prop · FW03160 · 1973-12-31 00:00:00 — Kan överenskommelse i frågorna ej träffas, torde det vara nödvändigtatt låta tvisten avgöras av förrättningsmyndigheten, antingen nu denna utgörsav den som medverkat vid vägens tillkomst eUer som skulle handlägga en nyförrättning. Föredraganden.Som lantmäteristyrelsen anfört innebär promemorieförslaget att de i 10 § EVLuppställda förutsättningarna för skyldighet att delta i vägbyggnad, å ena, samtvägunderhåll och vinterväghållning, å andra sidan, ersätts med ett enhetligtvillkor för tvångsanslutning av fastighet tiU gemensamhetsanläggning, nämligenatt denna är av väsentlig betydelse fÖr fastigheten. Detta villkor innebär somjag understrukit i den allmänna motiveringen (avsnitt 1.2.4) att anslutning kanske när del föreligger ett påtagligt behov för fastigheten att ha tillgång tillden nyttighet som avses med gemensamhetsanläggningen. Jag kan biträda lantmäteristyrdsensuttalande att det normalt är av väsentlig betydelse för alla fastigheter somhar mark inom en vägs båtnadsområde att få tillgång till vägen. Nägonbegränsning av de nuvarande möjligheterna alt ålägga fastighet skyldighet attdelta i underhåll av väg åsyftas således inte med den nya lagen. Vad gäller frågan huruvidadet bör meddelas särskUda bestämmelser om fördelning av kostnader förvinterväghållning torde det finnas fog för påståendet i promemorian attsäsongmässiga variationer i fräga om användningen av väg numera inte förekommeri samma omfattning som tidigare och att det är möjligt att beakta de skillnaderi fråga om utnyttjandet, som kan beräknas uppkomma, vid fastställande avanddstal enligt 15 § andra stycket departementsförslaget. Lantmäteristyrdsenspåstående att det i vissa fall skulle vara praktiskt att kunna bestämma olikaandelstal för vägunderhåll och vinterväghållning bör emellertid godtas. Medhänsyn härtill föreslår jag att i detta avsnitt tas in en bestämmelse om attsärskUd fördelning kan ske av kostnader för vinterväghållning. Härigenom blirdet också fullt klart att avgifter kan uttas tUl täckande av sådana kostnader.Denna metod torde inte sällan komma att visa sig vara lämplig, särskilt närvinterväghållningen är av betydelse endast för ett mindre antal fastigheter. Beträffandeden i promemorian behandlade frågan om anslutning till gemensamhetsanläggningav byggnad eller annan anläggning på ofri grund kan hänvisas till vad jaganfört i den allmänna motiveringen (avsnitt 1.2.9). Promemorian innehåller ejnågon motsvarighet till reglerna i 41 § EVL om utförande och övervakning avvägarbete när enskild väg korsar eller berör annan trafikled. Förslagetföratsätter att fastighetsbildningsmyndigheten samråder med de myndighetervilkas verksamhetsområden berörs av vägföretaget och beaktar de synpunkter somdärvid framförs. I 24 § andra stycket 7 departementsförslaget har dessutomangetts att anläggningsbeslut skall innehålla behövliga föreskrifter omanläggningens utförande. Som antytt kan det i viss mån varatveksamt huravida fastighetsbildningsmyndigheten utan stöd i författning kanföreskriva att vägarbetet till viss del skall ombesörjas av trafikleds förvaltningeller stå under dess kontroll. Det torde få ankomma på 1969 års vägutredningatt närmare överväga denna fråga liksom frågan om den slutiiga utformningen ochplaceringen av behövliga föreskrifter. I avbidan härpå bör bestämmelserna i 41§ EVL utan saklig ändring tas upp bland föreskrifterna i denna avdelning. Sveahovrätt har hävdat att ytterligare ett antal av de bestämmelser i somutmönstrats i förslaget bör överföras till anläggningslagen. För egen del villjag till en början framhålla att åtskilliga av de åsyftade bestämmelserna ar avden naturen att de, om de skall införlivas med anläggningslagen, bör gesgenerell giltighet. Hit hör föreskrifterna i 4 § tredje stycket, 8 § förstapunkten samt 10 § andra och fjärde styckena EVL. Någon motsvarighet till dessabestämmelser firms f. n. inte i LGA och har inte påfordrats av någon annanremissinstans. Inte heller jag anser behov av sådana bestämmelser föreligga.Jag finner vidare inte nödvändigt att i anläggningslagen ta upp någramotsvarigheter till bestämmelserna i 47 och 9598 §§ EVL. Jag nöjer mig idetta hänseende med att hänvisa till de motiv som anförts i promemorian och sominte föranlett erinran från övriga remissinstanser, bland vilka finns fleramed ingående sakkunskap och stor praktisk erfarenhet på väglagsliftningensområde. Medanledning av vad i anfört i sitt remissyttrandevill jag erinra om bestämmelsen i 10 § departementsförslaget som innebär attplansynpunkter skall beaktas vid inrättande av gemensamhetsanläggning utanfördetaljplanlagt område. Vid en förrättning som avser byggande av skogsbUväg ärdet givetvis från plansynpunkt viktigt att vägen passar in i ett slutligtutbyggt skogsbilvägnät. I den mån bestämmelsen i 10 § lämnar utrymme för olikalösningar bör också den allmänna bestämmelsen om lokaliseringen och utförandetav gemensamhetsanläggning i 8 § vara av betydelse. har efterlyst en bestämmelse som ger väghåUaren rätt att ta utskäliga bidrag av den som tillfälligt begagnar enskild väg. Enligt min meningföreligger inte något behov av en sådan bestämmelse. Den som vill begagnaenskild väg för annat än gång- eller cykeltrafik torde i princip vara skyldigatt inhämta väghållarens medgivande. I samband därmed kan frågan om ersättningför nyttjandet regleras. Uppenbart är vidare att den som utan medgivandebedriver körtrafik på enskild väg kan bli skyldig att ersätta slitage på vägenoch annan skada som trafiken medfört. Att märka är i detta sammanhang att detenligt 151 § första stycket vägtrafikkungörelsen (1972: 603) ankommer på ägarenav enskUd väg att avgöra huruvida trafik med motordrivna fordon får äga ram påvägen och att den som överträder förbud häremot enligt 163 § första stycket 10samma kungörelse straffas med böter. Om statsbidrag utgått till väghållningen,gäller visserligen enligt kungörelsen (1952: 793) angående statsbidrag tillenskild väghållning att väghåUaren inte får avstänga vägen för trafik.Statsbidraget torde emellertid som re- gelutgöra full kompensation för det slitage som den främmande trafiken medför.Vidare bör uppmärksammas att enligt sistnämnda kungörelse kanmedge att avstängning sker i visst hänseende eller . Paragrafen,som motsvarar 45 § promemorieförslaget, anger vilka anordningar för ochtillbehör till en väg, som skall inbegripas under väg-begreppet. Promemorieförslaget.Enligt första stycket skall till väg räknas vägbana och de områden vid dennasom stadigvarande behövs för vägbanans bestånd och underhäll, såsom slänt,bankett, dike och upplagsplats. Till väg hör också trumma, skyddsvärn, vägmärkeoch annan anordning som utförts för vägens bestånd eller brukande. Uppräkningenav olika anordningar och tillbehör är, framhålls det i promemorian, att ansesom en exemplifiering. Också andra anordningar kan vara sådana, att de böranses ingå i vägen. Anordningen måste i så faU uteslutande eller i huvudsak hatillkommit för vägens ändamål, bestånd eller underhåll. Enligtparagrafens andra stycke skall lika med väg anses till väg ansluten brygga,bro eller färja med färjläge. Bestämmelsen innebär enligt promemorian inte attanordningen behöver betraktas som en särskild väg i förhällande till devägsträckor den förbinder. Huruvida en eller flera gemensamhetsanläggningarskall anses föreligga får bedömas enligt de överväganden som redovisats i denallmänna motiveringen (avsnitt 1.1.2). påpekar att begreppet väg i förslaget bestämts i anslutningtill nu gällande ordning och inte enligt väglagen. Utredningen undersökeremellertid f. n. möjligheterna att underlätta jämkningar i det allmänna ochdet enskilda vägnätets omfattning genom ö\erföring av vägar från den ena tillden andra kategorien. Därvid är det av vikt att bestämningen av begrepp sädanasom väg, vägområde och väganordningar såvitt möjligt får samma innehåll beträffandeenskild som beträffande allmän väg. Undantag från denna princip synesutredningen inte böra göras i vidare mån än som motiveras av att det allmännavägväsendet inte kan åläggas ansvar för alla sådana anordningar, som enskildaintressenter kan vilja hänföra tUl väghållning, utan bör ha sina åliggandennoggrant fixerade i lag. (Jfr prop. 1971: 123 s. 111115). Ävenlantmäteristyrelsen anser att vägbegreppet i anläggningslagen bör i möjligastemån samordnas med motsvarande begrepp i väglagen. Vadgäller de anordningar som skall inbegripas under vägbegreppet framhållernaturvårdsverket att frågan om anordnande av parkerings-dier rastplats ianslutning till väg inte kan lösas som en vägfråga vid förrättaingenligt anläggningslagen, även om ett betydande fritidsintresse skulleföreligga och detta haft avgörande betydelse för vägens tillkomst. Sådantintresse kan även ha tagit sig uttryck i att staten beviljar bidrag tillföretaget såsom fritidsväg. Verket föreslår därför att även erforderligaparkeringsplatser och rastplatser skall omfattas av begreppet väg enligtanläggningslagen. a. skulle härigenom ett samutnyttjande mellan skogsbrukoch friluftsliv underlättas och markägarna få större intresse att öppna sinavägar för fritidsändamål. I brist på särskilda parkerings- och rastplatseruppstår lätt konflikter genom att parkering sker på vägar och upplagsplatser,varigenom skogsbruket försvåras. och iÖstergötlands län framför liknande synpunkter. Fråganom permanenta avläggsplatser för virke i anslutning till skogsvägar behandlasav några remissinstanser. anför således att en sådan anordningofta kan betraktas som gemensamhetsanläggning enUgt 1 § anläggningslagen ochdärigenom inrättas vid samma förrättning som vägen. Avläggsfrägan äremellertid inte därigenom tillfredsstäUande löst då flertalet avlägg är attbetrakta som tillfälliga. En skogsväg där virke inte kan få läggas upp iavvaktan på vidaretransport är i stort sett oanvändbar. Det kan därförifrågasättas om anläggningslagens tvångsregler kan tillämpas på en sådan väg ominte rätt till avlägg kan upplåtas genom tvång. Enklast torde fråganlösas genom att låta avläggsplats för virke få ingå bland tillbehören till vägom så bestäms vid förrättningen. Detta står också i god överensstämmelse medvad som i dessa avseenden gäller enligt väglagen. Liknande uttalanden görs avvägutredningen, i , lantmätareföreningen ochskogsindustriernas samarbetsutskott. Skogsstyrelsenframhåller vidare att paragrafen uppställer kravet att tillbehören skallstadigvarande behövas medan del av följande paragrafer fram.går att självavägen kan vara tillfällig. Ordet "stadigvarande" framstår därför somenbart förvillande. Föredraganden.Med anledning av vad vägutredningen och lantmäteristyrelsen anfört harbestämmelserna om avgränsningen av vägbegreppet i denna paragraf anpassatstill motsvarande föreskrifter i 2 § väglagen. Iförsta stycket anges helt i överensstämmelse med 2 § första stycket väglagenatt till väg hör vägbana och övriga väganordningar. Andrastycket innehåller närmare bestämmelser om vad som är att anse somväganordning. I 2 § väglagen uppställs i detta hänseende krav på attanordningen skall stadigvarande behövas för vägens bestånd, drift ellerbrukande. Som en remissinstans anfört skulle det emellertid kunna verkaförvUlande att i anläggningslagen införa krav på att behovet av anordningenskall vara stadigvarande. I första punkten har därför en- dastföreskrivits att anordning som behövs för vägens bestånd, drift eller brukandeär väganordning. Som exempel pä typiska väganordningar vill jag nämna slänt,bankett, dike, vägren, upplagsplats, vändplats, bro, trumma, skyddsvärn,stängsel och vägmärke. Vidare är hållplats, parkeringsplats och rastplats attbetrakta som väganordningar i den mån de är nödvändiga för att vägen skallfylla sin funktion. Detsamma gäller anordningar för vägbelysning. Såvittgäller vägar för skogsbrukets behov torde behövliga last- och avläggsplatserför virke också böra hänföras till väganordningar. Iandra styckets andra punkt slås fast att tUl väg ansluten brygga eller färjasamt färjläge också är väganordning. Det har bedömts som onödigt all nämna attbro är alt betrakta som väganordning. En bro som behövs för vägens framdragandemåste nämligen anses utgöra del av vägbanan. Vidbedömande huruvida väganordning av nu angivet slag bör föreskrivas ianläggningsbeslut bör givetvis stor hänsyn tas till de synpunkter som sakägarnaframför. I övrigt får behovet av anordningen bedömas mot bakgrund av ändamåletmed vägen och andra föreliggande omständigheter. Paragrafeninnehåller en särbestämmelse om undanlag från villkoret i 1 § altgemensamhetsanläggning skaU tillgodose ändamål av stadigvarande betydelse.Paragrafen motsvarar 46 § promemorieförslaget. Promemorieförslaget.Angående motiven till paragrafen hänvisas i promemorian till vad som anförtsunder rubriken till denna avdelning. Som där uttalats bör den nyaanläggningslagen medge, om särskilda skäl föreligger, att fastighet med ettendast tillfälligt vägbehov ansluts till gemensamhetsanläggning avseende väg.Bestämmelsen härom har utformats som undantag från vUlkoret i 1 § attgemensamhetsanläggning skall tillgodose ändamål av stadigvarande betydelse. Ipromemorian framhålls att gemensamhetsanläggning avses kunna inrättas enligtparagrafen också i det fall alt samtliga vägintressenlers behov av vägen är avtillfällig natur. Föredraganden.Departementsförslaget stämmer helt överens med promemorieförslaget, som lämnatsutan erinran vid remissbehandlingen. Enligtdenna paragraf, som införts vid departementsbehandlingen, får vid tillämpningenav 15 § andra stycket särskild fördelning ske av de kostnader som krävs för attväg skall kunna användas . Det är här fräga om utgifter för vad som iEVL betecknas som vinterväghåll- ning.Alt även kostnader för sändning inbegrips framstår med den nya formuleringensom fullt klart. Angående paragrafens innebörd i övrigt vUl jag hänvisa tUl vadsom anförts under rubriken till denna avdelning. Enligt 49 § kan upplåtasrätt att bygga väg för att tUlgodose enstaka fastighets vägbehov. I 50 §regleras upplåtelse av rätt att tUlfälligt begagna annans väg. Paragrafernamotsvarar 47 och 48 §§ promemorieförslaget. Promemorieförslaget.De föreslagna bestämmelserna i dessa paragrafer ger fastighet en legal rättatt tvångsvis få tillgång till väg, fastän dess behov av vägen inte ärstadigvarande. Sådan upplåtelse kan avse såväl rätt att bygga väg över annansfastighet som rätt att begagna befintlig väg. För upplåtelse av tillfälligvågrätt uppställs vissa villkor. Till en början krävs att upplåtelsen är avväsentlig betydelse för den fastighet vägen skall tUlgodose. Motsvarande viUkorgäller enligt 6 § promemorieförslaget för inrättande avgemensamhetsanläggning. Upplåtelsen får inte heller medföra väsentlig olägenhetvare sig för den fastighet på vars mark vägen är belägen eller, när det gällerupplåtelse av rätt att begagna väg, för fastighet som enligt tidigareupplåtelse har rätt att begagna vägen. I promemorian uttalas att kravet påväsentlig olägenhet i detta sammanhang har samma innebörd som i 13 §promemorieförslaget. Medstöd av de föreslagna bestämmelserna torde del enUgt promemorian som regel blimöjligt all tillgodose behovet av väg för byggnad eller annan anläggning påofri grund. I 47 § andra stycketpromemorieförslaget ges bestämmelser om ersättning för upplåtelse av rätt altbygga väg för tillfälligt vägbehov. Det har ansetts rimligt att ersättning förutrymme som tas i anspråk för vägen, för annat intrång som föranleds av vägensutförande och begagnande samt för personlig skada som uppkommer förfastighetsägaren utgår enligt samma regler som gäller vid inrättande avgemensamhetsanläggning. Det föreskrivs därför att 14 § första och andrastyckena promemorieförslaget skall äga motsvarande tUlämpning i nämnda fall. Fråganom ersättning för upplåtelse av rätt att begagna befintlig väg regleras i 48 §andra stycket promem.orieförslaget. Sådan ersättning har ansetts i första handböra beräknas efter den slitning av vägbanan som den ersättningsskyldigestrafik åstadkommer. Enligt gällande bestämmelser i utgör sUtageersättninggottgörelse för den åverkan på vägen som kan uppkomma men däremot inte del ikostnaden för vägens byggande (jfr NJA II 1940 s.376). Detta bör enligt promemorian gäUa som huvudprincip också ifortsättningen. Det kan emellertid förekomma situationer där det är påkallatatt den ersättningsskyldige också åläggs viss del av byggnadskostnaderna. Såkan vara fallet när upplåtelsen sker isamband med vägens byggande och vägintressenten avser att trafikera vägen istor omfattaing, utan att han för den skull anses böra ingå i vägsamfälUgheten.Om upplåtelsen innebär intrång i annans rätt att begagna vägen, bör iersättningen också inräknas gottgörelse härför. På grand av vad som nuanförts skall enligt 48 § andra stycket promemorieförslaget ersättning förupplåtelse av rätt att begagna väg utgå med skäligt belopp. Vid ersättningensbestämmande skall enligt uttrycklig föreskrift hänsyn främst tas till denslitaing av vägbanan som beräknas uppkomma genom vägens begagnande. Även andraomständigheter skall emellertid kunna beaktas. I 48 § andra stycketpromemorieförslaget regleras slutiigen frågan om slitageersättningenserläggande. Efter förebild av 9 § fjärde stycket EVL föreslås att ersättningenskall bestämmas att utgå i förskott. Förslaget medger emellertiddessutom att ersättningen bestäms att utgå som engångsbelopp. Denna möjlighettorde böra utnyttjas främst vid mycket kortvariga upplåtelser, sägs det ipromemorian. Remissyttrandena.Skogsindustriernas samarbetsutskott föreslår i anslutning tUl 47 §promemorieförslaget att väg för en enstaka fastighet skall kunna inrättas överen eller flera fasligheter. Sådana förrättningar är f. n. ganska vanliga ochdet synes opraktiskt att lösa frågan enligt omfastighetsreglering, framhåller utskottet. Enligt lantmäteristyrelsen tordebehov föreligga av möjlighet att tillskapa tillfällig rätt även tillupplagsplats för virke. anser attnågra klara gränser inte dragils mellan de fall då fastighet kan förtillfälligt behov anslutas till befintlig gemensamhetsanläggning avseende väg(46 § promemorieförslaget) och då fastighet kan utan delägarskap tillerkännasrätt att tillfälligt begagna sådan väganläggning (48 § promemorieförslaget).En gränsdragning torde enligt hovrätten vara så mycket angelägnare som heltolika regler gäller om skyldighet att bidra tUl anläggningens kostnader. I detförstnämnda fallet blir fastigheten skyldig bidra tiU alla kostnader efterbestämt anddstal, medan i det sistnämnda fallet fastigheten endast erläggerslitageersättning för den beräknade användningen av vägen. framhåller atten upplåten väg kan kräva förbättring i olika avseenden utan att den utsättsför slitning. föreslår därför att i 48 § andra stycketpromemorieförslaget efter orden "med hänsyn till" inskjuts "deåtgärder som måste utföras för att vägen skall kunna begagnas samt till"den slitning etc. Enligt domänverket kan ev. erforderliga åtgärder för attvägen skall kunna trafikeras samt svårigheten attbestämma vinterväghållningens omfattning göra det omöjligt att i förvägbestämma ersättningens storlek. anser därför att andra stycketparagrafen dessutom bör komplet- terasmed meningen: "Därest svårighet föreligger att i förväg fastställaersättningens storlek må ersättning utgöras dels av ett fastställt förskott ochdels av ett belopp som debiteras när samtliga kostnader är kända". Föredraganden.49 § departementsförslaget avviker i fyra hänseenden från 47 §promemorieförslaget. För det första har av skäl som redovisats i den allmännamotiveringen (avsnitt 1.2.2) möjlighet öppnats att upplåta rätt till väg förfastighets stadigvarande behov. Det blir alltså möjligt att med tillämpning avparagrafen tUlgodose fastighets behov av väg vare sig behovet är tillfälligteller stadigvarande. Jag vill i detta sammanhang understryka att det även i fortsättningenär möjligt att i samband med fastighetsbildning tillskapa servitut genomfastighetsreglering (7 kap. 2 § andra stycket FBL). För det andra haruttrycket väsentlig olägenhet bytts ut mot synnerligt men i överensstämmelsemed vad som skett i 12 §. För det tredje har hänvisningen i paragrafens andrastycke till reglerna om ersättning för upplåtelse av utrymme i 14 § ersattsmed en direkt hänvisning till föreskrifterna om ersättning vid expropriationav särskild rätt till fastighet i 4 kap. förslaget tUl expropriationslag. Detbör påpekas att även enligt departementsförslaget samma ersättningsprinciperskaU tillämpas vid upplåtelse av utrymme enligt 12 § och upplåtelse enligt 49§. För det fjärde slutligen har i konsekvens med vad som skett i 13 §departementsförslaget tillagts en särskild bestämmelse om tillämpningen iförevarande sammanhang av presumtionsregeln i 4 kap. 3 § förslaget lUlexpropriationslag. 50§ departementsförslaget stämmer helt överens med 48 § promemorieförslagetbortsett frän alt uttrycket väsentlig olägenhet bytts ut mot synnerligt men.Med anledning av remissyttrande vUl jag framhålla att det intesynes möjligt och knappast heller lämpligt att dra upp någon skarpskiljelinje mellan de fall då en fastighets tillfälliga behov av väg börtillgodoses genom anslutning till gemensamhetsanläggning enligt 47 § ellergenom upplåtelse enligt 50 §. Frågan synes böra avgöras med hänsyn tillomständigheterna i varje enskilt fall och med beaktande av de synpunkter somanförts i promemorian under rubriken till denna avdelning i lagen. Somframgår av vad jag anfört vid 46 § blir det möjligt att i direkt eller indirektanslutning tUl skogsbilväg anordna upplagsplatser för virke också förtillgodoseende av tiUfäUigt behov. Lantmäteristyrdsens önskemål därom syneshärigenom väsentligen vara tUlgodosett. Medanledning av vad domänverket anfört i sitt yttrande vill jag erinra om att detenligt andra stycket i 50 § är möjligt att vid bestämmande av ersättning förupplåtelse som här avses ta hänsyn även till andra faktorer än det beräknadeslitaget. Om förbättring behövs för att vägen skall kunna utnyttjas, bör dettakunna påverka ersättningen. Denna bör enligt min mening alltid slutgUligtbestämmas vid förrätt- ningen.Om det skulle vara svårt att göra detta, kan det vara ett skäl föratt i stället med stöd av 47 § ansluta fastigheten tUl en gemensamhetsanläggning.Jag finner således inte heller på denna punkt anledning att biträda domänverketsförslag till komplettering av lagtexten. Paragrafen, som motsvarar49 § promemorieförslaget, innehåller bestämmelser om tvångsvis upplåtelse avvissa rättigheter på annans mark. Promemorieförslaget.Enligt 13 § EVL kan under närmare angivna förutsättningar för fastighet somålagts väghållningsskyldighet upplåtas rätt att la sand, grus, jord eller stenpå annans fastighet. För fastigheten kan vidare upplåtas rätt att hugga borteller kvista växande träd eller buskar eller att sätta upp snöskärm. Behövs delmed hänsyn till trafiksäkerheten, kan rätt att röja träd eller buskar upplåtasäven för fastighet som berättigats att nyttja vägen. Det kan enligt promemorianifrågasättas om nu ifrågavarande rättighetsupplåtelser bör ingå ianläggningslagen. Bestämmelserna om rätt att ta väghällningsämnen torde ha sinstörsta betydelse i de fall då det föreskrivits att väghällningsskyldighetenskall utföras efter vägdelning. Det kan då ibland vara till fördel för denenskilde fastighetsägaren att kunna få hämta vägmaterial från en närbelägenfastighet. Som tidigare nämnts skall systemet med vägdelning inte tUlämpas ifortsättningen utan väghållningen alltid ombesörjas av samfällighet. Detnaturliga synes då vara att väghållningsämnen köps i öppna marknaden. Det äremellertid å andra sidan inte möjligt att i förevarande sammanhang bedöma huravidainte de nuvarande bestämmelsema ändå kan fylla ett praktiskt behov. Dennafråga får i stället övervägas närmare av vägutredning. Bestämmelserna om rätt attkvista eller hugga bort träd eller buskar och att sätta upp snöskärm torde iförsta hand syfta till att tillgodose kravet på trafiksäkerhet, framhålls det ipromemorian.