prop · FW03138 · 1973-12-31 00:00:00 — Någon motsvarighet till den rätt att kräva gilltgods som enUgt 43 § första stycket köplagen tillkommer köparen vidleveransavtal har inte tagits upp i 5 §. Någon tvingande regel härom är enligtutredningen inte erforderlig. Ett förbehåll om att säljaren inte är skyldig attavlämna felfri vara kan nämligen bero på att sådan vara i praktiken inte kan anskaffas,om den först levererade skulle vara felaktig. I 5 § ingår av naturliga skälinte heller någon m.otsvarighet till den i 4 § stipulerade rätten att krävaskälig ersättning för avhjälpande av fel. Om säljaren inte åtagit sig attavhjälpa fel, t. ex. därför att detta skulle vara aUtför kostsamt, bör inteheller köparen ha rätt att avhjälpa felet på säljarens bekostnad. EnUgtandra punkten i 5 § första stycket äger 4 § första stycket andra punktentillämpning i fråga om giltigheten av förbehåll som inskränker köparens rättatt häva köpet. Skulle betydande skada åsamkas säljaren genom att köpet hävsoch erbjuder han köparen skälig ersättning för felet, skall i enlighet härmedsådant förbehåll gälla, såvida det inte är uppenbart att varan inte kananvändas för sitt ändamål. I5 § andra stycket första punkten regleras frågan om säljarens rätt att avvärja hävningeller annan påföljd genom rättelse av felet, dvs. genom avhjälpande av dettaeller avlämnande av gillt gods. Den möjlighet till sådan rättelse som stårsäljaren till buds enligt den dispositiva regeln i 49 § köplagen är mycketbegränsad. Nämnda regel passar enligt utredningen även från formell synpunktmindre väl i konsumentköplagens tvingande reglering. Den beaktar inte hellerden situationen att felet upptäcks först efter det att varan kommit köparentill hända och använts . Utredningen anser därför att frågan bördirekt regleras i konsumentköplagen. Regleringen i denna del bör ges formen aven inskränkning i köparens rättigheter enligt 5 § första stycket. Utredningenföreslår därför att, om köparen framställt anspråk på grund av felet ochsäljaren erbjuder sig att avhjälpa felet eller att avlämna felfri vara i denfelaktigas ställe, köparen inte skall få göra gällande befogenhet enligt 5 §första stycket, om rättelsen sker genast och utan kostnad eller väsentligolägenhet för honom. Eftersomregeln är placerad i 5 § är den tillämplig endast när inte säljaren eUer annanför hans räkning har åtagit sig att avhjälpa fel i varan. Med tanke på denstora frekvensen av sådana åtaganden i garantier och liknande utfästelser isamband med konsumentköp får regeln endast begränsad räckvidd. Eftersom regelnanknyter till paragrafens första stycke krävs också att den där angivnahuvudregeln över huvud taget är tiUämplig. Har något avtal som inskränkerköparens befogenheter enligt huvudregeln inte träffats, möter alltså inte någothinder att tillämpa reglema om fel i den allmänna köplagen 49 § inbegripen(se 2 § andra stycket). Uttrycket "framställt anspråk på grund avfelet" används i stället för det i 11 § begagnade uttrycket"underrättat säljaren om felet", vilket avser köparens reklamationsskyldighet.Härigenom markeras att utgångspunkten för beräkningen av den korta tidsfristsom står säljaren tUl buds för rättelse enligt 5 § inte med nödvändighet måstevara en av köparen gjord reklamation utan kan vara en senare gjord preciseringav köparens anspråk på grand av felet. För att säljaren skall vara berättigadatt avhjälpa felet eller lämna gillt gods förutsätts att han "erbjudersig" att göra detta. Han måste således på något sätt för köparen ge tillkänna att han önskar rätta till felet. Ett ytterligare krav är att rättelsensker "genast". I motsats till den situation som föreligger i 4 §behöver köparen vid tillämpning av 5 § inte avvakta utgången av någon tidsfristav "skälig" längd för att få utöva de befogenheter som tillkommer ho- nom.Tidsbestämningen "genast" utesluter dock inte att säljaren får enkort frist för att uppfylla sitt erbjudande om rättelse. Nära samband medkravet att rättelsen skall ske genast har det i paragrafen uppställda villkoretatt den sker utan kostnad eller väsentlig olägenhet för köparen. I förhållande tiU49 § köplagen innefattar sistnämnda villkor i huvudsak den ändringen attsäljarens rättelsemöjlighet inte utesluts av varje således även ringa olägenhet för köparen av en rättelse. Tillregeln om säljarens möjlighet att erbjuda rättelse har i förslaget fogats enbestämmelse om rätt för köparen att i sådant fall innehålla köpeskillingentills rättelse skett (andra stycket andra punkten). Förutsättningarna härförär desamma som för motsvarande rätt enligt 4 § andra stycket. Utredningenpåpekar att den rätt som enligt 5 § andra stycket tillkommer köparen attinnehålla köpeskillingen endast föreligger när säljaren har erbjudit sig atträtta felet. Lagen behandlar inte frågan om köparen i andra fall har sådanrätt. Remissyttrandena.Den av utredningen föreslagna regleringen av köparens befogenheter motsäljaren vid fel i varan har diskuterats utförligt av flertaletremissinstanser. Vad gäller de allmänna synpunkter som anlagts beträffandekraven på säljarens prestation, säljarens ansvar för garanti rörande varan ochköparens befogenheter mot säljaren får hänvisas tiU den redogörelsen(5.2.3, 5.2.5 och 5.2.6). I fråga om den närmare utformningen av de tvingandereglerna om påföljderna av fel i varan anförs i huvudsak följande. 4 § första stycket upptagna huvudregeln om säljarens felansvar när köpetförenats med ett åtagande att avhjälpa fel är enligt KO:s mening i huvudsakväl avvägd. Hovrätten för framhåller att den skillnad somutredningen gör mellan å ena sidan det fallet att säljaren åtagit sig attavhjälpa fel i varan och å andra sidan den situationen att något sådant avhjälpningsåtagandeinte föreligger i vissa fall synes föranleda oklarhet om vilken av paragrafernasom är tillämplig. Som exempel nämner hovrätten den typ av garanti i vilkensäljaren åtar sig att avhjälpa fel mot att köparen erlägger en"självrisk" på visst belopp (se bilaga 3: 5 till betänkandet). Omkostnaden för att reparera ett sådant fel understiger självrisken, kanifrågasättas om säljaren har åtagit sig att avhjälpa detta fel. Även i andrafall kan enligt hovrättens mening Uknande problem uppstå när avhjälpningsåtagandetär förenat med villkor. Näringslivet säger sig förutsätta att lagtexten är attförstå så att i 4 § angiven begränsning av köparens befogenheter är tillåtenäven när säljaren endast utfäst sig att rätta felet i betydelsen lämna gilltgods och inte att avhjälpa felet. Näringslivetanser att tolkningen av uttrycket "skälig tid" i 4 § första stycketmåste ske med hänsyn till samtUga omständigheter i det särskilda fallet ochmed beaktande av förhållandena på både köparens och Härvid bör sädana omständigheter på köparens sida beaktas som variakttagbara för säljaren då felet skolat avhjälpas. Till de faktorer som skallbeaktas hör att det rör sig om en vara med komplicerad teknisk utrustningeller en vara av sådant slag att svårigheter föreligger att anskaffa erforderiigareservdelar. Det kan vidare under vissa tider av året i samband med ochsemestrar vara svårt att utföra reparationer lika snabbt som annars. Närköparen kan få garantireparation utförd hos vilken auktoriserad verkstad somhelst, måste hänsyn tas till att verkstädernas kapacitet är dimensionerad efterortens normala reparationsbehov. Det kan inte heller vara tillkonsumentkollektivets fördel att garantireparationer skulle utföras framförandra reparationer. Tidsfristen bör inte börja löpa förrän från den tidpunkt dåvaran hålls tillgänglig för säljaren. Tidsfristen bör vidare kunna utsträckasgenom att säljaren ställer en lånevara till köparens förfogande. Liknande synpunkterframförs av . Vidbestämning av den frist som enligt 4 § skall stå till förfogande förfullgörande av ett avhjälpningsåtagande bör enligt näringslivets mening avsamma skäl som vid leveransförsening enligt 3 § hänsyn tas till force majeure-liknandeomständigheter. Det föreligger t. o. m. starkare skäl i detta fall, eftersomen hävning som sker efter fullgjord leverans är betydligt allvarligare förbåde säljare och samhälle. Näringslivet pekar vidare på att det trots denoggrannaste tiUverkningskontrol-ler inte kan undvikas, att en hel serieprodukter kan drabbas av fel. Det bör i en sådan situation ligga i samhälletsintresse att motverka därav föranledda masshävningar. Detta intresse vägt motden enskilde konsumentens gör sig särskilt gällande då felen är av ringanatur. Det kan t. ex. förekomma att smärre seriefel uppstår på komponenter, sominte är väsentliga för varans funktion. Det har därvid hänt att man trots mycketomfattande ansträngningar inte förrän lyckats utröna vilkenkomponent som felat. För konsumenterna som kollektiv är det i sådant fall merangeläget att säljaren kan inrikta sig på att i första hand avhjälpa för konsumentemaväsentiiga fel. Seriefelsproblernati-ken bör alltså särskilt beaktas vidbedömningen av "skälig tid". Likaså bör i enlighet med utredningensresonemang hänsyn givetvis tas till om felet är ringa eller inte. Vadgäller de av utredningen anvisade påföljderna vid kontraktsbrott som avses i 4§ framhåller hovrätten för , att det varken av lagtexten ellermotiveringen framgår om köparen skall kunna göra avdrag påköpeskillingen och kräva ersättning för felets avhjälpande. Hovrätten anser attdetta i vissa fall kan vara önskvärt. Det torde sålunda inte vara ovanligt atten vara, även om den reparerats på ett fackmässigt sätt, förlorar i värdeenbart därför att den har varit föremål för reparation. Näringslivetunderstryker vad som anförs i betänkandet om att det åUgger köparen att påbegäran av säljaren ge till känna om han viU göra gäUande befogenhet enligt 4 §första stycket. Garantigivaren bör genom en lagregel uttryckligen tillerkännasen interpeUationsrätt. I fråga om den föreslagna rätten till ersättning föravhjälpande av fel påpekar näringslivet vidare att begreppet "skäligersättning" måste uttydas som "motsvarande skäliga kostnader vid säljarensverkstad i ". Det kan t. ex. inte vara rimligt att, då ett feluppstår på en svensk bil eUer annan mobilvara t. ex. i ,säljaren skall utge ersättning för de direkta kostnader som uppstår vid feletsavhjälpande där. framhåller att man tordefå förutse att problem uppstår med avräkningsregler vid hävning av köp. Den uppkomnavärdeminskningen måste bestämmas av någon. Säljaren kan åsamkas storakostnader för exempelvis transport av gods som uppges vara behäftat med fel.Skall säljaren stå risken för sådana händelser måste han göra rimliga påslag påvarans försäljningspris, vilket knappast kan ligga i konsumenternas intresse. Vad gällerundantagsregeln i 4 § första stycket andra punkten uttalar KO att han inteanser det orimligt att i vissa undantagsfall hävningsrätt skall kunnauteslutas på det sätt utredningen har föreslagit.. Om förslaget genomförs idenna del skulle detta visserligen sannolikt medföra en ökad benägenhet hosnäringsidkarna att i sina garantier införa förbehåll som inskränker köparens hävningsrätt.Det får em.eUertid bli en uppgift för KO enligt avtalsvillkorslagen att se tillatt förbehållen inte ges en utformning som tUlåter säljaren att utan skälvägra köparen att häva köpet. Praktiskt sett torde hela andra punktens lydelsefå intas i förbehållet för att detta krav skall vara uppfyllt. KO anser det rimligt att den i 4 § andra stycket föreslagnarätten att innehålla köpeskillingen är begränsad i fall då felet äroväsentligt. Begränsningen kan dock medföra tiUämpningssvärigheter, inte minstför köparen. Denne skall bedöma bl. a storleken av reparationskostnaden. Riskföreligger att han genom att innehålla ett alltför stort belopp gör sig skyldigtill kontraktsbrott. Enligt KO:s mening bör därför lämnas ut-r3'mme för enfriare bedömning än vad som följer av förslaget. Vad angår 4 § tredje stycket framhåller näringslivet attbestämmelsen innebär ett förbud för säljare att friskriva sig från konsumentköplagensregler mot att tillverkare eller annan påtar sig felansvar. Det är ett aUmäntintresse att den som åtar sig en garanti kan fullgöra sitt ansvar. Vem somskall fullgöra detta ansvar är en praktisk/ekonomisk fråga som kan och börlösas på olika sätt för olika varor. Säljaren representerar ibland ett stortantal varumärken. Det kan då vara mest ändamålsenUgt att tillverkaren ellergrossisten lägger upp en särskild reparationsservice för sina märken. I andrafall kan det vara mest rationellt att återförsäljaren ensam svarar förtillverkarens garantiåtagande eUer att flera återförsäljare överlämnarreparationsverksamheten till ett gemensamt fristående bolag. I vissa fall kankonsumenten även vända sig tUl annan återförsäljareav samma märkesvara. Näringslivet förutsätter att avsikten med den föreslagnabestämmelsen inte är att ändra eller hindra den struktur som utvecklats på garantiserviceomrädet.Om friskrivningsförbudet över huvud taget skall införas, finns skäl attunderstryka att säljarens ansvar verkligen bör vara subsidiärt och intesolidariskt i förhåUande till garantigivaren. Ansvarsfrågan mellan olika säljledbör liksom tidigare lösas på det sätt som framstår som mest ändamålsenligt förrespektive bransch. Detta kan lämpligen ske genom medverkan frånbranschorganisationerna, bl. a. genom en i samband med lagens införandegenomförd översyn av leverantörsavtal och garantibestämmelser. Näringslivetbetonar att det mot denna bakgrund är av väsentlig betydelse att lagenutformas så att köparens befogenheter inte kan göras gällande mot en subsidiärtansvarig säljare förrän denne fått möjlighet att t. ex. avhjälpa felet efterdet att han har fått reklamation. MRF påpekar att säljaren enligt lagförslagetblir solidariskt ansvarig för garantigivarens underlåtenheter. Förbilbranschens del synes sålunda den situationen uppkomma att försummelse attavhjälpa exempelvis ett fel inom skälig tid kan ligga hos en annan detaljist änden som får svara för påföljden, dvs. Inom nybUshandeln kan köpareni princip vända sig till vilken återförsäljare som helst med krav påavhjälpande av fel enligt garantin. Det bör enligt MRF vara en förutsättning attden detaljist som sålt varan får möjlighet att avhjälpa garantifelet innan hävningsrättenkan göras gällande mot honom. Som ytterligare skäl härför anförs att detknappast framstår som logiskt att den försäljningsorganisation som bemödar sigom ett omfattande servicenät skall komma i sämre läge än en säljare som intebereder sin köpare motsvarande möjlighet. Beträffande5 § uttalar näringslivet att regleringen i och för sig kan godtas, om rimligabegränsningar av ett avhjälpningsåtagande enligt 4 § tillåts. Skulle allabegränsningar av åtaganden enligt 4 § och förkortningar av preskriptionstidenenligt 54 § köplagen medföra att säljarens ansvar för fel i stället regleras av5 §, kan begränsningen av säljarens avhjälpningsrätt enligt andra stycket integodtas. I så fall bör reglerna härom ansluta sig tUl 4 §. MRF menar att regelni 5 § andra stycket visserUgen utgör en utvidgning av säljarens rättigheterenligt den dispositiva köplagen men att rekvisitét "genast" i entvingande lagbestämmelse kan bli tämligen hårt för säljaren och bör kunnaersättas med ett uttryck som anger att avhjälpandet skall ske utan dröjsmål. Enligthovrätten för krävs en särskild bestämmelse i konsumentköplagenför att dess regler om fel i 5 § skaU bli tillämpUga även vid brist i varan. Föredraganden.Konsumentens underlägsna ställning i förhållande tUl näringsidkaren ger sig tiUkänna med särskild styrka när en köpt vara visar sig vara behäftad med fel.Detta gäller inte minst i fräga om köp avvaraktiga konsumtionsvaror, dvs. bilar, båtar, kylskåp, tvätt- ochdiskmaskiner, dammsugare, TV- och radioapparater m. m. De standardiserade köpevUlkorsom tillämpas vid sådana köp innebär som tidigare nämnts för det mesta att debefogenheter som köparen har vid fel i varan enligt den allmänna köplagensdispositiva regler kraftigt beskärs. Genom systemet med garantiutfästelser somi samband med köpet lämnas köparen av säljaren eller tillverkaren ersättsoftast köparens rättigheter enligt köplagen med en rätt att få felet avhjälpt.Garantierna innehåUer i stor utsträckning uttryckliga friskrivningar frånpåföljder i övrigt av fel i varan. Detär mot denna bakgrund naturligt att strävandena att stärka konsumenternasställning vid köp särskilt kommit att inriktas på möjligheterna att förbättraköparens rättigheter när ett garantiåtagande inte fullgörs påtillfredsställande sätt och när varan eljest avviker från vad parternaöverenskommit eller från vad som rimligen kan krävas i fråga om varansanvändbarhet och egenskaper i övrigt. Som framgår av vad jag har anfört i denallmänna motiveringen (6.2.3 och 6.2.5) föreligger emellertid avsevärdasvårigheter att med tvingande civilrättsliga regler komma till rätta med aUa deproblem som är förknippade med de påtalade ölägenheterna av nuvaranderättsläge. Redan de starkt växlande förhåUandena beträffande olika branscheroch typer av varor gör det svårt och föga meningsfyllt att med generellabestämmelser av tvingande natur försöka slå fast vilka krav konsumenten skallkunna stäUa på en varas kvalitet och beskaffenhet i övrigt. Inte heller synesdet vara en framkomlig väg att genom sädana bestämmelser närmare ange motsvarandekrav i fräga om innehållet i garantiutfästelser. Bortsett från möjligheten attstärka konsumenternas rättsskydd i specieUa hänseenden genom sädana regler somföresläs i 710 §§ bör man därför utnyttja andra metoder än civilrättsliglagstiftning för att motverka missbruk av rådande avtalsfrihet i de avseendenjag nu har berört. Vad särskUt gäller innehållet i garantier bör en lämpligutväg vara att KO genom förhandlingar med näringslivets organisationer och, omså behövs, genom förbudstalan vid försöker uppnå villkor sominnefattar en skälig avvägning mellan konsumenternas och näringsid-karnasintressen i fråga om olika branscher och typer av varor. Konsumentköplagenbör, som utredningen har föreslagit, främst ha till uppgift att ge köparen ettcivUrättsligt grundskydd i händelse av fel i varan. Dess regler bör utformasså, att köparen aUtid har tillfredsstäUande möjligheter att uppnå rättelse vidfel i varan eller, i sista hand, att frigöra sig från köpet genom hävning. Närdet gäller att närmare utforma den tvingande regleringen av köparensbefogenheter vid fel inställer sig till en början frågan om man bör skilja meUanå ena sidan det fallet att köpet förenats med ett åtagande av säljaren ellerannan att avhjälpa fel ("garantifall") och å and- ra sidan den situationen att något sådant åtagande integjorts. Utredningen anser att regleringen bör utformas så att en klar skillnadgörs mellan dessa fall. Denna instäUning grundas ytterst på bedömningen attgarantiutfästelser är av stort värde för köparen, eftersom det för det mesta ärmer förenligt med hans intresse att felet avhjälps på säljarens bekostnad änatt han fär behålla en felaktig vara mot t. ex. avdrag på köpeskiUingen.Härtill kommer enligt utredningen att villkor som påverkar köparens rättighetervid fel oftast förekommer i samband med garanti eller annan utfästelse,varigenom säljaren eUer annan åtagit sig att avhjälpa fel. Vidremissbehandlingen har förslaget att lagen skall skilja mellan de två nyssnämnda typsituationerna genomgående godtagits, om man bortser från KO:s i denallmänna motiveringen behandlade invändning att säljarens ordinära felansvaröver huvud taget inte bör regleras i lagen. En remissinstans påpekar dock attden föreslagna uppdelningen av säljarens felansvar kan vålla vissa gränsdragningsproblem. För egen del finner jag det naturligt att man i enlighetmed förslaget drar en gräns mellan garantifallen och övriga felsituationer. De friskrivningsklausulerlagen avser att motverka förekommer betydligt oftare i garantifallen än iövriga fall. Garantifallen är därför av särskilt intresse i detta sammanhang.Härtill bidrar givetvis också det förhållandet att den aUmänna köplagen saknardirekta motsvarigheter till de nya regler som föreslås i denna del. Mot en uppdelning av felansvaret i garantifall och andrafall kan som nämnts invändas att gränsen mellan de två typsituationernainte alltid är helt klar. Hovrätten för nämner som exempel atten garanti visserligen innefattar åtagande att avhjälpa fel men dessutomstipulerar skyldighet för köparen att stå för en självrisk till visst belopp.Även andra begränsningar i fråga om åtagandets räckvidd förekommer. Vanligt ärexempelvis att ett reparationsåtagande förenas med förbehåll att köparen helteller delvis skall svara för den kostnad som kan uppkomma för transport avvaran till och från det ställe där reparation skall ske. Vidare förekommer attgarantin begränsas att gälla vissa typer av fel, t. ex. fabrikations- ochmaterialfel, eller inom visst geografiskt avgränsat område, t. ex inomSverige. EnUgt min mening bör det inte möta några störresvårigheter att klargöra hur lagens felregler skall tillämpas i de angivnafallen. Som utredningen föreslår bör det avgörande för gränsdragningen mellangarantifallen och övriga fall vara om säljaren eller annan har åtagit sig attavhjälpa det fel varan är behäftad med eller inte. Däremot bör det inte somvillkor för att reglerna om garantifall skall vara tiUämpliga kr'ävas attavhjälpandet skall ske utan kostnad för köparen. I enlighet härmed bör tillgarantifallen hänföras såväl det av hovrätten nämnda exemplet, där köparen fårstå viss självrisk, som det fall att garantin ålägger köparen visst ansvar för transportkostnad. I bådafallen innefattar nämligen garantin ett åtagande att avhjälpa det fel som detär fråga om, låt vara att avhjälpandet inte sker helt utan kostnad för köparen.Det nu sagda belyser att en garanti i en viss konkret situation kan visa sigvara helt utan ekonomiskt värde för köparen, eftersom hans kostnader för attutnyttja garantin skuUe vara minst lika stora som kostnaden för att avhjälpafelet på annat sätt. Detta beror på garantins materiella innehåll, ett ämne somenligt vad jag anförde inte nu bör göras till föremål för tvingandecivilrättslig reglering. Jag utgår emellertid från att KO kommer att ägnauppmärksamhet åt dessa frågor. Vad gäller de garantier vilkas giltighet begränsats tillvissa typer av fel eller till visst geografiskt område ligger saken annorlundatill. I dessa fall torde avsikten med förbehåUen bl. a vara att begränsa åtagandetsräckvidd till sädana fel som normalt kan förutses av garantigivaren och somtill rimlig kostnad kan avhjälpas med anlitande av den reparationsservice somstår till hans förfogande. I enlighet med vad jag har anfört bör konsumentköplageninte lägga hinder i vägen för villkor av sådant slag. Den omständigheten attgarantigivaren har begränsat räckvidden av sitt åtagande bör emellertid inteleda till att konsumenten står utan möjlighet att reagera mot fel som liggerutanför garantins område. Beträffande sådana fel bör han kunna åberopa lagensregler om säljarens ordinära felansvar. Det nu sagda innebär att frågan vilkalagregler som är tillämpliga i en konkret situation kan bli beroende pågarantins tolkning. Det är därför av stor vikt att garantivillkoren utformas påett sätt som ger klart besked i detta hänseende. Även denna synpunkt börbeaktas vid den översyn av näringslivets garantier som kan komma till ståndgenom KO:s försorg. I tydlighetens intresse vill jag erinra om att den av mignu förordade uppdelningen av konsumentköplagens felregler på garantifall ochandra felsituationer inte innefattar något ställningstagande tiU frågan omköparen i det enskUda faUet är bunden av en garanti som vid köpet lämnats avsäljaren eller annan. Som jag har framhållit tidigare (6.2.5) är detta ettspörsmål av allmänt avtalsrättslig karaktär som inte bör lösas i dettalagstiftningsärende. Köparen kan gis'etvis i det enskilda fallet hävda attgarantin inte ingår i köpavtalet och i händelse av fel i varan åberopa reglernai den allmänna köplagen. Konsumentköplagen ger honom emellertid ett grundskyddsom han kan falla tillbaka på oavsett hur denna avtalsrättsliga fråga skallbedömas.