prop · FW03138 · 1973-12-31 00:00:00 — Utredningendiskuterar frågan om konsumentköplagen kräver några ändringar i den aUmännaköplagen. Det anses inte påkallat att genom en särskild paragraf i denna lagerinra om att vissa regler om konsumentköp finns i konsumentköplagen.Utredningen påpekar att hänvisning till speciallagstiftningmed köprättsligt innehåll inte har ansetts behövlig i andra sammanhang, t. ex.vid tillkomsten av lagen om avbetalningsköp. Inte heller i övrigt bör enligtutredningens mening konsumentköplagen föranleda några ändringar i köplageneller annan lagstiftning som har aktualitet beträffande ämnen som regleras ikonsumentköplagen. Utredningens bedömning harinte mött någon kritik vid remissbehandUngen. Även jag godtar den av utredningenredovisade ståndpunkten. Jag anser sålunda inte att konsumentköplagenstillkomst behöver föranleda någon ändring i annan lagstiftning, bortsett frånden ändring i avtalsvillkorslagen som jag har berört (6.1). 6.4Information, ikraftträdande ni. Föratt konsumentköplagen skall kunna ge konsumentema ett gott skydd är det viktigtatt den blir allmänt känd. Det bör därför ses som en väsentlig samhälleliguppgift att tillhandahålla information om lagens innehåll. Starka önskemål omsådan information har också förts fram såväl från näringslivets sida som frånKO och andra företrädare för konsumentintressen. Informationsverksamhetenbör bedrivas i olika former. En viktig uppgift är att bland allmänheten spridaupplysning om de grundläggande befogenheter lagen ger konsumenten vid köp.Detta kan lämpligen ske genom en allmänt utformad information i form avbroschyrer, annonser etc. Denna information bör spridas både i anslutning tilllagens antagande och ikraftträdande och därefter. Det synes mig vara ennaturlig uppgift för att svara för att sådan information kommertiU stånd. Enligt verkets instruktion (SFS 1972: 739) åligger det verket attinformera bl. a. om lagstiftning av intresse för konsumenterna. I sammanhangetbör också undersökas vilka möjligheter som finns att samarbeta mednäringslivets organisationer i fråga om utformningen och spridningen avinformationen. Vidsidan av den allmänna information som jag nu har berört finns det också ettklart behov av möjUgheter för konsumenterna att få mera direkt information samtråd och hjälp i konkreta situationer. Här får lokala och regionala organsärskild betydelse. På det lokala planet har i några kommuner bedrivitsförsöksverksamhet med lokala konsument-kommUtéer, dit konsumenterna kunnatvända sig för att få hjälp exempelvis med reklamationer av varor och tjänsteroch få informationsmaterial som produceras av de olika samhälleligakonsumentorganen. Försöksverksamheten har slutförts och ansvaret för denlokala verksamheten har utgång övertagits av de berördakommunerna. I flera andra kommuner pågår utredningar om inrättande av kommunalakonsumentorgan. Den fortsatta lokala verksamheten kommer att få service frånen särskUd enhet vid . tionenutgörs av de till länsstyrelserna knutna hemkonsulenterna. Bland derasuppgifter ingår att tillhandahålla upplysningar i frågor av betydelse för deenskilda konsumenterna. Föratt de lokala och regionala konsumentorganen skall kunna fylla den uppgift jagnu har berört torde det behövas viss utbUdning och vägledning till dem somskall svara för denna verksamhet. Jag utgår från att kommer attha sin uppmärksamhet riktad på denna fråga. Somen ytterligare möjlighet för konsumenterna att få information och bistånd ifrågor om tiUämpning av konsumentköplagen vill jag peka på den verksamhet somaUmänna reklamationsnämnden bedriver. Genom dess kansli kan konsumenterna fåupplysning och råd om hur de skall förfara i en aktuell situation. För att konsumentköplagenskall bli ett effektivt skydd för konsumenterna fordras inte bara att dessafår information om sina rättigheter. Det är också viktigt att tvister mellankonsumenter och näringsidkare kan lösas på ett smidigt sätt. Även här äraUmänna reklamationsnämnden av stor betydelse. Nämndens organisation ochverksamhetsformer gör den väl lämpad för handläggningen av många av de tvisterdet kan bli fråga om. Förfarandet är kostnadsfritt för parterna. Verksamhetenbedrivs i obundna former och nämnden har i regel tUlgång till experter sommöjliggör en sakkunnig prövning av frågor om fel i varan. Nämnden lämpar sigemellertid inte för aUa typer av tvister. I fall där svåra bevisfrågor ellerkomplicerade rättsliga bedömningar aktualiseras är en domstolsprövninglämpUgare. Vidare har nämndens avgöranden enbart karaktären avrekommendationer, och de kan därför inte verkställas tvångsvis. För de fall därreklamationsnämndsförfarandet inte utgör en lämplig ordning att lösa enuppkommen tvist blir konsumenten hänvisad att vända sig till domstol. Tidigarei dag har beslutats proposition med förslag till lag om rättegången i tvistemålsom rör mindre värden. Den sålunda föreslagna lagen, som avses träda i kraftden , tUl-handahåller ett förenklat rättegångsförfarande, som ärväl avpassat för tvister i frågor om tiUämpning av konsumentköplagen.Domstolarna skall enligt förslaget också lämna allmän information angående denrättsliga prövningen av konsumenttvister. Förslaget utgör därigenom ett värde-fuUtkomplement till det civilrättsliga skydd som konsumentköplagen skall beredakonsumenterna. Frånnäringslivets sida har betonats att man vid bestämmande av tidpunkten förlagens ikraftträdande måste ta hänsyn till att ett omfattande arbete medframför allt information och utformning av nya standardvillkor kommer attkrävas och ta avsevärd tid i anspråk. Detta arbete bör enligt min mening kunnainledas redan på grundval av det förslag jag nu lägger fram. Jag föreslår att konsumentköplagenfår träda i kraft . I enUghetmed det anförda har inom upprättats förslag till 1. konsumentköplag, 2. lag om ändring i lagen (1971: 112) om förbud mot otUlbörligaavtalsvillkor. Förslagentorde få fogas till statsrådsprotokollet i detta ärende som bilaga 2. Rörandelagförslagens närmare innehåll vill jag ytterligare anföra följande. Utredningenhar valt benämningen "lag om konsumentköp" som rubrik på den nyalagen. Enligt utredningen markerar namnet visserligen inte klart, att lageninte innehåller nägon fullständig reglering av parternas rättigheter ochskyldigheter vid konsumentköp utan har en mer begränsad räckvidd. Eftersom denföreslagna benämningen ger en riktig föreställning om lagens syfte ochväsentliga innehåU, har utredningen dock inte ansett denna invändning böra tUlmätasavgörande betydelse. HärtUl kommer att lagen oavsett hur den rubricerassannolikt kommer att i dagligt tal kaUas för "konsumentköplagen". Jagdelar utredningens uppfattning i sak men har föredragit att ge lagen sistnämndabenämning. Iöverensstämmelse med utredningens förslag har innehållet i lagen disponerats påföljande sätt. I ett första avsnitt under rubriken gesföreskrifter om lagens tillämpningsområde och karaktär av minimiskydd (1 och 2 §§).Under rubriken till säljaren följer härefter regler omköparens befogenheter vid kontraktsbrott av säljaren (311 §§). 1 ett följandeavsnitt. Köparens förhållande till varans tillverkare m. fl., återfinns vissaregler om köparens rättigheter i skadeståndshänseende mot bl. a. tillverkareav varan (1214 §§). I ett fjärde avsnitt. Särskilda bestämmelser om kreditköp,upptas regler om köparens förhåUande till särskUd kreditgivare och om förbudmot användning av löpande fordringshandlingar vid konsumentköp (1517 §§).Under rubriken följer slutiigen dels en bestämmelse omatt vissa underrättelser går på mottagarens risk (18 §), dels en regel som frånlagens tUlämpningsområde undantar ersättning på grund av skadebringandeegenskaper i såld vara (19 §). Paragrafenanger lagens tillämpningsområde. Den överensstämmer med 1 § i utredningensförslag. Utredningen.I 1 § första stycket upptas huvudregeln om lagens till-lämpningsområde. Regelnutsäger att lagen äger tUlämpning när konsument av näringsidkare köper vara,som är avsedd huvudsakligen för enskilt bruk och som säljs i näringsidkarensyrkesmässiga verksamhet. Lagens giltighet betingas således av treförutsättningar. Det skall röra sig om köp som ingås av konsument. Tillförtydligande härav föreslås att det skall vara fråga om vara som är avseddhuvudsakligen för enskilt bruk. Endast köp av näringsidkare avses. Utanförlagen faller alltså i princip förvärv från privatperson. Försäljningen skalläga rum i näringsidkarens yrkesmässiga verksamhet. Köpet skall avse"vara", dvs. vad som enligt juridiskt språkbruk vanligen betecknassom lösöre. Lagens giltighetsområde blir i enlighet härmed något snävare änköplagens, vilken omfattar köp av allt slags lös egendom. Iparagrafens andra stycke finns ett undantag från det i första stycketuppställda kravet på att köpet skall ske från näringsidkare som säljare.Enligt undantagsbestämmelsen skall lagen under förutsättningar motsvarande demsom i övrigt anges i huvudregeln gälla även i fråga om köp från annan ännäringsidkare, om köpet förmedlas av näringsidkare som ombud för säljaren.Undantaget åsyftar främst sådana situationer dä säljaren är privatperson, t.ex. när en privatperson säljer en honom tillhörig personbU genom förmedling avett företag som handlar med begagnade bUar. Remissyttrandena.MRF anser att kriteriet "huvudsakligen för enskilt bruk" skapar endel problem. Som regeln nu är utformad innebär den att säljaren i många fallkommer att vara okunnig huravida konsumentköplagen blir tUlämplig eller inte.Detta problem blir särskUt akut eftersom lagen avses bli indispositiv.Särskilt många gränsfall blir aktuella för bUhandelns del, eftersom ett mycketstort antal bilar anskaffas för att användas både privat och i näringsutövningetc. Liknande synpunkter anförs av . KFpåpekar att tillämpningsområdet språkligt sett bestämts med hänsyn till hurvaran typiskt är beskaffad. Enligt KF:s mening är inte det väsentiiga hur varanär beskaffad, utan vad som bör omfattas av lagen är de köp som skerhuvudsakligen för konsuments enskUda bruk, oavsett om varan i allmänhet äravsedd att användas i näringsverksamhet eller för enskilt brak. KF förordar att1 § ändras så, att lagen ges till-lämpning när konsument köper varahuvudsakligen för sitt enskilda bmk. EnligtKO:s uppfattning är det i och för sig önskvärt att lagen nära anknyter tillnäraliggande författningar som avtalsvillkorslagen och hemförsäljningslagen. Ilikhet med utredningen anser KO emellertid ändamålsenligt att låta detpraktiska behovet av konsumentskydd vara avgörande. Det står klart attkonsumenternas behov av skydd i övervägande grad gör sig gällande vid köp av hushåUskapitalvaror,såsom kylskåp och tvättmaskiner, men också i fråga om varor för den dagligakonsumtionen. Med hänsyn härtill framstår begränsningen till "vara"som befogad, trots att den innebär en avvikelse från vad som gäUer enligt deövriga nämnda lagarna. Enligt utredningens mening kan konsumentköplagen bli tiUämpligockså då säljaren i samband med ett köpavtal åtagit sig att utföra en visstjänst, t. ex. att inmontera en tvättmaskin. I ett sådant fall avses lagensbestämmelser exempelvis om dröjsmål på säljarens sida bli tUlämpliga också påmonteringen. KO förutsätter att köparen skaU kunna göra gällande befogenheterenligt lagen också vid felaktigheter i monteringen. Lämpligt synes vara att etttillägg intas i lagtexten som klargör att lagen är tUlämplig också närnäringsidkare i samband med köpet gjort ett åtagande att utföra viss tjänst.Oklarhet på denna punkt kan nämligen få vittgående konsekvenser, eftersomåtskilliga kontroverser mellan köpare och säljare i fråga om hushållsmaskineroch liknande torde ha sin upprinnelse i felaktigheter begångna vid inmonteringeller motsvarande tjänster. Näringslivettillstyrker att lagen skall omfatta "konsument" enligt lagförslagetsdefinition. Föreningen påpekar att termen konsument endastanvänds i 1 §. Utredningen betecknar själv termen som vag. Visserligen kan detsägas att den brukas i annan konsumentlagstiftning, t. ex. imarknadsföringslagen och avtalsvUlkorslagen. Den används emellertid inte i densenare tUlkomna hemförsäljningslagen. Det synes föreningen ligga nära tillhands att i 1 § konsumentköplagen begagna en motsvarande skrivning som i 1 § hemförsäljningslagen,dvs. "Denna lag äger tUlämpning vid yrkesmässig försäljning av vara, somär avsedd huvudsakligen för enskilt bmk." Däremot har föreningen intenågon erinran mot att ordet konsument ingår i lagens rubrik. Eftersom lagenenligt 1 § endast är tillämplig på köp som ingås av konsument, synes det KFfrån språklig synpunkt diskutabelt att i fortsättningen av lagtexten användatermen köpare. Den senare termen är mer vidsträckt än begreppet konsument ochkan ge upphov till svårigheter vid tUlämpning av lagen. KOanser att ett klargörande tUlägg bör göras i andra stycket. Som exempel anförsatt en yrkesförsäljare förmedlat en bilförsäljning på det aktiva sätt somutredningen beskriver, t. ex. genom att ställa sitt eget köpekontrakt medfirmatryck till förfogande. Uppger försäljaren att bilen inte har krockat ochvisar det sig sedan att krockskador finns på bilen, kan köparen vilja hävaköpet enligt 7 §. Det är i detta läge inte motbilfirman utan mot säljaren som hävningsanspråk skall riktas. Detta framgårdock inte tydligt av lagtexten. Sverigesadvokatsamfund finner det varken erforderligt eller lämpligt att utsträckalagens tillämplighet till försäljning på auktion. M ifrågasätter, om intelagen borde gälla för det fall att en näringsidkare i egenskap av mäklare gersäljaren anvisning på en spekulant. Detta system är f. n. vanligt inombåtbranschen, och om sådana köp skulle falla utanför lagens tiUämpningsområde,kan man förvänta sig motsvarande system inom bilbranschen med ett minskatkonsumentskydd som följd. Föredraganden.Som jag har framhållit i den allmänna motiveringen syftar konsumentköplagenfrämst till att stärka konsumentens ställning som avtalskontrahent vid köp avvaror från näringsidkare. Lagen skall härvid ge konsumenten ett ökat rättsskyddinte bara i förhållande tUl säljaren utan också till varans tillverkare m. fl.och särskUd kreditgivare vid kreditköp. Lagen uppbärs av väsentiigen sammasociala skyddsintresse som t. ex. avtalsvUlkorslagen. Den kan allmänt settsägas utgöra ett civUrättsligt komplement tUl den näringsrättsliga lagstiftningsom genomförts tUl konsumenternas skydd. Lagenstillämpningsområde bör bestämmas med utgångspunkt i det nu anförda. Eftersomden krets av köpare som lagen avser att skydda utgörs av konsumenter, dvs.enskilda medborgare i deras egenskap av privatpersoner, bör tillämpningsområdetlämpligen avgränsas genom användning av termen konsument. Det är visserligenriktigt som Föreningen påpekar att denna term inteanvänds i lagen i övrigt. Detta utgör dock enligt min mening inte något avgörandeskäl mot att begagna den här. Att som föreningen antyder utforma huvudregelnom lagens tillämpningsområde efter mönster av 1 § hemförsäljningslagen synesmindre lämpligt med hänsyn till att lagen behandlar såväl köparens förhållandetill säljaren som hans relationer till tredje man. Eftersomuttrycket konsument kan ges en något vidare innebörd än jag har nämnt böri enlighet med utredningens förslag lagens till- lämpningsområde ytterligareavgränsas på det viset att det anges att varan skaU vara avsedd för enskiltbruk. Denna bestämning har samma innebörd som motsvarande uttryck i hemförsäljningslagenoch avtalsviUkorslagen. Som utredningen framhåller kan tvekan beträffande innebördenav uttrycket "avsedd för enskilt brak" knappast uppkomma i mer än tvåfall, nämligen dels då varan är sådan att den kan användas såväl förförvärvarens enskilda bruk som i hans yrkesutövning, t. ex. vid en läkares köpav en bil eUer en lantbrukares köp av verktyg, dels då varan är avsedd attsäljas vidare till annan person. För att undgå den första svårigheten bör liksom i hemförsäljningslagen ställas upp krav på att varan skall vara avsedd huvudsakligen för enskUt bruk.Lagen skall alltså tillämpas också när varan är avsedd att användas i köparensyrkesverksamhet, under förutsättning att denna användning i jämförelse meddess övriga bruk framstår som mindre väsentiig. Vad angår köp med tanke påvidareförsäljning bör enligt utredningens mening av ordalagen i det diskuteradekriteriet för lagens tillämplighet med tillräcklig tydUghet framgå att lageninte omfattar detta faU. Jag delar denna uppfattning. Någon särskild regel somklargör detta torde inte behövas. Lagen bör i principbegränsas att gälla köp från näringsidkare. Termen näringsidkare bör iöverensstämmelse med vad som är fallet i marknadsföringslagen och avtalsviUkorslagenfattas i vidsträckt mening, dvs. såsom omfattande varje fysisk eller juridiskperson som yrkesmässigt driver verksamhet av ekonomisk natur. Alla köp från näringsidkarebör emellertid inte träffas av lagen. Om en näringsidkare säljer en varautanför sin yrkesmässiga verksamhet, skiljer sig transaktionen inte nämnvärtfrån en försäljning som sker från en privatperson. Som exempel nämnerutredningen det fallet att en näringsidkare, vars yrkesverksamhet avserförsäljning av hushållsmaskiner, säljer en honom tiUhörig bil till enprivatperson. I fall av detta slag finns det typiskt sett inte något behov avatt skydda köparen genom tvingande regler. Som förutsättning för att lagenskall bli tillämplig bör därför gälla inte bara att köpet sker frånnäringsidkare utan också att varan säljs i dennes yrkesmässiga verksamhet. Att lagen såvitt avserföremålet för köpet bör inskränkas till att avse köp av vara har jag berörtredan i den allmänna motiveringen (6.2.1). Med uttrycket vara avses fysiskaföremål eller saker, inbegripet levande djur. Däremot omfattar det inteexempelvis byggnad på annans mark, rättigheter av olika slag samt aktier ochandra värdepapper. Den skiUnad som på denna punkt kommer att föreligga i förhåUandetill den allm.änna köplagen, vilken gäller köp av alla slag av lös egendom,torde inte vålla några olägenheter vid tillämpningen av konsumentköplagen. Såvälnytillverkade som begagnade varor åsyftas. Mot bakgrund av vad nuanförts förordar jag att i paragrafens första stycke som huvudregel föreskrivsatt lagen äger tiUämpning när konsument av näringsidkare köper vara, som äravsedd huvudsakligen för enskilt bruk och som säljs i näringsidkarensyrkesmässiga verksamhet. I fråga om bestämmelsens innebörd vill jag ytterUgareframhålla följande. Lagen omfattar endastköpavtal. 1 motsats till den allmänna köplagen blir konsumentköplagen intedirekt tiUämplig på bytesavtal. Som utredningen påpekar är emellertid renodladebjlesavtal meUan näringsidkare och privatpersoner säUsynta och i varje fall såsärpräglade att de inte bör falla in under lagen. Den omständigheten att enper- sonvid köp av t. ex. en ny bil lämnar sin gamla bil som dellikvid hindrar dockinte att köparens förvärv från bilhandlaren omfattas av lagen. Detförekommer ofta att köpavtal förenas med åtagande att utföra viss tjänst, t.ex. att reparera fel som visar sig i varan. Om säljaren eller annan försäljarens räkning genom exempelvis särskild garanti har utfäst sig att avhjälpafel i varan, regleras situationen i den nya lagen (se 4 och 1013 §§). I övrigtfår efter omständigheterna avgöras i vad mån lagen skall tiUämpas på sådantåtagande att utföra viss tjänst som gjorts i samband med köpet. Har t. ex. ensäljare av en tvättmaskin åtagit sig att också montera maskinen i köparensbostad, kan som dröjsmål på säljarens sida vara att räkna inte bara förseningav leveransen utan också fördröjning av monteringen. KO har underremissbehandlingen framfört önskemål om att i lagtexten skaU tas in ett tilläggsom klargör att lagen är tiUämplig också när näringsidkare i samband med köpetgjort ett åtagande att utföra viss tjänst. Jag är medveten om att det emellanåtkan vara svårt att avgöra vilka civilrättsliga regler som skall tillämpas påkombinerade avtal av denna typ. Problemet är i och för sig inte nytt.Motsvarande fråga aktualiseras även vid tiUämpningen av den aUmänna köplagen.Enligt min mening är det knappast möjligt att utan närmare undersökning avolika tänkbara fall införa en tvingande regel av det slag KO förordar. Jag villerinra om att frågor om konsumentskydd vid privat serviceverksamhet f. n. utredsav konsumenttjänstutredningen. I dess uppdrag ingår bl. a. att undersöka frågorom kombinerade avtal av nu diskuterat slag. För egen del anser jag attresultatet av denna utredning bör avvaktas, innan ställning tas till den av KOväckta frågan. I2 § köplagen föreskrivs att denna lag är tillämplig på sådana s. k.beställningsköp, där säljaren åtar sig att tillverka något tiU vilket han självskall stå för materialet. Konsumentköplagen skall i detta hänseende ha samma tUlämpningsområdesom den allmänna köplagen. Någon särskild föreskrift härom har inte ansettsnödvändig. Enligt1 § andra stycket lagen om avbetalningsköp skall denna lag tillämpas även påsådana som hyresavtal betecknade avtal vilka till sin reella innebörd är attanse som avbetalningsköp. Motsvarande princip bör gälla för konsumentköplagensdel. Jag har inte ansett någon uttrycklig bestämmelse härom behövlig. Vadgäller kravet att det skall vara fråga om "vara, som är avseddhuvudsakligen för enskUt bruk" vill jag framhålla att det vanligen framgårav varans beskaffenhet hur den är avsedd att användas. Det förhållandet attvaran har inköpts för att användas av någon annan än förvärvaren själv, t. ex.medlem av hans familj, hindrar inte att varan skall anses avsedd för enskiltbruk. Detsamma gäller om köparen förvärvat varan för att ge den som present åten annan person. kanom vilket ändamål varan är avsedd för bör i sista hand köparens syfte medförvärvet vara avgörande. Någon skyldighet för honom att självmant upplysasäljaren härom bör inte föreligga. Köparens syfte med förvärvet måsteemellertid på något för säljaren uppfattbart sätt framgå av omständighetema vidköpet. I händelse av tvist i detta hänseende torde det få ankomma på köparenatt styrka att den nu berörda förutsättningen för lagens tiUämplighet är förhanden. Beträffandeinnebörden av kravet att säljaren skall vara näringsidkare vill jag framhållaatt detta krav givetvis är uppfyllt också om näringsidkaren anlitar enprivatperson som ombud. har i sitt remissyttrande särskUtberört s. k. home-party-försäljning. Den som uppträder som säljare i sådantsammanhang torde enligt min mening antingen vara ombud för näringsidkare ellersjälv vara att betrakta som näringsidkare. Jaghar tidigare (6.2.1) framhåUit att lagen bör gälla köp av såväl nytillverkadesom begagnade varor. Vad särskilt gäller varor av den senare typen förekommerinte sällan att de säljs av privatperson genom förmedling av näringsidkare. Omalla köp av detta slag föll utanför lagen, skulle denna lätt kunna kringgåsgenom att den som säljer t. ex. begagnade bilar eller båtar uppträder som ombudför privatperson som säljare. I fall då en näringsidkare aktivt handharförsäljningen av en vara torde köparen sällan uppmärksamma, att näringsidkarenkanske uppträder inte i eget namn utan bara som ombud för en privatperson.Detta behöver inte framgå förrän köpekontraktet undertecknas eller avtaleteljest blir definitivt. I Ukhet med utredningen anser jag att konsumentköplagenbör omfatta också situationer av nu avsett slag. En regel härom bör lämpligentas in som ett andra stycke i 1 §. Liksombeträffande konsumentköp i allmänhet bör även enligt undantagsregeln krävasatt köpet rör vara, som är avsedd huvudsakligen för enskilt bruk och som säljsi näringsidkarens yrkesmässiga verksamhet. Lagen bör alltså inte varatillämplig om en näringsidkare som privatperson i ett enskilt fall ombesörjerförsäljning av en vara som tillhör annan privatperson. Huvudkriterietför undantagsbestämmelsens giltighet bör vara att näringsidkaren förmedlatköpet i egenskap av ombud för säljaren. Lagens skyddsregler bör med andra ordgälla också när näringsidkaren handlar som fullmäktig för säljaren, dvs. idennes namn och för dennes räkning. Handlar näringsidkaren som kommissionärtorde lagen bli tillämplig redan på grund av huvudregeln i första stycket.