprotokollet. Att - som tre ledamöter avlagrådet föreslär komplettera 6 § med en regel av det slag som ingår iutredningens lagförslag finner jag mindre lämpligt. Jag viU erinra om detangelägna i att den tvingande civilrättsliga regleringen i konsumentköplageninte lägger hinder i vägen för att med stöd av avtalsvillkorslagen genomdrivakontraktsvillkor som ger konsumentema förmånligare ställning än de tvingande reglemainnebär. En tvingande skadeståndsregel av det slag som utredningen harföreslagit, nämligen att köparen ges rätt att kräva full ersättning föreventuell förlust, om säljaren visat grov försummelse vid fullgörande avavtalet, skulle sannolikt minska KO:s möjligheter att genom tillämpning av avtalsvUlkorslagenuppnå för konsumenterna bättre villkor i skadeståndshänseende. Som påpekats iremissprotokollet synes något mer påtagligt behov av att klargöra nuvaranderättsläge inte ha gjort sig gällande för konsumentköpens del. Med hänsyn tilldet anförda kan jag inte biträda förslaget att 6 § skall kompletteras med enskadeståndsregel av det slag som ingår i utredningens betänkande. Emellertidbygger det här framlagda förslaget på att den angivna principen ändå får ansesgälla på konsumentköprättens område. Självfallet ankommer det på domstolarnaoch i sista hand högsta domstolen att avgöra om den kan godtas utan att hakommit till direkt uttryck i lagtext. Det är dock uppenbart att uttalanden somhar gjorts av statsmakterna vid lagens tUlkomst särskiltom de har principiell räckvidd måste tUlmätas stor betydelse i rättstillämpningen. har påpekat beträffande användningen av ordet "fel" i 6 §första punkten bör föranleda att lagtexten jämkas på sätt lagrådet harföreslagit. Jagbiträder den av lagrådet föreslagna ändringen i 7 § andra stycket. Medanledning av vad lagrådet har anfört angående den i 7 § angivna rättsföljdenvid vilseledande uppgift om varan ("skall varan anses behäftad medfel") vill jag till vidare utveckling av de uttalanden som härvidlaggjorts i remissprotokollet framhålla följande. Ettviktigt syfte med konsumentköplagen är att ge konsumenten som köpare ettgrundskydd som inte skall kunna berövas honom genom friskrivningsklausuler istandardkontrakt o. d. Enligt 2 § första stycket i det remitterade lagförslagetskall köparen ha de befogenheter som tillerkänns köparei lagen. Förbehåll som inskränker sådan befogenhet är ogUtigt. I fall då envara enligt lagen skall anses behäftad med fel, t. ex. i den situation sombeskrivs i 7 §, garanteras köparen således alltid de befogenheter mot bl. a.säljaren som närmare anges i de tvingande reglerna. Under förutsättningar somsägs i 5 och 6 §§ kan köparen i sådant fall exempelvis häva köpet och fordraersättning för utgift som han ådragit sig till följd av felet. Av 2§ andra stycket i det remitterade lagförslaget följer emellertid att köparen iden åsyftade situationen inte är hänvisad uteslutande till att göra gällande detvingande reglerna. Huvudregeln om konsumentköplagens karaktär av grundskydd(2 § första stycket) skall nämligen inte utgöra hinder mot att i stället förbestämmelse i lagen tillämpa vad som på grund av avtal eller enligt köplageneller eljest gäller beträffande köparens förhållande till säljaren, underförutsättning att därigenom längre gående befogenhet än enligt konsumentköplagentillerkänns köparen. Bestämmelsen i 2 § andra stycket innefattar en anvisningom att köparen har rätt att välja mellan att åberopa den tvingande lagen ochdispositiva regler, t. ex. bestämmelserna i köplagen. Motivet härför är att detibland kan vara mer förmånligt för köparen att åberopa den allmänna köplagensnormalregler än konsumentköplagens minimiregler. Köparen skall enligtförslaget i sådana fall inte komma i sämre ställning än köpare på vars köp dentvingande lagen över huvud taget inte är tillämplig. Deav lagrådet åsyftade uttalandena i remissprotokollet innefattar i första handen erinran om den möjlighet som i t. ex. 7 §:ns fall står köparen till buds atti stället för konsumentköplagens bestämmelser åberopa dispositiva regler somger honom längre gående befogenheter än den tvingande lagen gör. Saknas avtalmellan parterna i förevarande hänseende något som i regel torde vara fallet kan köparen således, i stället för att exempelvis med stöd av 6 § konsumentköplagenkräva ersättningför utgift tiU följd av felet, åberopa antingen 42 § andra stycket köplagen (speciesköp)eller 43 § andra stycket samma lag (genusköp) för att av säljaren begära fuUersättning för skada. De i köplagen angivna förutsättningarna för tUlämpning avreglerna i denna lag måste då vara uppfyllda. Vad gäller speciesköp innebärdetta att köparens skadeståndsrätt betingas av att det konstateras att varanvid köpet saknade egenskap, som kan anses tillförsäkrad, eller att annat i 42§ andra stycket angivet faU föreligger. Uttalandenai remissprotokoUet har också en vidare syftning. Den precisering avfelbegreppet som avses komma till stånd genom bl. 7 § konsumentköplagen börenligt min mening få avgörande betydelse även vid tillämpning av den allmännaköplagens regler på konsumentköp. Frågan huruvida varan är behäftad med felskall sålunda kunna bedömas med stöd av denna paragraf också när köparen görgällande påföljd enligt den allmänna köplagen. Något hinder mot att ge 7 § iden tvingande lagen denna mer vidsträckta tillämpning synes inte vara förhanden. Jag vill framhålla att den praxis som har utbildats vid tillämpning avköplagen såvitt rör den situation som avses i 7 § konsumentköplagen iväsentliga hänseenden stämmer överens med de principer som den tvinganderegleringen ger uttryck åt (jfr SOU 1972: 28 s. 148). 8 § första punkten upptagna bestämmelsen om säljarens felansvar när en varahar sålts i strid mot näringsrättslig föreskrift som meddelats isäkerhetssyfte har föranlett vissa erinringar från lagrådets sida. Treledamöter menar att bestämmelsen bör uttryckligen begränsas till att avse varorsom är i och för sig bristfälliga och vilkas användning med hänsyn härtill ärförenad med hälso- eller säkerhetsrisker.