prop · FW03160 · 1973-12-31 00:00:00 — Vidare skall efter en 1970 genomförd lagändring detsamma kunnagälla byggnad eller annan anläggning som ej tillhör ägaren av marken.Motsvarande reglering bör enligt promemorian genomföras i den nya lagen. Ienlighet med vad som skett i EVL bör med fastighet även jämställas gruvegendom. Remissyttrandena.Den i promemorian anvisade lösningen att rätt tUl väg för stadigvarande behovskall upplåtas enligt reglerna i JB eller FBL och inte enligt anläggningslagenkritiseras av . Härigenom kommer, framhåller hovrätten, dels andraersättningsregler än för övriga vägupplåtdser att gälla, dels de särskUdabestämmelserna om vägar i aiUäggningslagen inte att äga tillämpning på sådanaupplåtelser. Rätt att mot slitageavgift begagna väg över annans mark kan inteheller upplåtas. Hovrätten föreslår att i anläggningslagen förs in en bestämmelseson medger upplåtelse av rätt att bygga eller begagna väg för stadigvarandebehov till förmån för en enda fastighet. Hovrättenöver och biträder vad som anförts i promemorian om au någontillbehörsregel med allmän giltighet inte bör tas in Den oklarhet som skulle kunna uppkomma i vissa fall kan enligthovrättens mening undanröjas genom att anläggningsbeslutet utformas klart ochkonkret. Det får ankomma på lantmäteristyrelsen att utveckla en god praxis hosfastighetsbildningsmyndigheterna i detta hänseende. Detsamma bör gällabeträffande frågan huruvida en eller flera anläggningar skall anses föreligga.Förslaget att flera anläggningsfrågor skall kunna prövas vid en förrättninganser hovrätten innebära en betydelsefull förbättring. Någraremissinstanser väcker spörsmålet om inte naturreservat bör jämställas medfastighet vid tillämpningen av anläggningslagen. påpekar atten fastighet för vilken naturreservatsbestämmelser gäller kan påföras enbetydande kostnadsandel för byggande och underhåll av enskild väg. Kostnadenbelastar fastighetens ägare, inte naturreservatets förvaltare. Regler saknas omhur fastighetsägaren skall kompenseras härför. Även när överenskommelse kanträffas i detta hänseende, blir det fastighetsägaren som får föra talan vidsammanträden med delägare i vägsamfällighet e. d. Förvaltaren avnaturreservatet saknar rösträtt trots att reservatet kanske orsakar störstadelen av ttafiken på vägen. Inte heller kan förvaltaren ta initiativ tiUförrättning för byggande av utfartsväg från reservatet. iGöteborgs och län framhåller att, om inte naturreservat kan påföras andeli väghållningskostnader, i samband med reservatbildningen måstegenom intrångsersättning kompensera fastighetsägaren det ökade nyttjande avvägen som föranleds av reservatet. Att uppskattaersättningen är dock enligt mening nästan Ogörligt. Ävenlantmäteristyrelsen samt länsstyrelserna i och Västernorrlandslän anför skäl för att naturreservat i anläggningssammanhang bör jämställasmed fastighet. Lantmäteristyrelsen påpekar att huvudmannen för reservatet i såfall bör företräda reservatet. Lantmätareföreningenvill ytterligare utvidga rätten och skyldigheten att delta igemensamhetsanläggning. Föreningen menar att kronan eller kommun i åtskilligafall kan ha ett direkt intresse av att vara delägare i sådan anläggning utanatt äga fastighet. Som exempel kan nämnas na-tuiTcservat, område därförsvarsövningar regelbundet förekommer och anläggningar för fritids- ochmiljövårdsändamål. torde det för övriga delägare igemensamhetsanläggningen vara naturUgare att kronan eller kommunen i dessa fallingår som delägare än att myndigheterna på olika sätt utifrån försöker påverkautförandet och driften av anläggningen. Föreningen föreslår därför attreglerna utformas så, att kronan eller kommun kan delta igemensamhetsanläggning utan att äga fastighet inom anläggningens båtnadsområde. Ettspeciellt fall rörande anslutning tUl gemensamhetsanläggning tas upp av 19Ö9års vägutredning. Utredningen omtalar att det ofta inträffar att medlemmarna ien vägsamfällighet har nytta av en annan väg- samfällighetsvägar, varför deras fastigheter ansluts även till den andra samfälligheten.Detta är enligt utredningens uppfattning inte alltid praktiskt. Det skulle,åtminstone i vissa fall, vara bättre om hela vägsamfäl-ligheten som en enhetkunde anslutas. Utredningen inser visserligen att en konstraktion av detta slagkan möta vissa svårigheter men håller dock före att den bör övervägas vidlagens slutliga utformning. Lantmäteristyrelsen ifrågasätter om inte möjlighetbör öppnas att ansluta vägförening till anläggningssamfällighet. Ett fall dåen sådan möjlighet skulle fylla ett behov är då utfart från ettvägföreningsområde sker på enskUd väg som inte tillhör föreningen. Enligtstyrelsens mening är det också önskvärt att det blir möjligt att ansluta ensamfällighet enligt anläggningslagen tUl annan sådan samfällighet. Det kanhärvid gälla anslutning av ett garage till en värmeanläggning som är gemensamför en annan krets av fastigheter. 1.1.3Bestämmelser till skydd för allmänna intressen Promemorieförslaget.Frågan om beaktande av allmänna intressen i anläggningssammanhang kan enligtpromemorian inte anses tUlfredsstäUande löst i gällande rätt. I 6 § andrastycket LGA föreskrivs att anläggning inte får inrättas i strid mot fastställdplan eller bestämmelser för markens bebyggande eUer så att ändamålsenligbebyggelse eller lämplig planläggning försvåras. Bestämmelser med i huvudsaksamma innebörd finns i 4 § andra stycket EVL. Reglema i 3 kap. samma lag förutsättervidare att väghållningen inom en vägförenings område skall ske underhänsynstagande också tUl andra samhällsintressen. F. n. saknas en generellbestämmelse om att allmänna intressen skall beaktas och att en avvägning skallske mellan olika sådana intressen. Behovet av en sådan bestämmelse har, sägsdet i promemorian, växt sig. Framför alltmUjövårds- och trafiksäkerhetsintressena påkallar uppmärksamhet i detta liksomi andra sammanhang. Det måste betecknas som helt otillfredsställande att detsaknas bestämmelser om att hänsyn skaU tas till dessa intressen exempelvis närdet gäller att anlägga vägar. motiv tUl 3 kap. FBL diskuterade fastighetsbildningskommittén lämplighetenav att införa en bestämmelse om att varje fastighetsbildning som motverkadeett allmänt intresse skulle vara förbjuden. En sådan bestämmelse skuUe,uttalade kommittén, medge ett tillräckUgt hänsynstagande tUl de allmännalokaliseringssträvandena samt tUl synpunkter av betydelse för bl. a.försvaret, trafiksäkerheten, hälsovården, naturskyddet och den allmännatrevnaden över huvud taget. Kommittén hade emellertid betänkligheter mot enbestämmelse av sådan innebörd främst med hänsyn till de enskildafastighetsägama. Bestämmelsen skulle enligt kommittén ge de tillämpandemyndigheterna en långtgående diskretio-när prövningsrätt som inte stod iöverensstämmelse med principen om fastighetsbildningensom en judicieU angelägenhet. Kommittén påpekade vidare att det inte sällangenom speciallagstiftningen var sörjt för att åtgärder som medförde en frånallmän synpunkt olämplig markanvändning inte kom tUl stånd. Med tillämpning aveljest gällande jordpolitiska bestämmelser, främst det allmännalämplighetskravet, fanns det möjlighet att ingripa mot fastighetsbUdning somstred mot speciallagstiftningen. Kommittén ansåg sig därför inte kunna förordaen bestämmelse med generellt förbud mot fastighetsbUdning i strid mot allmäntintresse av betydelse. Departementschefen godtog kommitténs bedömning på dennapunkt. (Se prop. 1969: 128 s. B 99 och B 101.) De skäl som föranledde atten bestämmelse av nu angivet innehåll inte togs upp i FBL äger enligtpromemorian inte samma bärkraft i förevarande sammanhang. Någon motsvarighettill det allmänna lämplighetskravet i 3 kap. FBL kan uppenbarligen inte härkomma i fråga. Det finns därför inte möjlighet att med stöd av ett sådant kravförbjuda en anläggning som står i strid mot speciaUagstiftning tUl skydd förvisst allmänt intresse. Med hänsyn till den mångskiftande beskaffenheten av deanläggningar som det här är fråga om är det inte heUer tänkbart att eftermönster från bestämmelserna i 3 kap. 58 §§ FBL föreskriva skydd för speciellaallmänna intressen som i första hand löper risk att förnärmas. Det synes därförinte återstå armat än att införa en generellt verkande regel. För att ge stadgaåt rättstUlämpningen torde man böra utforma bestämmelsen så, att hinder motanläggning föreligger endast när olägenhet av viss betydelse uppkommer förallmänt intresse. Det är emellertid tydligt, betonas det i promemorian, att ensådan regel inte kan göras undantagslös. Inte sällan är situationen den attvissa allmänna intressen talar för och andra sådana intressen mot att enanläggning inrättas. I sådana fall synes det rimligt att man jämför de olikaintressena med varandra och tillåter anläggningen när denna är till Övervägandenytta från allmän synpunkt. En liknande intresseawägning förutsätts skola skeenligt 3 kap. 10 § FBL. Närdet gäller att utforma regler som skall garantera att en gemensamhetsanläggningstår i överensstämmelse med planer eller andra bestämmelser förmarkanvändningen torde man kunna anknyta tUI föreskrifterna i 3 kap. 2 § FBL.Dessa mnebär, understryks det i promemorian, en tidsenlig reglering avförhållandet mellan fastighetsbildning och planer eller liknande föreskrifter.De problem som i detta hänseende möter i anläggningssammanhang torde vara heltlikartade dem som uppkommer vid fastighetsbildning och böra lösas efter sammaprinciper. Till en början bör således tas upp en regel om attgemensamhetsanläggning som inrättas inom område med fastställd generalplaneller stadsplan, tomtindelning eller byggnadsplan skall stå i överensstämmelsemed planen. Vidare bör föreskrivas att gemensamhetsanläggning inte får motverkasyftet med andra särskilda bestämmelser för marks bebyggande elleranvändning, exempelvis regionplan, utomplansbestämmelser eUernaturvårdsföreskrifter. Med hänsyn till att planer och andra bestämmelser oftaganska snabbt blir föråldrade och att det är en tidskrävande och dyrbarprocedur att ändra dem bör i likhet med vad som skett i FBL tas upp regler somger eUer, efter delegation, rätt att medgeundantag från plan eller bestämmelse. I vissa fall finns möjlighet attytterligare förenkla förfarandet. Om undantag som sagts redan medgetts iannan ordning, exempelvis i byggnadslovsärende, synes det helt onödigt attkräva ett nytt medgivande vid anläggningsprövningen. Det bör därför i ensärbestämmelse fastslås att det tidigare medgivandet har verkan även isistnämnda sammanhang. En bestämmelse med denna innebörd finns redan i FBL.Slutligen bör, också efter mönster från FBL, meddelas en föreskrift om attmindre avvikelse från plan får ske, om det är förenligt med planens syfte. Ensådan föreskrift behövs med tanke på de fall då planen i någon detaljfråga harfått ett innehåll som vid tiUämpning visar sig mindre ändamålsenligt och detframstår som uppenbart att en avvikelse inte strider mot de intentioner somligger bakom planen. Dennu föreslagna regleringen torde, heter det i promemorian, i stort sett stämmaöverens med vad som enligt 6 § andra stycket LGA och 4 § andra stycket EVLgäller i fråga om anläggningar inom områden med plan eller andrabebyggelsebestämmelser. Vidare uppstäUs i båda dessa lagram generella förbudmot att inrätta anläggning så, att ändamålsenUg bebyggelse försvåras. Enligt 6§ andra stycket LGA får uite heUer lämplig planläggning försvåras genom anläggningen.I fråga om fastig-hetsbUdnmg innehåller 3 kap. 3 § FBL liknande förbud. Harstadsplan eller byggnadsplan inte faststäUts för visst område och hartätbebyggelse uppkommit eller är sådan bebyggelse att vänta eller kan eljestväntas att flera fastigheter avsedda för bebyggelse skaU bildas, får enligtdenna paragraf fastighetsbildning inte ske, om åtgärden skulle försvåra områdetsändamålsenliga användning, föranleda olämplig tätbebyggelse eller motverkalämplig planläggning av området. Det är enligt promemorian utan vidare klart att också en motsvarighettill sist angivna bestämmelser behövs i den nya lagen om gemensamhetsanläggningar.Uppenbarligen är det av största vikt att anläggningar av detta slag inrättasefter planmässiga överväganden. Detta bör gälla oavsett huruvida tätbebyggelseuppkommit eller är att vänta på platsen. De begränsningar som i detta hänseendeföreskrivits i 3 kap. 3 § FBL hänger samman med att man velat koordinerabestämmelsen med byggnadslagstiftningen enligt vilken glesbebyggelsen iprincip lämnats fri. Denna synpunkt synes inte böra tillmätas avgörandebetydelse när det gäUer att bedöma frågan om tUlåtligheten av engemensamhetsanläggning. Åtskilliga sådana anläggningar är inte att anse sombyggnader i byggnadslagstiftnmgens mening och frågan huravida tätbebyggelsefö-6 1973.1 saml. religgersaknar då egentligt intresse. HärtUl kommer att en del gemensamhetsanläggningar,exempelvis vägar och diken, kan ha mycket stor inverkan på den framtidamarkanvändningen och bebyggelsen. Det är därför särskilt angeläget attanläggningarna alltid blir föremål för planmässiga bedömningar. Remissyttrandena.Behovet av en generellt verkande bestämmelse till skydd för allmänna intressenifrågasätts i några remissyttranden. Enligt grustäktskommitténs mening är detlika självklart att bestämmelser i speciallagstiftningen om trafiksäkerhet,hälsovård, naturvård osv. skall beaktas i anläggningssammanhang som vidfastighetsbildning. I övrigt ger den planpolitiska prövningen tUlräckligamöjligheter att ta hänsyn tiU alla de allmänna intressen som gör sig gäUande ifråga om markens användning för såväl bebyggelse som andra ändamål. Kommitténhänvisar i detta sammanhang till uttrycket "försvåra områdets ändamålsenligaanvändning" i 11 § förslaget. framhåller att någonmotsvarande bestämmelse till skydd för allmänna intressen inte gäller näranläggning inrättas med stöd av reglerna i 6, 7 eller 9 kap. FBL. Trots dettatorde det slutliga resultatet vid fastighetsbildning komma att bli detsamma somdet med anläggningslagen åsyftade. Utredningen om ledningsrätt påpekar attfrågan om en generell bestämmelse till skydd för allmänna intressen var föremålför ingående överväganden av fastighetsbUdningskommitté. DetstäUningstagande som därvid gjordes anser utredningen fortfarande ägagiltighet också i förevarande sammanhang. Fråganom sambandet mellan de olika föreslagna bestämmelserna till skydd för allmännaintressen diskuteras ingående av lantmäteristyrelsen. Styrelsen framhåller attden aUmänna regeln i 12 § principiellt innebär ett generellt och absolut skyddför de allmänna intressena. Eftersom samma intressen också genom 10 och 11 §§åtnjuter ett mycket långtgående skydd synes om förslaget genomförs en dubbelreglering till skydd för allmänna intressen uppkomma. Man skulle kunna uppnå ihuvudsak samma skyddseffekt genom att nöja sig antingen med 10 och 11 §§ ellermed 12 §. Utanför områden med detaljplan synes 11 § ge praktiskt taget sammaskyddseffekt som 12 §. Inom detaljplan har de allmänna intressena beaktats vidplanläggningen, och denna skaU följas vid tUlämpningen av anläggningslagen. Ifall då en gällande detaljplan inte ensam i tillräcklig grad ger uttryck förde allmänna intressen som bör beaktas vid anläggningsprövningen torde planennormalt vara föråldrad, anför styrelsen. Vill planmyndigheterna i sådanaområden hindra byggnadsföretag som stämmer överens med gällande plan men somkan försvåra arbetet med ny plan kan nybyggnadsförbud meddelas med stöd avbestämmelser i byggnadslagen. Sådant nybyggnadsförbud blir till följd av 10 §andra stycket anläggningslagen att beakta också vid prövning enligt denna lag.Om det anses att man inom detaljplan bör kunnata hänsyn till allmänna intressen utöver vad som följer av planen, är detenligt styrelsens mening lämpligast att bygga ut 10 § anläggningslagen med enbestämmelse som i likhet med 11 § ger möjlighet att beakta alla aktuellaintressen. Eventuellt kan man helt enkelt slopa den begränsning i 11 § som göratt paragrafen inte gäUer inom detaljplan. Styrelsen påpekar vidare attkonstruktionen av skyddet för det allmänna i 12 § skiljer sig i viss mån frånden principiella uppbyggnaden av skyddet för allmänna intressen vidplanläggning. Enligt en grandläggande regel i byggnadslagen (4 §) skallnämligen planläggning ske med tillbörligt beaktande av såväl allmänna somenskUda intressen. Denna princip torde vara tillämplig också vid sädanaplanmässiga överväganden som skall göras enligt den föreslagna 11 §anläggningslagen. Det bör tilläggas att de begränsningar i markägarensbefogenheter som föreligger enligt olika lagar och bestämmelser givetvis skallbeaktas vid in-tresseawägningen. Advokatsamfundethävdar att 12 § i promemorieförslaget fått en formulering som kan leda till enalltför snäv bedömning av de enskilda intressena. Samfundet anser det önskvärtatt bestämmelsen ändras på sådant sätt att den gör klart att endast sådanaallmänna intressen som framstår som mer beaktansvärda än föreliggande enskildaintressen utgör hinder mot anläggningens inrättande. 1.1.4Villkor med hänsyn till enskUda intressen Promemorieförslaget.Enligt promemorian är det önskvärt att inrättandet av engemensamhetsanläggning i största möjliga utsträckning sker på frivillighetensväg. Som regel torde också fördelarna med anläggningen vara så påtagliga, attfastighetsägarna utan vidare är villiga att träffa överenskommelser i saken.Man måste emellertid räkna med att det finns fastighetsägare som inte ärberedda att lämna sin medverkan trots att en samverkan objektivt sett är tillfördel för samtliga deltagande. Med tanke på sådana fall föreligger ifortsättningen Uksom hittUls behov av regler som gör det möjligt att anslutaen fastighet till gemensamhetsanläggning utan ägarens samtycke. Medhänsyn till de förpliktelser som är knutna tUl delaktighet i en gemensamhetsanläggningbör, sägs det i promemorian, tvångsanslutning ske endast när starka skäl talarför det. Som närmare kommer att beröras i det följande bör härvid uppställasett krav på att anläggningen skall vara av viss betydelse för den fastighet somavses skola tvångsanslutas. Emellertid synes detta inte tillräckligt. För atten tvångsanslutning skall anses motiverad torde det dessutom böra krävas attanläggningen enligt ett objektivt bedömande är tUl fördel för samtiiga deltagandefastigheter. Det är nämligen att märka att det vid frivillig anslutning inteskall gälla något villkor att den aktueUa anläggningen är av vissbetydelse för fastigheten. Det kan därför tänkas att anläggningen i sin helhetinte är ekonomiskt bärkraftig trots att den har sådan vikt för en vissfastighet att denna kan tvångsanslutas. Från principiell synpunkt vore dethögst otillfredsställande om en fastighetsägare på detta sätt skulle tvingasdelta i företag som på förhand kan bedömas som ekonomiskt tvivelaktigt ellerrent av förlustbringande. I likhet med vad som skett i 5 kap. 4 § förstastycket FBL torde därför i den nya lagen om gemensamhetsanläggningar börainskrivas ett båtnadsvillkor, dvs. ett krav på att den ifrågasatta anläggningenskall medföra fördelar som överväger de därmed förenade kostnaderna ocholägenheterna. Kravet innebär att man skall göra en kalkyl beträffandeanläggningens lönsamhet. Som fördel i detta sammanhang bör anses varjeförbättring av möjligheterna att utnyttja de fastigheter som skall delta ianläggningen. I aUmänhet torde en förbättring av detta slag yttra sig i enökning av fastighetsvärdet. Oavsett om en sådan ökning kan påvisas eller inte,bör förbättringen beaktas. Däremot bör man vid båtnadsberäkningen inte tahänsyn till sådana omständigheter som att anläggningen tUlgodoser enfastighetsägares rent personliga intressen. Eftersomsyftet med båtnadsvillkoret är att skydda enskilda fastighetsägare, bör i denekonomiska kalkylen inräknas endast sådana utgiftsposter som belastarfastighetsägarna. Om statsbidrag utgår till företaget, skall avdrag alltsågöras för sådana kostnader som täcks av bidraget. Till de kostnader som skallbeaktas vid båtnadsberäkningen hör givetvis inte bara kostnaderna föranläggningens utförande utan också framtida underhålls- och driftskostnader.Även förrättningskostnader och kostnader för s. k. enskilda fuUföljdsåtgärderbör ingå i kalkylen. Med olägenhet menas i detta sammanhang ekonomisk olägenhet(jfr prop. 1969: 128 s. B 350). Påsätt framgår av avsnitt 1.1.7 bör rätt att ta initiativ tUl inrättande avgemensamhetsanläggning tillkomma inte bara fastighetsägare utan också vissarepresentanter för det allmänna. Bakgmnden tUl att det allmänna bör fåinitiativrätt är att en gemensamhetsanläggning ofta fyUer en vUctigsamhällsuppgift. EmeUertid är det enligt promemorian knappast rimligt att gedet allmänna en obetingad rätt att få tUl stånd en gemensamhetsanläggning. Ensådan rätt skulle inte stå väl i överensstämmelse med lagstiftningenshuvudsakUgen privaträttsliga karaktär. Av ännu större vikt är emellertid attsyftet med en anläggning ofta skulle äventyras, om den fick inrättas trots attfastighetsägarna mer allmänt ställde sig avvisande till en anslutning. I sådanafall kan det antas att de i fortsättningen begagnar varje möjlighet att dra sigur gemenskapen och att anläggningens underhåll försummas. Med hänsyn härtUl bördet uppställas krav på att anläggningen stöds av en viss fastighetsägaropinion.Vid fastighetsreglering gäller enligt 5 kap. 5 § andra stycket FBL ett sådantopinionsvillkor. Villkoret har där utformats så, att fastig- hetsbUdningsmyndighetenhar rätt att ganska fritt bedöma om en önskvärd anslutning tiU åtgärden finnsbland sakägama. Vidare omfattar villkoret inte ett krav på att en vissopinionsyttring tUl förmån för regleringen kommit tUl uttryck, utan det har istället formulerats så, att regleringen inte får äga ram, om det motstånd somkan konstateras är av viss angiven styrka. Departementschefen har i anslutningdärtill uttalat (prop. 1969: 128 s. B 363) att förrättningsmännen måste göra enhelhetsbedömning av de invändiungar som reses mot regleringsföretaget. Iförsta hand skall enligt departementschefen beaktas antalet sakägare sommotsätter sig regleringen. Emellertid är också de skäl som åberopas motföretaget av väsentlig betydelse. Förrättningsmännen skall också ta hänsyntill sakägarnas reella intresse av den föreliggande frågan. OpinionsvUlkorethar därför i FBL getts den avfattningen att regleringen inte får komma tillstånd, om de sakägare som har ett väsentligt intresse i saken mer allmäntmotsätter sig regleringen och har beaktansvärda skäl för det. Desynpunkter som ligger till grand för den nyssnämnda bestämmelsen anses ägafull giltighet när det gäller att utforma opinionsviUkoret i den nyaanläggningslagen. Bestämmelsen har därför med endast formella jämkningartagits upp i promemorieförslaget. Syftetmed de hittUls berörda vUlkoren är, heter det i promemorian, att hindratillkomsten av anläggningar som inte är ekonomiskt motiverade eller som intehar tiUfredsställande anslutning från fastighetsägarnas sida. Emellertid ärdet tydligt att det däratöver behövs bestämmelser som tar sikte på att skyddaden enskUde fastighetsägaren mot att tvingas delta i anläggning som han intehar nägon påtaglig nytta av. En omständighet som måste tillerkäimas betydelse idetta sammanhang är att ett samgående alltid i viss mån är ägnat att begränsaden enskilde fastighetsägarens dispositionsfrihet. Detanförda talar enligt promemorian för att ganska sttänga krav bör uppställas förtvångsanslutning. EmeUertid måste man beakta att det från andrasynpunkter är angeläget att möjUghetema härtill inte kringskärs alltför mycket.De delägare som skall delta i en gemensamhetsanläggning har ett klart intresseav att anläggningens ekonomiska underlag blir så brett som möjligt. Detta ärgivetvis också ur samhällsekonomisk synvinkel fördelaktigt. Attgemensamhetsanläggningar av lämplig omfattning kan inrättas är vidare angelägetmed hänsyn till statens och kommunernas uppgifter på den fysiskasamhällsplaneringens område. Detär tydligt att en avvägning måste ske mellan de olika intressen som här gör siggällande.