prop · FW0342 · 1973-12-31 00:00:00 — Iförsta stycket anges att det är huvudredaren som kallar till allmäntsammanträde. Huvudredare är emellertid ej obligatorisk. Med hänsyn härtill börej i lagtexten utsägas vem som skall utfärda kallelsen. I andra stycket avförevarande paragraf stadgas att beslut vid allmänt sammanträde är bindandeför redare sora uteblivit frän sammanträdet. Detta stadgande synessystematiskt höra bättre hemma i 46 §, där det lämpligen kan upptagas som ettandra stycke. Lagrådet föreslår att denna omredigering göres. 45 § Lagrådet: Avskäl motsvarande dem som anförts vid 44 § första stycket bör i förevarandeparagraf orden "genom huvudredarens försorg" utgå. Gällanderegel att vid sammanträde med redarna protokoll skall föras får anses varauttryck för god ordning. Även om ett protokoll är bristfälligt ger det dockvissa nödvändiga upplysningar, bl. a. om vUka som varit närvarande och närsammanträdet hållits. Jag har därför svårt att godtaga den föreslagnauppmjukningen att det skall vara beroende av redares begäran, om protokollskall föras över ärenden av vikt vid allmänt sammanträde. Frånvarande böralltid ha rätt att genom skriftiigt protokoll få del av vad av vikt somförekommit. Den hittillsvarande bestämradsen, som kom till närskrivkunnigheten var lägre än , har fungerat och bör utan olägenhet kunnagöra det i fortsättningen också. 46 § Lagrådet: Säsomvid 44 § föreslagits bör andra stycket i nämnda paragraf överföras lillförevarande paragraf och där få plats sora andra stycke, tUl följd varavremissförslagets andra stycke blir tredje stycket i förevarande paragraf. 47 § Lagrådet: Dorastolsmöjlighet att skilja huvudredare från uppdraget är enligt 14 § i gällandesjölag knuten vid den låt vara mycket allmänt avfattade föratsättningen att"giltiga skäl därtill äro". Någon antydan om beskaffenheten av dennaföratsättning synes böra ges i texten tUl första stycket andra punkten iförevarande paragraf, så mycket mer som besluts- 1973: 42 574 fattandeenligt första punkten är helt obundet av sakliga skäl. Det föreslås att andrapunkten avslutas med "om giltig anledning föreligger". Underhänvisning till vad som anförts vid 41 § förordas att bestämmelsen i andrastycket får utgå. 49 § Lagrådet: TUlgrand för ränteberäkningen skall självfallet ligga det under varje särskUd delav länetiden tUlämpade diskontot. Orden "vid tiden för utlägget" kanemeUertid läsas som en hänvisning till den tidpunkt när utlägget gjordes. Denrätta meningen framträder klarare, om de citerade orden fär utgå. 50 § Lagrådet: Iförsta stycket har avsetts alt i förkortad form återge innehållet i första ochandra styckena av nuvarande 19 §. Vissa fördelar torde dock vara förenade medatt, såsom skett i de danska och norska texterna, hålla isär föreskriften omden proportionella fördelningen på delägarna av vinst och förlust ochföreskriften om utdelning av överskott, även om båda bestämmelserna sammanförsi ett stycke. Lagrådet förordar därför att första stycket får följandelydelse: "Vinst och förlust avrederiets verksamhet fördelas mellan redarna i förhållande till deras andelar.Överskott, sora icke behöves för rederiets utgifter, skall utdelas." ,öhman, : Vidinlösen av andel enligt denna paragraf skaU lösenbeloppet motsvara andelensfulla värde. Enligt motsvarande bestämmelser i gällande rätt, vUken harlösningsrätt endast vid andelsövergång genom köp, skall lösen ske mot "devid försäljningen betingade villkor". Detta innebär att lösenbeloppet iprincip motsvarar köpeskillingen. Det synes rimligt att, när en utomståendeförvärvat andel i fartyg genom köp och lösningsrätt göres gällande, köpareninte skaU behöva avstå andelen utan att få täckning för köpeskUlingen. Detföreslås därför, att regeln om att lösen skall motsvara andelens fulla värdekompletteras med en föreskrift att, i fall av köp, lösen dock skall utgå medminst köpeskiUing-ens belopp. Härigenom vinnes även den praktiska fördelen attden som vill utöva lösningsrätt kan veta vilket belopp han minst har attbetala. Prop.1973: 42 575 Enligtparagrafen har den som vUl utöva lösningsrätt att, från det hanunderrättats om förvärvet eller inskrivning sökts för detta, "bjudaförvärvaren lösen". Försummas det är lösnmgsrätten förfallen. Det synesinte fullt klart om uttrycket "bjuda lösen" avses innefatta någotannat eller mera än ett åläggande för den som vill lösa att inom fristenmeddela förvärvaren denna sin avsikt. I vart fall om lösenbeloppet på sätt ovanföreslagits anknytes till eriagd köpeskilling, torde det knappast finnas skälatt uppstäUa krav på något annat än ett sådant meddelande. Remissförslagetinnehåller nyheten att den månad, inom vUken medredare har att bjuda lösen vidäventyr att lösningsrätten är förfallen, alternativt räknas från detinskrivning sökts för förvärvet. Om förvärvaren och hans fångesman underlåteratt underrätta medredarna på sätt i 51 § stadgas och förvärvaren i tysthetsöker inskrivning, synes medredarnas lösningsrätt lätt kunna bli illusorisk,såvida inte registermyndigheten har att kommunicera sådan inskrivningsansökanmed alla medredarna. I valet mellan att ålägga registermyndigheten en sådanlångtgående skyldighet och att frånkänna inskrivningsansökan nämndapublicitetsverkan torde den senare utvägen vara att föredraga. Underhänvisning till det anförda föreslås, att första stycket tredje punkten ochtredje stycket första punkten erhåller följande lydelse: "Redaresom vUl utöva lösningsrätt skall meddela förvärvaren det inom en månad frän dethan underrättats om förvärvet." "Lösenskall givas för den övergångna andelens fuUa värde, i fall av köp dock medminst köpeskillingens belopp." Jagansluter mig i huvudsak tUl vad lagrådets övriga ledamöter anfört ochförordat. Beträffande förslaget att lösenbeloppet i fall av köp inte skallunderstiga köpeskillingen anser jag detta böra gälla i normala fall. Det kandock tänkas situationer, där en exceptionellt hög köpeskilling avtalats pågrand av speciella omständigheter och det skulle framstå som stötande att låtalösenbeloppet vara bundet tUl köpeskillingen. Regeln bör därför förses medförbehållet att "ej särskUda skäl föranleda annat". Jagförordar därför att tredje stycket första punkten ges följande lydelse: "LösenskaU givas för den övergångna andelens fulla värde, i fall av köp dock medminst köpeskillingens belopp om ej särskUda skäl föranleda annat." Iförsta stycket andra punkten av förevarande paragraf regleras hur redare varsandel i fartyget, genom överlåtelse eller fång av annat slag, 1973: 42 576 övergåtttill annan skall förfara för att undgå ansvar mot övriga redare förrederiförpliktelser som uppkomraer efter äganderättsövergången. En nyhet iförslaget är att ansökan om inskrivnmg för andelsförvärvet har befriande verkanför den förutvarande redaren. Om det lämpliga i en dylik publicitetsverkan avinskrivning kan tvivdsmål råda. I detta avseende kan hänvisas tUl vad somanförts vid 52 §. Uteslutes föreskriften: om verkan av inskrivning blu: denförutvarande redaren hänvisad tUl att underrätta de andra redarna. Är dessamånga eUer någon av dem svår att anträffa kan det bli förenat med besvär ochtidsutdräkt att ombesörja sådana underrättelser. EnUgt motsvarande nu gällanderegel i 21 § andra stycket första punkten sjölagen kan underrättelse med befriandeverkan ske också hos huvudredaren. Sådan torde i allmänhet komma att finnas.Lagrådet förordar att sist angivna möjlighet bibehålles. Kanskeän mer har den förutvarande redaren behov av att kunna undgå ansvar mot tredjeman för nya rederiförpliktelser. Enligt gällande rätt (21 § andra stycketandra punkten) svarar han alltfort när tredje man är i god tro. Avsevärdasvårigheter kan uppenbarligen möta honom i försöken att undvika detta ansvar.Förslaget innefattar den från hans synpunkt viktiga förbättringen att han mtesvarar för rederiförpliktelser som uppkommer efler det att inskrivning söktsför efterträdarens förvärv. Såsom anmärkts kan han emellertid inte självgöra sådan ansökan. En utväg är att i fråga om befriande verkan med ansökan ominskrivning för förvärvet likstäUa att "anmälan Om detta eljest gjortstill registermyndigheten". Lagrådet vill förorda en sådan lösning. Förevarandeparagraf öppnar möjligheter för redare att i vissa fall få tUl stånd upplösningav partrederi. Det förtjänar understrykas att paragrafen innefattar enreglering helt vid sidan av bestämmelsen avseende majoritetsbeslut omupplösning i 46 § tredje stycket enligt lagrådets förslag (andra stycket iremissförslaget). Ett sådant majoritetsbeslut kan innebära omedelbarupplösning, men det kan självfallet också avse att rederiet skall upplösasefter . Iförsta stycket utsäges att där meddelad bestämmelse inte skall gälla om annatavtalats. Då delta framgår redan av 40 § tredje stycket hemställer lagrådetatt orden "avtalats eller" får utgå ur lagtexten. På grand härav kanförsta stycket, med ytteriigare en jämknmg av redaktionell natur, förslagsvisfå följande lydelse: "Omej annat följer av 55 §, skall rederiet upplösas efter det redarehos medredarna begärt det." 1973: 42 577 Förevarandeparagraf avser dels att ge redare möjlighet att med utövande av lösningsrättmöta en begäran om upplösning som enligt 54 § första stycket gjorts av medredareoch dels att för redare skapa ett alternativ till de möjligheter soraföreligger för honom alt påkalla upplösning enligt sistnänmda paragrafs andrastycke. Säsom frarahålles i remissprotokollet tar reglerna i förevarandeparagraf om rätt alt lösa ut medredare över reglerna om upplösningsrätt enligt54 §. Däremot ger förevarande paragraf inte något som förtjänar attunderstrykas för att förebygga missförstånd och som också betonats iremissprotokoUet redare någon rätt att utlösa medredare i syfte altförhindra upplösning av partrederiet som på sätl anges i 46 § tredje stycket(andra stycket i remissförslaget) beslutats av redare som tillsammans utgör enmajoritet i rederiet. Utiösningsrättenkan göras gällande mot medredare som enligt 54 § första stycket begärtupplösning. Vidare kan den rikta sig mot, såsom i remissprotokollet sägs,medredare till vilken upplösningsgrund enligt 54 § andra stycket hänför sig.Härmed avses exempelvis, enligt punkt 1, utlänning till vilken andel överlåtitsulan den lösande redarens åtgärd eller saratycke, om därigenom fartyget kommitatt upphöra att vara svenskt och dessutom lösningsrätt icke kan utövas enligt52 §. I det fallet att en redare samtyckt till en överlåtelse av angivetslag får han anses därigenom ha avstått från sin utiösningsrätt och kan alltsåinte åberopa förevarande paragraf. Andra exempel på medredare mot vilkautlösningsrätten kan rikta sig kan vara huvudredare som skilts från sittuppdrag genora domstolsbeslut (punkt 2) och redare som inte kan fullgöra sinaförpliktelser såsom redare (punkt 3). Föratt sammanfattningsvis ange dessa och andra liknande fall i lagtexten synesdet citerade uttrycket i remissprotokollet vara att föredraga frarafördet i lagförslaget använda. Det förordas sålunda att i förevarande paragrafförsta stycket första punkten utsäges alt "redare har rätt att lösa utraedredare, sora enligt 54 § första stycket begärt alt rederiet skall upplösaseller tUl vilken upplösningsgrund enligt 54 § andra stycket hänför sig". Vidaretorde i första stycket andra punkten av förevarande paragraf böra göras dels enformell ändring av ordalagen i överensstämmelse med vad som förordals förmotsvarande fall i 52 § och dels vissa ytterligare redaktionella jämkningar.Punkten kan i följd därav få förslagsvis följande lydelse: "Den som villutöva utlösningsrätt skall meddela medredaren det inom en månad från det hanfick dd av dennes begäran om upplösning enligt 54 § första stycket ellerkännedom om att upplösningsgrund enligt samma paragraf andra stycketinträtt," 37 1973.1 saml Nr 42 Prop.1973: 42 578 Ianslutning till bestämradsen i andra stycket av förevarande paragraf omredares regressrätt miot den som vållat skadan mä erinras om att skadeståndslagen(1972: 207) innehåller olika begränsningar av skadeståndsansvaret för dem somvållat skada, bl. a. i 4 kap. 1 § för arbetstagare. Enligt uttalande avdepartementschefen i den proposition (1972: 5 s. 649650) som ligger tiU grundför skadeståndslagen torde dessa bestämmelser om begränsning av ansvaret i ochför sig bli tilllämpliga på regresskrav av det slag som här är i fråga. Klackenberg,öhman, : Förevarandeparagraf bygger på art. 5 d sjöpanträttskonventionen och återger i detväsentliga denna artikels regler om sjöpanträttemas inbördes företräde. Somframgår av remissprotokollet kan till följd av en i dessa regler inbyggdmotsägelse i vissa fall uppstå tillämpningssvårigheter. Den lösning, som angesi specialmotiveringen för det anförda exemplet med kolUsion mellan regeln ombärgarlön samt reglerna om företräde i nummerordning och om lika rätt för sammaslags fordringar, förefaller ur vissa synpunkter ge ett rimligt resultat. Densynes i så måtto tUlgodose artikeltexten och lagtexten att den ej inkräktar påreglerna ora lika rätt för samma slags fordringar. För det fallet att tillgängligamedel inte räcker till att helt täcka bärgarlönen en situation sora ipraktiken måhända inte är särskilt vanligt förekommande fär lönefordringarmed sämre rätt, nämligen marslönerna, likväl viss betalning. Vare sigbärgarlönen ersattes helt eller endast delvis inträffar den inadverlensen att majlönemaoch hamnavgiflen, vilka fordringar har bättre förraänsrätt än bärgarlönen, fårstå tillbaka för denna. Givetvisär ocksä andra lösningar tänkbara. Med en något mera formell anknytning tUlkonventionsartikelns text skulle, såsora ett alternativ, det resoneraangetkunna föras att raan först på grundval av punkt 2 i artikeln bör tUlämpanummerordningsregeln så långt detta är möjligt med hänsyn till den särskildaregeln om bärgarlön, dvs, man ger betalning för majlönerna och hamnavgiften,och därefter tillgodoses bärgarlönen. Det återstående beloppet fördelas sedan,så långt det räcker, på marslönerna. Regeln om lika rätt för sararaa slagsfordringar upplagen i punkt 3 i artikeln kommer därvid alt tillämpas endastsubsidiärt i förhållande lill reglerna i punkt 2. Entillämpning av förevarande lagparagraf i enlighet med del sist anförda innebäringrepp dels i numraerordningsregdn och dels i likarättsregeln. Såvitt gällerden förslnäranda regeln synes viss täckning i lagtexten föreligga genora denefterföljande inskränkande besläramdsen 1973: 42 579 attfordran under 5 dock alltid har företräde framför tidigare uppkomnafordringar. Däremot torde, om man vill hålla möjligheten öppen för entillämpning av här angivet slag, likarättsregeln böra förses med ett tUlägg somanger att den kan inskränkas som en följd av den samtidiga tillämpningen avnummerordningsregeln och den särskilda bärgarlönsregeln. Entredje utväg ur svårigheterna att bringa förevarande konventions-bestämradser itUlämpning skulle vara att, med en friare tolkningsmetod, anlägga det betraktelsesättetatt det i fall sora det förevarande måhända skulle överensstämma bäst medkonventionens anda att ge bärgarlönen den bästa rätten. Någon svårighet attdärefter tillämpa nummerordnings- och likarättsreglerna på löne- ochhamnavgiftsfordringarna skulle ej föreligga. En sådan tUlämpning avkonventionen skulle emellertid avvika för mycket från vad konventionstextenutsäger, och den synes inte böra förordas. Sammanfattningsviskan alltså sägas alt såväl den I specialmotiveringen anvisade lösningen somden först skisserade alternativa lösningen torde kunna ge godtagbara resultat.Den sistnämnda lösningen synes dock bäst förenlig med konventionen. För attmöjliggöra en sådan rättstillämpning synes ett tUlägg av ovan angivet slagböra göras till likarättsregeln. Såsomangivits i remissprotokollet ger konventionens undantagsregel omspecialföreträde för bl. a. bärgarlön upphov till ett särskilt tillämpningsproblem.Detta är i själva verket ett logiskt sett olösligt problem. Anknytande tUl deti remissprotokollet anförda enkla men belysande exemplet kallar jag marslönernaA, bärgningen B, majlönema C och hamnavgiften för maj D. EnUgt reglernaskall nu C gå före D som går före B som går före A. Men skall A halika rätt som C och gå före D, vilket uppenbarligen är en omöjlighet. Varjeförsök till "lösning" sätter någons rätt åsido och i vad mån sä skerblir i hög grad beroende av sådana tillfälliga omständigheter som anspråkensstorlek inbördes och storleken av tillgängliga medel. I det tvångsläge varilagstiftaren på denna punkt blivit försatt går mina sympatier närmast iriktning mot den av lagrådets övriga ledamöter angivna "tredjeutvägen". De fordringar som vid en sådan lösning kan bli lidande är C och D.Dessa fordringar har eraellertid uppkomrait efter bärgningen och derasinnehavare kan förutsättas regelmässigt känna lill bärgningen och den fordran Bvartill denna givit upphov. Såsom i remissprotokollet anges innebär denpraktiska verkligheten i regel att bärgaren utverkar säkerhet för sin fordraninnan fartyget sätts i drift igen. Denna verklighet kan åberopas till stödockså för den lösning jag förordar. Den av lagrådets övriga ledamöterförordade utformningen av lagtexten synes ej lägga hinder i vägen för en sådanlösning. 1973: 42 580 I specialmotlveringentUl förevarande paragraf erinras om reglerna om begränsning av redaresansvarighet för vissa fordringar. Eftersom reglema, vUka är upptagna i bl. a.234236 §§ i det remitterade förslaget, kan sägas i viss mån modifierainnehållet i företrädesreglerna, kunde ifrågasättas att i förevarande paragrafuppta en erinran om eller hänvisning tUl begränsningsreglerna. Med hänsyn bl.a. till att reglerna om sjöpanträtt i 11 kap. direkt följer efter 10 kap:sbestämmelser om redares ansvarighet, torde emellertid en sådan anordning intevara behövlig. Någon risk för missförstånd torde inte föreligga. Det må ocksäframhållas att motsvarande, nu gällande lagbestämmelser om sjöpanträtt inteinnehåller någon erinran eller hänvisning av här avsett slag. Ispecialmotiveringen beröres också bestämmelserna i art. 5:4 av sjöpanträttskonventionenom när fordran på bärgarlön skall anses ha uppkommit. Dessa bestämmelser synesvara tillkomna med syftning på mera typiska bärgningssituationer (jfr 224 §sjölagen). Därför bör bestämraelserna, sin kategoriska avfattning tUl trots,inte utgöra hinder mot att, t. ex. på grund av bärgningsavtalels innehåll, isärskilda fall tidpunkten för fordrans uppkomst fritt bedöms enligt allmännarättsgrundsatser. Utövervad som angivits synes texten tUl förevarande paragraf böra jämkasredaktionellt i vissa hänseenden. a. synes tredje stycket böra föras uppoch bli paragrafens första stycke. Underåberopande av det anförda föreslår lagrådet att förevarande paragraf fårföljande lydelse: "Omförmånsrätt, som följer med sjöpanträtt, finnas bestämmelser i förmånsrätlslagen(1970: 979). Fordringarsom upptagits i 244 § första stycket under skUda nummer ha inbördes företräde tUlbetalning efter nummerordningen. Dock har fordran under 5 företräde framförfordran under 14 som uppkommit tidigare. Fordringarunder samma nummer ha inbördes lika rätt, om ej annat följer av tillämpningenav andra stycket. Fordran under 5 går dock före annan fordran under samraanummer som uppkoramit tidigare." första stycket av förevarande paragraf upptagna bestämradsen har, tydligenfullt avsiktligt, fått en så generell avfattning alt dess genomförandeunderstundom blir beroende av utländsk rätt och rättstillämpning ochföljaktligen inte i alla lägen är garanterad. Detta är förklaringen lill denmotsägelse mellan första och andra styckena i paragrafen som synes ligga däriatt andra stycket behandlar en situation som 1973: 42 581 enligtförsta stycket inte borde kunna uppstå. Motsägelsen är alltså endast skenbar.Detta förhållande synes böra antydas genom jämkning av lagtexten. Vadangår det sakliga innehållet i andra stycket, med motsvarighet i nuvarande 274§ sjölagen, må anföras följande. Bestämmelsen i förstapunkten utgår från att en svensk ägare av ett fartyg friviUigt överlåter detta tUlutiänning. Fartyget upphör därigenom att vara svenskt (1 §) och skall, om detär registrerat skepp, avregistreras (16 § första stycket). Enligt 17 § kanemellertid hinder möta mot skeppets avförande ur registret. TUlämpning av denförevarande bestämmelsen är icke bunden vid att sådant avförande ägt ram. Detfordras ej mer än att, såsom det uttrycks i specialmotiveringen, skifte av nationalitetsflaggägt rum. Vidare krävs, attöverlåtelsen "medför" att sjöpanträtt upphör för fordran av visstslag eller att förmånsrätten försämras och att detta i sin tur har tUl följdatt fordran inte, såsom eljest skuUe ha varit fallet, kan utgå ur fartyget.Överlåtelsen skall alltså vara första ledet i en orsakskedja som utmynnar i enskada för sjöpanträttshavaren. Innebörden härav syns ej alldeles klar. Först ioch med en exekutiv försäljning framgår, om och i vad mån en skada uppkommer,och skadans inträffande och storlek synes direkt och närmast bero av var ochenligt vilka rättsregler den exekutiva försäljningen äger rum. Alldeles sammaskada hade kunnat inträffa även om överlåtelsen inte ägt rum och, efter överlåtelse,oberoende av om den nya flagglagen erkänner sjöpanträtten i samma utsträckningsom svensk lag eller inte. Sambandet mdlan överlåtelsen och skadan förefaUerdärför att vara mera uttunnat och diffust än man i allmänhet hos oss kräver förkausalsaramanhang. Måhända kan det uttryckas så att överlåtelsen ökar riskenför skada och överlätaren får därför, om risken förverkligas, svara för skadan.Han föranleds härav att tillse att fordringar med sjöpanträtt blir betaldaföre överlåtelsen (jfr NJA II1936 s. 238 f.) Hade överlåtaren redanförat personligt ansvar för fordringen kan intet ytterligare ansvar falla påhonom och från regeln har därför undantag gjorts för detta fall. Det förefaller tveksarat, huravidaandra styckets första punkt är tilllämplig också efter frivillig överlåtelseav andel i fartyg. Måhända bör så vara fallet, om andelsöverlåtelsen leder tillskifte av nationalitetsflagg, varemot med hänsyn tUl det förat återgivnamotivuttalandet en analogisk tUlämpning inte borde ske i andra fall. Det senast uppmärksammadespörsmålet har visst samband med den fråga som behandlas i andra stycket sistapunkten av det remitterade förslaget. Den ifrågavarande bestämmelsen tordeendast ha avseende på samägares eller partredares överlåtelse av fartyget, vUkenfrån den här anlagda synpunkten kan uppfattas som flera samtidigaandelsöverlåtelser. Denna företeelse behöver regleras åtminstone för de falldå det inteär möjligt att avgöra vUken eller vilka av andelsöverlåtelserna som åstadkomflaggbytet. I vissa faU är det emellertid fullt möjligt att ora en eller flera anddsöverlåtaresäga att deras överlåtelser inte inverkade på flaggbytet, och det synes varatvivel underkastat om regleringen, såsom skett i det remitterade förslaget, börinbegripa också sädana fall. Närenligt andra stycket sista punkten flera blir ansvariga är ansvaretuppenbarligen alltid solidariskt. Det rör sig här inte om en rederiförpliktelseutan om ett ansvar som följer allmänna förmögenhetsrättsliga grundsatser. För tydUghetsskull torde måhända sist i andra stycket böra tillfogas exempelvis:"Ansvarigheten åvilar dera solidariskt." Detsenast sagda för enligt vår mening ett stycke längre. Såsom förut anraärkts äri första punkten undantag gjort för det fall alt överlåtaren redan harpersonligt ansvar för den med sjöpanträtt förenade fordringen, något som ärnaturligt eftersom det då saknar mening att ålägga honom sådant ansvar. I bästaöverensstämmelse härmed skulle stå att från den på samtidiga andelsöverlåtelsertillämpliga bestämmelsen undantaga fall då överlåtama redan svarar.solidariskt. Så som bestämmelsen är avfattad i det remitterade förslaget undantasemellertid också sädana fall där, enligt 40 § andra stycket, överlåtarna hardelat personligt ansvar. De bör emellertid ej undgå solidariskt ansvar. Medbeaktande av det nu anförda skulle förevarande paragraf kunna avfattasförslagsvis på följande sätt: