prop · FW0330 · 1973-12-31 00:00:00 — I skrivelse den 14december 1963 hemställde styrelsen för om utredning ochlagstiftning rörande frågan om ränta pä utdömd ersättning för rättegångskostnad.Enligt styrelsen förflyter ofta avsevärd tid innan den vinnande parten kan fåut honom tillkommande ersättning för rättegångskostnad. Här är tiU en börjanatt beakta den tidsutdräkt som själva rättegången föranleder. Om den slutligenvinnande parten förlorat målet i lägre rätt och vinner bifall till sin talanförst i högre instans, blir motparten först genom den högre rättens avgörandedömd att betala ersättning till den vinnande. Avsevärd tid kan då har förflutitfrån det den slutligen vinnande nödgades ikläda sig de kostnader för vUkaersättning tillerkänns honom. Och även om den slutUgen vinnande parten vunnitmålet redan i första instans och då tillerkänts ersättning för sinarättegångskostnader kan ersättningsskyldighetens fullgörande fördröjas genomöverklagande från den tappande partens sida. Enligt styrelsen måste vidarebeaktas att betydande dröjsmål med betalning av utdömda kostnader oftaförekommer även efter det att ersättningsskyldighet slutligen fastställts. Vidförsök till exekution kan det visa sig att den ersättningsskyldige saknar utmätningsbaratillgångar. Stundom kan det dröja innan den vinnande parten erhållerden utdömda ersättningen. I alla sådana fall där den vinnande parten inteomedelbart efter det rättegången i en instans avslutats kan få ersättning försina kostnader i denna instans drabbas han av en materiellt oberättigad förlustom hans fordran på kostnadsersättning inte löper med ränta. Bestämmelserna i 39§ utsökningslagen tillgodoser endast i ringa mån den vinnande partens intressei detta avseende. Styrelsenhävdar att det är en klar brist att lagen inte ger domstol rätt att vidutdömande av ersättning för rättegångskostnad förplikta den ersättningsskyldigeatt också betala ränta på beloppet. Något rimligt skäl varför en tappande partskulle vara berättigad till räntefri kredit kan svårligen anföras. Vid allaandra slag av fordringar gäller ju att en borgenär kan få gäldenären förpliktadatt gälda ränta i enlighet med stadgandet i 9 kap, 10 § HB, Bristen är såmycket allvarligare som det numera inte sällan är fråga om ganska avsevärdabelopp. Över framställning inhämtadesyttranden från JK, lagberedningen, , hovrätten för Nedre ,Föreningen . Föreningen , Värmlandsläns rättshjälpsanstalt och rättshjälpsanstalt. Samtligaremissinstanser var positiva till framställning. 1 promemorian erinras början om att de allmänna bestämmelserna om dröjsmålsränta f.n. är föremålför översyn av köplagsutredningen (Ju 1963:51, tilläggsdirektiv Ju 1969:24).Även om utredningsuppdraget i denna del främst avser de allmänna reglerna omdröjsmålsränta på det förmögenhetsrättsliga området kan också frågan om räntapå rättegångskostnad komma att övervägas i sammanhanget. Med hänsyn tillutredningsuppdragets omfattning antas dock inte något förslag angåenderäntefrågorna vara att vänta , I promemoriankonstateras vidare att kritik av den gällande ordningen fåttstöd av remissinstanserna. Med hänsyn till de olägenheter som sålunda ansesförenade med den nuvarande ordningen och då frågan är av jämförelsevisbegränsad omfattning bör den tas upp , trots att resultatet avköplagsutredningens översyn ännu inte föreligger. Detta behöver naturligtvisinte hindra att frågan eventuellt kan komma att få omprövas när ställning tastill köplagsutredningens förslag rörande de olika spörsmål som hänger sammanmed reglerna om dröjsmålsränta i stort. Vid behandlingen av frågan om dröjsmålsränta pårättegångskostnad skiljer promemorian mellan två olika delfrågor. En av dessaär den av väckta frågan om möjlighet för domstol att förpliktapart att betala dröjsmålsränta på utdömd kostnadsersättning. En annan fråga ärhuruvida parts kostnad för räntor målet är anhängigt viddomstolen skall kunna beaktas vid domstolens prövning av partenskostnadsanspråk. Beträffande den första angivna frågan konstateras att såväladvokatsamfundet som remissinstanserna ansett det i sak vara motiverat attdomstol ges möjlighet att döma ut ränta på det belopp den tappande parten skallutge i ersättning för den vinnandes rättegångskostnad. Mot en sådan ordninganses svårligen kunna anföras några principiella skäl. Utgångspunkten förränteberäkningen bör vara dagen för ersättningsbeslutet. Fr.o.m. dagen därefterär ju fordringen förfallen till betalning och den tappande parten i principskyldig att göra rätt för sig. Räntanbör löpa till dess betalning sker. Avfrämst praktiska skäl avvisas tanken på att anpassa räntan till den verkligaräntekostnad som part kan ha förorsakats. I stället bör viss bestämd räntesatsföreskrivas. Att den vinnande parten härigenom ofta inte får full kompensationför den till följd av dröjsmålet uppkomna skadan samt att den förlorande iblandkan få betala högre ränta än som svarar mot den vinnandes kostnad medges. Dettaär emellertid svårlösta problem som är gemensamma för alla slag av legalaräntor. I promemorian hänvisas till den ingående behandlingen av frågan i bl.a,förarbetena till 6 § skuldebrevslagen (jfr NJA II 1936 s.36 ff). Beträffandesjälva räntefoten anses valet stå mellan de båda i 9 kap. 10 § HB angivnaalternativen 5 resp. . Eftersom den utdömda kostnadsersättningen betraktassom förfallen till betalning genast efter det att beslut därom meddelats ansesdet stå bäst i överensstämmelse med 9 kap. 10 § HB att räntefoten fastställstill eller den ränta som skall utgå i fall av bestämd betalningsdag. Dennaräntesats anges också i flera särskilda lagbestämmelser om dröjsmålsränta.Bestämmelsen om ränta på utdömd rättegångskostnad föreslås intagen i 18 kap, 14§ RB, dvs det lagrum som anger när domstolens beslut angående rättegångskostnad utgångspunkten för ränteberäkningen skall meddelas. Det anmärks attbestämmelsen i samma lagrum att part som vill ha ersättning för rättegångskostnadskall yrka det innan handläggningen i resp, instans avslutats måste ansestillämplig också i fråga om ränta på kostnadsersättningen, utan att dettabehöver påpekas särskilt i lagtexten. Behandlingenav parts räntekostnad under själva handläggningen av målet är, heter det ipromemorian, en mera komplicerad fråga. Visserligen talar den bakom RB:skostnadsbestämmelser i tvistemål liggande grundtanken att den vinnande partenskall ha alla sina kostnader i anledning av rättegången ersatta för att ocksåpå sådan kostnad belöpande ränta skall kunna vara ersättningsgill. En generellregel om ränta på varje i kostnadsersättningen ingående delpost är å andrasidan utesluten från praktisk synpunkt. När det gäller den normalt utanjämförelse största kostnadsposten, nämligen partens utgift för ombudsarvodekan det f,ö, ifrågasättas om inte kompensation för viss ränteförlust ofta ärinräknad redan i själva arvodesbeloppet. Utgift för rättegångskostnad kanuppkomma i olika skeden av en process, även före målets anhängiggörande, ochdet kan vara vanskligt att ange utgångspunkten för en eventuell ränteberäkning.Även andra problem torde uppställa sig. Frågan om eventuellt tillgodoräknandeav ränta för tiden före målets avgörande bör därför inte tas upp innanställning tagits till frågan om dröjsmålsränta överhuvud. En särskild anledninghärtill är att det kan antas att fråga om ränta under själva handläggningstidenuppkommer mera sällan i fortsättningen sedan möjlighet införts att tillerkännapart förskott på kostnadsersättningen även i expropriationsmål. Det är jufrämst i vatten- och expropriationsmål som frågorom räntegottgörelse ställs på sin spets. De genom den antagnarättshjälpsreformen (jfr prop, 1972:4) vidgade möjligheterna att erhållarättshjälp måste också leda till minskade räntekostnader för part. Förslaget att ränta efter 6 %skall utgå på utdömd rättegångskostnadsersättning har genomgående mottagitspositivt. Promemorians ståndpunkt att frågan om ränta på utdömd kostnad utanstörre olägenheter kan tas upp för sig utan att resultatet avköplagssakkunnigas arbete behöver avvaktas biträds uttryckligen av JK, ,köplagsutredningen och en minoritet inom domareföreningens styrelse. Någraremissinstanser, som anser det i sak berättigat att ränta utgår på utdömdersättning, uttalar dock tveksamhet huruvida frågan är så angelägen att denbehöver lösas separat. Frågan bör i stället anstå och avgöras i ett sammmanhangtillsammans med problemet om ränta på kostnader under själva rättegången, medutgångspunkt från de överväganden rörande dröjsmålsränta i allmänhet somköplagsutredningen kan komma fram till. Bland dem som uttalar en sådan meningmärks , som också hänvisar till att utsökningsreglerna är underomarbetning, hovrätten över och , ett par tingsrätter samtdomareföreningen (majoriteten). Beträffande den föreslagna räntefoten ifrågasättsfrån ett par håll om inte skulle stå i bättre överensstämmelse medprincipernaför 9 kap. 10 § HB, Det stora flertalet remissinstanser biträder dockpromemorians förslag om en räntefot av . Bl,a, uttalar köplagsutredningenatt man måste räkna med att i ett kommande förslag till lagstiftning omdröjsmålsränta denna kommer att sättas högre än , F,n, bör dock som uttalasi promemorian räntan inte sättas högre än , Vid en eventuell ny lagstiftningom dröjsmålsränta kan det däremot finnas anledning att ompröva självaräntefoten i förevarande stadgande, del remissvar görs lagtekniska påpekanden. Flera remissinstanser menarsålunda att bestämmelsen om ränta hänger så nära samman med de materiellabestämmelserna i 18 kap. 8 § om vad som skall betraktas som rättegångskostnadatt bestämmelsen lämpligen bör tas in i 8 § och inte i 14 §. Någraremissinstanser tar upp avfattningen av bestämmelsen om ränta. Man anmärker attden föreslagna lagtexten utformats som en fakultativ regel vilken medger endiskretionär bedömning huruvida ränta skall utgå eller ej. Remissinstansernamenar att ränta alltid bör utgå om det yrkas och ersättning förrättegångskostnad döms ut. Enligt lagberedningen är det formalistiskt att aUskräva något yrkande för att ränta skall kunna dömas ut. Det finns ju ingenanledning att göra skillnad mellan olika mål och part kan inte bidra med någrasärskilda upplysningar eller sitta inne med några sakuppgifter som kundemotivera att parten själv anger hur det enligt hans uppfattning bör vara medräntan. Att den tappande parten skaU ha fått reda påkostnadsbeloppet innan ränta börjar löpa bör inte tillmätas betydelse. Tillundvikande av rättsförluster anser att föreskrift bör tas in i 18 kap. 14 §första stycket om att yrkande krävs inte bara beträffande självakostnadsersättningen utan också för att ränta därpå skall kunna dömas ut. Ettpar remissinstanser förmenar att promemorians lagförslag kan läsas så att räntainte skulle kunna dömas ut för förfluten tid när högre rätt ändrar underinstansenskostnadsbeslut. Man förordar att lagtexten jämkas så att det inte råder någontvekan om att t.ex, hovrätt, som höjer den av underrätten utdömda ersättningeneller som dömer ut sådan där underrätten ogillat talan, skall kunna döma utränta på beloppet för underrättens ändrade beslut och inteförst från sitt eget beslut i frågan, menar att rätten tiUräntegottgörelse inte bör prekluderas om part underlåter att yrka ränta isamband med begäran om kostnadsersättning i viss instans. Tvärtom skulle detinnebära en avsevärd förenkling om det i stället öppnades möjlighet för partatt först i nästa instans framställa sådant yrkande. Tingsrätten antar attparterna i så fall skulle avstå från att framställa ränteyrkanden i flertaletmål i första instans. Någraremissinstanser berör frågan hur parts räntekostnad under själva handläggningenskall behandlas. anför att der\na fråga självfallet är merakomplicerad än övriga nu aktuella frågor bl.a. när det gäller utgångspunktenför ränteberäkningen. Utredningen torde komma att ta upp en liknande fråganämligen hur man skall beräkna ränta på skadestånd när detta avser kostnadersom den skadelidande haft innan krav på skadestånd framställts. Huruvida detfaller inom utredningens uppdrag, som ju gäller bestämmelserna om ränta på detförmögenhetsrättsliga området, att även föreslå regler om ränta på kostnader irättegång synes dock ovisst. Enligt lagberedningens mening bör åtminstone räntapå utlägg kunna dömas ut från utgiftens dag, 4.2 Ersättning för kostnad som uppkommit före rättegången Enligt 18 kap, 8 § RB skallersättning för rättegångskostnad fullt motsvara kostnaden för rättegångensförberedande och talans utförande jämte arvode till ombud eller biträde, såvittkostnaden skäligen varit påkallad för att ta tillvara partens rätt, 1förarbetena till lagrummet (SOU 1938:44 s.237; jfr m.fl. kommentar tiURB s.211) anges att rättegångskostnad i första hand är sådan kostnad som haruppkommit under själva rättegången. Hänsyn skall emellertid även tas tillkostnad som har varit erforderlig för ett ändamålsenligt förberedande avpartens talan, såsom kostnad för anskaffande av bevisning och för säkerställandeav partens anspråk genom kvarstad eller skingringsförbud. I vad män dylikaåtgärder, såsom besiktning av levererad vara eller arkivforskning, varitpåkallade för rättegången eller fyllt även andra syften är. heterdet, att bedöma efter omständigheterna. Till rättegångens förberedande tordeäven vara att hänföra förhandling mellan parterna utom rätta, i den månförhandlingen haft till syfte att klarlägga tvisteläget eller eljestsäkerställa ett ändamålsenligt genomförande av rättegången. Också kostnad föråtgärd som har företagits i syfte att förebygga rättegång, t.ex. försök tillföriikning, torde vara ersättningsgill. Ersättning kan dock endast utgå i denmån åtgärden har betydelse för rättegångens förberedande och talans utförande idenna, t.ex, genom att parternas ståndpunkter preciseras (kommentaren s.211). 1 vad mån förlikningsarbete som har utförts förerättegångens inledande skall anses som rättegångskostnad enligt 18 kap. 8 § RBhar inte prövats av HD. Däremot har betydelsen av sådant arbete berörts i ettpar rättsfall angående ersättning till biträde enligt lagen (1919:367) om frirättegång. 1 ett av dessa avgöranden (NJA 1949 s.580) tillerkändes biträdetersättning i ett skilsmässomål för förlikningsarbete, som visserligen låg utomramen för parternas yrkanden i målet, men som ansågs ha samband medoch betydelse för rättegången. En av parterna i målet hade ursprungligen haftför avsikt att väcka talan om äktenskapsskillnad enligt 11 kap. 8 § giftermålsbalkenjämte skadestånd men efter förhandlingen inskränkt sig till att väcka talan omhemskillnad med åberopande av 11 kap, 2 § andra stycket , 1 ettannat rättsfall (NJA 1954 s,468) tillerkändes biträdet ersättning föromfattande arbete som pågått före talans väckande föratt åstadkomma förlikning i vissa vårdnads- och underhållsfrågor i mål omhemskillnad. Också i detta fall motiverades beslutet med arbetets samband medoch betydelse för utförandet av partens talan i målet. Enligt ett nyligenpublicerat hovrättsavgörande (refererat i TSA 1972 s,340) fick biträde åthustrun i ett hemskillnadsmål, anhängiggjort genom gemensam ansökan, ersättningockså för vissa förhandlingar med mannen och hans ombud angående frågor rörandefamiljens ekonomi som inte var uppe i själva målet. Bl,a, stod ettmakarna tillhörigt radhus inför hotet om exekutiv försäljning, 1 sitt beslututtalade hovrätten att det nedlagda arbetet hade sådant samband med ochbetydelse för förberedandet av den gemensamma ansökningen om hemskillnad attbiträdet borde vara berättigat till ersättning, I ett till hovrätten avgivetyttrande i målet lade styrelse fram vissa synpunkter som kanvara av intresse i förevarande sammanhang. Enligt styrelsen har advokat sombiträder en klient i ett skilsmässoärende ofta att handlägga olika för klientenbetydelsefulla frågor, som är mer eller mindre direkt hänförliga till frågornaom vårdnad, underhåll och rätten att sitta kvar i hemmet. Betydelse förunderhållsbidragens storlek har exempelvis utgången av bodelningen. kanunderhållsbidragets storlek inte bestämmas förrän avgörande föreligger ibodelningsfrågan, och det är inte ovanligt att en överenskommelse i fråga omunderhållsbidragen förutsätter en lösning av makarnas samtliga ekonomiska förhållanden påen gång, I dylika fall, då överenskommelse om bodelning varit en förutsättningför överenskommelse om underhållsbidrag och i övriga frågor, torde domstolarnaenligt styrelsen ersätta allt arbete med bodelningen såsom enrättegångskostnad. Advokaten får även vid handläggning av skilsmässoärendenbiträda med rådgivning i andra frågor som svårligen kan säras från övriga föråstadkommande av en uppgörelse nödvändiga frågor. Som exempel anges rådgivningoch information om bidragsförskott, skattefrågor, frågor om umgängesrätt, rätttill namn, rätt till bostad m,m, samt biträde med att lösa olika praktiska ochekonomiska problem, 1 allmänhet är det nu nämnda arbetet för klientens räkningnödvändigt för att uppdraget att biträda klienten vid skilsmässoförhandlingarnaskall kunna slutföras och gemensam ansökan undertecknas. Det är därförstyrelsens uppfattning att biträdet i allmänhet skall ha ersättning för sådantarbete enligt lagen om fri rättegång, -1 fråga om det aktuella målet ansågstyrelsen att arbetet med att lösa de spörsmål som uppstod i anledning av hotetatt familjens radhus skulle försäljas exekutivt stod i sådant naturligt sambandmed lösandet av övriga spörsmål som uppstår i anledning av en hemskillnad attersättning borde utgå enligt lagen om fri rättegång. Frågan i vilken utsträckningkostnad som uppkommit före rättegången borde hänföras till rättegångskostnadaktualiserades inom under arbetet på en reform avsamhällets rättshjälp. 1 remiss till lagrådet av förslag till rättshjälpslagm.m, uttalade jag bl,a, följande (se prop, 1972:4 s.352). Det finns enligt min mening skälatt överväga om inte förlikningsarbete i högre grad än vad som synes haförutsatts vid RB:s tillkomst bör kunna beaktas som arbete med rättegångensförberedande. Genom en sådan ordning stimuleras tvistande parter att sökabilägga sina menings-skiljaktigheter utan att tUlgripa ett ofta dyrbart ochtidsödande rättegångsförfarande. Detta är uppenbarligen önskvärt såväl frånallmän synpunkt som av hänsyn till de enskilda parterna. Mot den här förordadeordningen kan visserligen invändas att parterna uppmuntras att förhala enprocess genom alltför vidlyftiga förlikningsförhandlingar samt att domstolenvid sin prövning av kostnadsyrkandena kan få svårigheter att kontrolleraanspråk på ersättning för arbete utom rätta. De angivna betänkligheterna ärdock enligt min mening inte alltför tungt vägande. Bestämmelsen att en kostnadför att vara ersättningsgill skall vara skäligen påkallad för tillvaratagandetav partens rätt torde utgöra ett tillräckligt remedium mot ersättning föronödigt förlikningsarbete. Och när det gäller domstolens kontrollmöjlighetermåste beaktas att den som begär ersättning för kostnad också har att visa fogför yrkandet. Man torde kunna utgå från att motparten inte försummar att påtalaatt kostnadsyrkandet avser irrelevant eller eljest onödigt arbete. I enlighet med det anfördaföreslogs i den lagrådsremissen ett tillägg till 18 kap, 8 § första stycket RBenligt vilket förhandling angående fråga, som har direkt samband med tvisten,skulle anses som en åtgärd för rättegångens förberedande, I anslutning tillförslaget uttalades bl,a, att förhandling som syftar till uppgörelse mellanparterna i regel fick anses ha direkt samband med tvisten. Det skulle såledesinte vara nödvändigt att förhandlingen ledde till klargörande av parternasståndpunkter eller att den eljest hade större betydelse såsom förarbete försjälva rättegången. Också förhandling angående fråga som inte omedelbartomfattades av yrkandena i målet kunde ha direkt samband med tvisten. Sådanförhandling kunde nämligen ofta leda till en begränsning av tvistemåletsomfattning. De spörsmål som behandlades vid förhandlingen måste dock hänga närasamman med de frågor själva tvistemålet rörde. Avslutningsvis uttalades att denföreslagna ordningen torde erbjuda ytterligare en fördel när det gällerrättshjälp. Enligt förslaget till rättshjälpslag kunde rättshjälp utgå försåväl processuellt som utomprocessuellt biträde. Ersättning för denprocessuella rättshjälpen bestäms av domstolen medan ersättning i övrigtfastställs av rättshjälpsnämnden. Det fick antas vara mest praktiskt attfrågan om ersättning för rättshjälp i ett och samma ärende i görligaste månbedöms samlat av en myndighet. Den föreslagna ändringen i 18 kap, 8 § RB mötte kritik avlagrådet (se prop, 1972:4 s,416). Lagrådet påpekade att det här i första handgällde en allmänprocessuell fråga som endast medelbart berörderättshjälpssystemet. Den föreslagna ändringen rörde frågor av principiellräckvidd och kunde få inte obetydliga ekonomiska verkningar för parterna icivilmål. Man anmärkte att förslaget inte byggde på någon mera ingåendeutredning och att det inte varit föremål för remissbehandling. Lagrådetuttalade vidare att innebörden av gällande rätt i förevarande hänseende inte varfullt klar. Det var inte uteslutet att en viss utvidgning av vinnande partsersättningsrätt kunde vara motiverad. Det remitterade förslaget fördeemellertid för långt. Ändring av lagrummet borde, menade lagrådet, integenomföras på den föreliggande utredningen, 1972:4 angående samhällets rättshjälp uttalade jag(s.42l) att jag i och för sig ansåg det angeläget med en ändring av paragrafeni den riktning som det remitterade förslaget angav. Med hänsyn till att denifrågasatta ändringen såsom lagrådet påtalat endast var av medelbart intresseför själva rättshjälpsreformen, och då vissa frågor om rättegångskostnad ändåvar aktuella inom departementet ville jag dock inte motsätta mig att frågantogs upp i annat sammanhang. I promemoriankonstateras inledningsvis att rättsläget måhända, såsom lagrådet anmärkt, inteär helt klart när det gäller fråganom kostnad som uppkommit före rättegången skall kunna betraktas som en rättegångskostnad.Såväl själva lagtexten som motiven till den aktuella bestämmelsen, 18 kap, 8 §RB, är ganska allmänt formulerad. Tydligt är dock att lagstiftaren förutsattatt förprocessuellt arbete i allmänhet och förlikningsarbete i synnerhet inteskulle betraktas som rättegångskostnad annat än i ganska begränsad omfattning. Promemorian erinrar vidare om uttalandena i prop.1972:4 för en utvidgning av möjligheterna att beakta förprocessuelltförlikningsarbete vid bestämmandet av parts ersättningsgilla rättegångskostnader.Mot syftet med reformen nämligen att stimulera tvistande parter att söka lösasina meningsskiljaktigheter utan rättegång har lagrådet inte riktat någonanmärkning. Också lagrådet anser det sålunda tänkbart att en viss utvidgningav vinnande parts rätt till ersättning kan vara befogad. Spörsmålet om vilka förlikningsförhandUngar som böranses ersättningsgilla såsom rättegångskostnad vid en senare process mellanparterna kompliceras av att föremålet för tvisten inte alltid kan anses begränsati enlighet med den talan som parterna fört i målet utan kan vara antingenstörre eller mindre än processföremålet. Parternas anspråk mot varandra kanockså ha ändrats under förlikningsförhandlingarna på annat sätt än såvitt angårsjälva yrkandena, t,ex. genom att en eller flera alternativa grunder förkäromålet eller invändningar mot detta framställts eller från-fallits underförhandlingarnas gång. Svårigheter uppkommer vidare därigenom att det iblandkan vara tveksamt om de förhandlingar som ägt rum över huvud gällt sammarättsliga angelägenhet som den efterföljande rättegången. Och omförhandlingarna lett till uppgörelse i viss eller vissa frågor får vidarebeaktas bestämmelsen i 18 kap, 5 § tredje stycket RB, enligt vilka kostnadernaskall kvittas om parterna förliks, såvida annat inte överenskommits iförlikningsavtalet. Bakom denna bestämmelse ligger den uppfattningen att detinte är lämpligt att rätten går in på någon bedömning i sak av deträttsförhållande som avgjorts genom förlikningen (SOU 1938:44 s,235). Dennaståndpunkt måste enligt promemorian anses välgrundad.