prop · FW03137 · 1973-12-31 00:00:00 — Dennaparagraf (173 § i kommittéförslaget) tar, liksom 72 § tredje stycket, uppundantag för befordran med annat transportmedel och går tUlbaka på art. 1: 2 b)i TokyoutkasteL Vad som närmast åsyftas är befordran på järnväg som kansammanträffa med befordran till sjöss, nämligen på tågfärja. Tågpassagerareblir sålunda inte fartygspassagerare i förslagets mening genom att tåget ellerden vagn vari han färdas tas ombord på fartyg. Det följer f.ö. redan avbortfraktardefinitionen (171 §), som förutsätter att ett befordringsavtalföreligger mellan redaren och den resande. Ompassageraren lämnar sin vagn under sjötransporten, kan ett kon-traktsliknanderättsförhållande uppstå mellan honom och redaren. I varje fall kan t. ex. denresande tänkas på grund av skada, som han ådrar sig ombord och som inte orsakasav järnvägsdriften, få ett utom-obligatoriskt ersättningsanspråk mot redaren.Detta skall regleras enligt allmänna skadeståndsregler men med iakttagande avbestämmelsen i Dennaparagraf (175 § i kommittéförslaget) rör personer som följer med fartyg utanatt vara passagerare eller anlitade för fartygsdriften. Frågan har berörtsunder 3.5.1 i den allmänna motiveringen och vid 173 §. Paragrafen saknarmotsvarighet i Tokyoutkastet. Det gäller här att ta StäUning till behandlingenav skadeståndsanspråk som kan komma att riktas mot redaren av bl. a. sjömänfrån andra fartyg, som hem-transporteras enhgt 346 § SjöL (s. k.konsulatspassagerare), eller av fripassagerare m. fl. Frågan omföratsättningama för redares och andra personers ansvarighet för skada somdrabbar sådan person regleras ej i detta kapitel utan i skadeståndslagen (jfrockså 8 § SjöL). Emellertid gäller enligt denna paragraf att om en sådanperson lider skada av det slag som förslaget reglerar (jfr 188 och 189 §§), t.ex. i samband med kollision, redaren, i den mån ersättningskrav kan riktas mothonom, kan åberopa samma invändningar som om den skadelidande varitpassagerare, bl. a. ansvarsbegränsning (192 §) och preskription (284 §).Detsamma gäller om talan riktas mot fartygets ägare eller redarens anställda.Den skadelidande kommer alltså ej i bättre läge än en passagerare. Paragrafensomfattning har i förhåUande till kommittéförslaget underkastats jämkning föratt utesluta bl. a. lotsar och stuveriarbetare ur den personkrets, varsersättningsanspråk i förekommande fall kan mötas med samma invändningar sompassagerares; jfr 254 § 1 mom. andra stycket SjöL. Dennaparagraf (176 § i kommittéförslaget) svarar närmast mot 72, 91 och 98 §§ SjöLsåvitt dessa gäller befordran av passagerare och resgods; jfr bl. Den svarar delvis mot Tokyoutkastets art. 3. Paragrafenbehandlar i första stycket bortfraktarens ansvar för fartygets behöriga skick,för snabb och säker befordran och för att passagerarens bästa iakttas även iövrigt; jfr den allmänna motiveringen under 3.5.2. Bortfraktarens skyldighetatt hålla fartyget i sjövärdigt skick gäUer såväl före resans påbörjande somunder resan. Bestämmelserna svarar i den delen mot Tokyoutkastet men gårlängre genom föreskriften att "passagerarens bästa" skalltillgodoses även "i övrigt". På den punkten överensstämmer förslageti sak med gällande rätt; jfr 171 § första stycket. Någon uttrycklig erinran omatt passagerarens bästa i det enskilda fallet får bestämmas med hänsyn till vadsom är brukligt i passagerarfart av det slag som det är fråga om har inteansetts nödvändig. Bortfraktaren skall fullgöra sina skyldigheter med normalaktsamhet. Att bortfraktaren blir ansvarig vid oaktsamhet framgår av ansvarsreglernai 188189 §§. Andrastycket återger den i 91 § SjöL (jfr 172 § samma lag) angivna grundsatsen attresgods ej får befordras på däck som är öppet för vind och sjö. Ej heUer härbehövs, med hänsyn till 172 § i förslaget, någon reservation för sedvänja (jfr91 § i förslaget). Tredjestycket begränsar rätten tiU. deviation, ett uttryck som täcker både avvikelsei färdväg och ren försening. Det är avfattat i överensstämmelse med förslagets98 § andra stycket. Dennaparagraf (177 § i konunittéförslaget) återger med redaktionell jämknbg den i 73§ SjöL upptagna, även för passagerarbefordran gällande regeln att ombefordringsavtal föratsätter att befordringen utförs med ett bestämt fartyg ochaUtså gäller befordran just med det fartyget, så får bortfraktaren ej utföradenna med annat fartyg. Den saknar motsvarighet i Tokyoutkastet. Imodern passagerarfart torde det ofta t. o. m. när visst fartyg är angivet ibiljetten vara passageraren skäligen likgUtigt om han befordras med det enaeller det andra fartyget. Det gäUer i varje fall då resan är kort och desssyfte väsentiigen är att passageraren skall förflyttas från en plats tiU enannan på lämpligt sätt. I den mån resans syfte däremot skuUe vara ett annat, t.ex. genom att den företas för passagerarens nöje eUer rekreation, kan frågankomma i ett annat läge. Gränsdragningen får överlämnas åt tillämpningen. Dennaparagraf (178 § i kommittéförslaget) svarar med redaktionell jämkning mot 169 §SjöL. Den kompletterar substitutionsförbudet för bortfraktaren (176 §) med ettmotsvarande förbud för passageraren. Den saknar motsvarighet i Tokyoutkastet. Dennaparagraf (179 § i kommittéförslaget) överensstämmer nära med 170 § SjöL, jämkadså som framgått av den allmänna motiveringen under 3.5.2. Den behandlar bl. a.ordning och säkerhet ombord. Den saknar motsvarighet i Tokyoutkastet. Enligtnuvarande 170 § är passagerare skyldig att noggrant rätta sig efter deordningsföreskrifter som gäUer ombord på fartyget. Vidare sägs att vad somföreskrivs i 24, 51 och 54 §§ sjömanslagen (SjmL) beträffande skallgäUa också beträffande passagerare. Bestämmelserna i 24 § SjmL gällerfartygsnämnds skyldighet att föranstalta om undersökning när harförsummat sig i tjänsten eller bratit mot ordning och skick ombord eUer närbrott har förövats ombord. I 51 § SjmL meddelas vissa regler om vad fårmedföra ombord. Bestämmelsema i 54 § SjmL gäller befälhavarens skyldighet attse till att sjömansom har begått ett brott, för vUket kan följa fängelse , intelämnar fartyget, om brottet upptäcks när fartyget inte befinner sig i svenskhamn. I saklig överensstämmelsemed vad som föreslagits av kommittén, som utgått från tidigare gäUande lydelseav SjmL, har hänvisningen till 51 § SjmL utgått som överflödig vid sidan av 179och 180 §§ sjölagsförslaget. I enlighet med kommittéförslaget har vidare enhänvisning tagits in till 53 § SjmL som innehåUer bestämmelser om befälhavarensrätt att med tvångsmedel upprätthålla ordningen ombord. Dennaparagraf (180 § i kommittéförslaget) har viss motsvarighet i 170 § andrastycket SjöL och 92, 93 och 172 §§ samma lag. Jag har varit inne på dettatidigare; jfr under 3.5.3. Motsvarighet saknas i Tokyoutkastet. Paragrafen innefattar iförsta stycket uttrycklig reglering av passagerarens rätt att föra med sigresgods, en rätt som på sätt angivits i den allmänna motiveringen (jfr 3.5.2)skall gälla resgods i skälig omfattning. Det bör observeras att. både fordonoch levande djur räknas som resgods. Vad som är skälig omfattning får itiUämpningen bestämmas med hänsyn till bl. a. resans art och längd,passagerarens behov och utrymmena ombord. Andra stycket åläggerpassageraren att före resans början upplysa bortfraktaren om huruvida resgodskan medföra fara eUer väsentlig olägenhet för fartyg, liv eller annat gods.Kräver resgodset bortfraktarens särskUda vård skall också det upplysas.Resgods som sålunda är farligt eller särskUt vårdkrävande skall om möjligtmärkas som sådant innan resan börjar. Ävendenna paragraf (181 § i kommittéförslaget), som ej har motsvarighet i SjöL,rör resgods som kan medföra fara eller väsentlig olägenhet ombord; jfr i den allmännamotiveringen under 3.5.2. Motsvarighet saknas i Tokyoutkastet. Enligt första stycket harbortfraktaren rätt att vägra passageraren att föra med sig resgods av antyddbeskaffenhet. Har sådant resgods kommit ombord utan att bortfraktaren kändetill dess beskaffenhet, får han enligt andra stycket oskadliggöra det pålämpligt sätt utan att behöva ersätta det. Sådan rätt har han även för detfall att han missräknat sig på dess beskaffenhet och det senare visar sig intevara försvarligt att behålla det ombord. Bortfraktarens åtgärder skall i bäggefallen anpassas tUl vad omständigheterna kräver. Han får alltså inte vidtamera långtgående åtgärder än som behövs för att avvärja den fara ellerolägenhet som godset medför. Dennaparagraf (182 § i kommittéförslaget) svarar mot 97 och 174 §§ SjöL men haringen motsvarighet i Tokyoutkastet. Den har liksom förslagets 97 § begränsatstiU att avse fall då resgods orsakar skada för bortfraktaren eller skada påfartyget. Med uttrycket skada på fartyget avses det fallet att den skadelidandeej är bortfraktare utan t. ex. ägare av fartyget. Beträffande de närmareövervägandena hänvisas till den alhnänna motiveringen (3.5.2). Det bör särskiltframhåUas att bestämmelsen är tvingande tUl passagerarens förmån. Det ärsåledes inte möjligt att avtalsvägen göra passageraren strikt ansvarig, inteens om resgodset är av farlig beskaffenhet (jfr 200 §). Dennaparagraf (183 § i kommittéförslaget) har motsvarighet i 175 § SjöL ochbehandlar en fråga, som har berörts i den allmänna motiveringen under 3.5.2.Den har ingen motsvarighet i Tokyoutkastet. Den ger bortfraktaren en iförhållande till gällande rätt något vidgad retentionsrätt i resgods tillsäkerhet för befordringsavgift m.m. genom att sådan rätt också föreligger ompassageraren underlåter att betala för tjänst ombord, t. ex. telegram.Retentionsrätten gäller ej i handresgods. Bestämmelsen är tvingande tiUpassagerarens förmån och har därmed också en viss konsumentskyddsfunktion att fyllagenom att den förhindrar att en längre gående retentionsrätt stiftas genomavtal. Idenna paragraf (184 § i kommittéförslaget) har med redaktioneU jämkningupptagits motsvarighet till bestämmelserna i 176 § SjöL om dröjsmål påbortfraktarens sida före bef ordringens början. Den saknar motsvarighet iTokyoutkastet. I förhåUande till gällanderätt innebär första stycket den ändringen att avtalet som sådant inte upphöratt gälla, när fartyget har gått förlorat eller kondemnerats. Det är endastbortfraktarens skyldighet att utföra befordringen som upphör. Vidare ärbestämmelsen bara tillämplig när avtalet avser befordran med ett visst bestämtfartyg (jfr 176 §). Kan avtalet inte anses gälla visst fartyg är bortfraktarensåledes skyldig att utföra befordringen med ett annat fartyg. Idenna paragraf (185 § i kommittéförslaget) har med redaktionell jämkningupptagits motsvarighet till bestämmelserna i 177 och 179 §§ SjöL om uppehållunder resan. Motsvarighet saknas i Tokyoutkastet. Idenna paragraf (186 § i kommittéförslaget) har med redaktionell jämkningupptagits motsvarighet till bestämmelserna i 180 § SjöL om tillbakaträdande påpassagerarens sida. För det fall att passageraren har avlidit åligger detliksom enligt gällande rätt i princip dödsboet att underrätta bortfraktaren omatt resan inte kan fuUföljas. Det är dock givet att frågan om reklamation harskett "inom rimlig tid" här lUcsom eljest får bedömas med hänsyn tillomständigheterna i det särskUda fallet, varvid också omständigheter påpassagerarens sida skall beaktas, t. ex. att dödsboet inte haft kännedom om denplanerade resan, att passagerarens sjukdom varit av sådant slag att han varitförhindrad att reklamera osv. Harbortfraktaren på annat sätt än genom underrättelse från passageraren eUernågon som företräder honom inom rimlig tid fått underrättelse, föreligger intenågon skyldighet att betala befordringsavgiften. Bestämmelsen är tvingande tillpassagerarens fördel och strängare reklamationsskyldighet eller längre gåendeskyldighet att ersätta bortfraktaren dennes skada kan således inte avtalas(jfr 200 §). Idenna paragraf (185 § i kommittéförslaget) har med tillägg av "fara förannat väpnat våld" än sjöröveri (jfr förslagets 135 §) upptagits bestämmelsernai 135 och 181 §§ om bortfraktarens och passagerarens ömsesidiga hävningsrättnär resan är förenad med fara för passageraren eller fartyget. Ienlighet med vad som föreslagits beträffande 135 § första stycket anges atthävningsrätt föreligger bara om den passagerare och det fartyg sombefordringsavtalet gäller är utsatt för fara. Vid bedömningen av om fartyget ärutsatt för fara kan, beroende på omständigheterna, hänsyn också tas till farasom hotar lasten (jfr specialmotiveringen tUl 135 §). Det har inte ansettsnödvändigt att särskilt nämna resgods, eftersom det knappast kan förekomma attfara hotar enbart passagerarens resgods utan att också passagerareneller fartyget hotas. Bestämmelsenär tvingande till passagerarens förmån (jfr 200 §). Dennaparagraf (188 § i kommittéförslaget) svarar med redaktionell jämkning mot 182 §SjöL men har ingen motsvarighet i Tokyoutkastet. I kommittéförslaget hadeintagits en hänvisning till bestämmelsen om avståndsfrakt i befraktningskapitlet(129 § i förslaget). En självständig regel för passagerarbefordran haremellertid ansetts lämplig men någon egentlig skUlnad i sak är inte avsedd.Även denna bestämmelse är tvingande till passagerarens förmån (jfr 200 §). Meddenna paragraf (189 och 191 §§ i kommittéförslaget) inleds passagerarkapitletsviktiga regler om ansvarigheten på bortfraktarens sida. Den svarar mot 171 §andra stycket SjöL och 178 § samma lag och art. 4: 1 i Tokyoutkastet. Beträffandede överväganden som ligger bakom reglerna om bortfraktarens ansvarighet idenna och följande paragrafer hänvisas till den allmänna motiveringen(3.5.33.5.5). Det bör erinras om att reglerna är tvingande i den utsträckningsom framgår av 200 och 201 §§. Paragrafenbehandlar bortfraktarens ansvar för personskada imder befordringen och tUlskillnad från kommittéförslaget som reglerar dröjsmålsskada i särskild paragraf dröjsmålsskada på det sätt jag angivit i den allmänna motiveringen (3.5.3.1och 3.5.3.2). Regleringen av dröjsmålsskada täcker även dröjsmål genom attfartyget kommer för sent till embarkeringshamnen eller uteblir. Men ansvaretblir tvingande bara för försening med inledd befordran; jfr 201 § förstastycket i förslaget. Ansvarighetenförutsätter att skadan beror på fel eller försummelse av bortfraktaren ellernågon för vilken han svarar. I vilken utsträckning bortfraktaren ansvarar föranställda och andra medhjälpare får bedömas enligt 8 § SjöL (233 § enligt prop.1973: 42). Särskilda regler om bevisbördan ges i 191 §. Dennaparagraf (190 och 191 §§ i kommittéförslaget) svarar mot 172, 173 och 178 §§SjöL och art. 4:1 i Tokyoutkastet. Idenna paragraf regleras bortfraktarens ansvar för sakskada under befordringenoch för dröjsmålsskada, allt så som jag har angivit i den allmänna motiveringen(3.5.3.1 och 3.5.3.2). Jag eriturar om att dröjsmål med utlämning av resgodsbehandlas just som dröjsmål utan att, som kommittén föreslagit med utgångspunkti Tokyoutkastet, konverteras tiU sakskada. Liksom i 188 § avses med dröjsmåläven försening genom att fartyget anlöper embarkeringshamnen för sent elleruteblir helt. Tvingande blir den regleringen bara i den mån den täcker förseningmed inledd befordran; jfr 201 § första stycket. Dennaparagraf (192 § i kommittéförslaget) har ingen motsvarighet i SjöL. Enmotsvarande bestämmelse finns i art. 6 i Tokyoutkastet. Den innefattar medjämkning av kommittéförslaget, betingad av att skadeståndslagen (1972: 207)numera trätt i kraft erinran om att 5 kap. 5 § skadeståndslagen gäller förden händelse vållande på passagerarens sida medverkat tUl skada som avses i 188och 189 §§. Skadeståndet jämkas aUtså efter skälighetsprövning. Dennaparagraf (193 § i kommittéförslaget) har ingen verklig motsvarighet i SjöL.Den går tillbaka på art. 4: 24 samt 10 i Tokyoutkastet, som reglerar problemrörande bevisbördan i mål om transportansvar. Enligt Tokyoutkastet harpassageraren bevisbördan för att den skada för vilken bortfraktaren hålls ansvarigorsakats under befordringen liksom för att skadan har den omfattningpassageraren gör gällande. Detta gäller för svensk del även utan särskildbestämmelse och kommittéförslagets uttryckliga regel därom har utmönstrats idepartementsförslaget. Däremot har som utvecklats i den allmännarriotiveringen upptagits föreskrift om att bortfraktaren i princip skaU habördan av att visa sig fri från vållande tUl person-, sak- och dröjsmålsskada.Såvitt avser personskada och skada på handresgods skall dock den omvändabevisbördan gälla endast i den mån skadan står i samband med förlisning,strandning, sammanstötning, explosion eller brand. Dedanska och norska texterna är utförUgare. Det sammanhänger bl. a. medprocessrättsliga olikheter mot svensk rätt. Dennaparagraf (194 i kommittéförslaget) har motsvarighet i 171 § SjöL samt i 122 och172 §§ samma lag. Den går tUlbaka på art. 7 och 8 i Tokyoutkastet och frågomahar behandlats i den allmänna motiveringen under 3.5.3.3. Enligtförsta stycket är bortfraktarens ansvarighet i förhållande till passagerarenbegränsad till för personskada och förpassagerarens försening, förutsatt givetvis att han lider skada därav. Andrastycket föreskriver särskilda begränsningsbelopp för ansvarigheten för skadapå skilda slag av resgods, för skada på handresgods utomsådant som förvaras i eUer på medfört fordon, för varjefordon, inbegripet där förvarat handresgods, och för annatresgods. Dessa begränsningsbelopp omfattar också dröjsmålsskada, som hänförsig till resgodset i fråga. Det krävs väl att märka, att passageraren verkligenlidit särskild skada på grund av resgodsets försening. I allmänhet torde ingensådan skada drabba passageraren utöver den han lider genom sin personligaförsening. Men det kan ju exempelvis hända att resgods, som han lämnat ibortfraktarens vård, lämnas, ut så sent att det vållar passageraren skada. Ochresgodset kan eljest försenas medan passageraren kommer fram , t. ex. omde befordrats med skUda färjor eller godset blivit kvar ombord eftergrundstötning medan passageraren förts till bestämmelseorten på annat sätt. Tredjestycket knyter ansvarsbegränsningen i princip till viss resa och innebärsåledes att flera skador under samma resa täcks av ett och sammabegränsningsbelopp. I fråga om handresgods har begränsningen dock knutits tillvarje skadebringande händelse. Begränsningsbeloppet skall inte gälla förräntekrav och anspråk på ersättning för rättegångskostnader öfr art. 10: 2Tokyoutkastet). Fjärdestycket tar upp hänvisning tUl en paragraf i 15 kap. 348 § med särskUdabestämmelser om vad som förstås med Poincaréfranc. Dennaparagraf (198 § i kommittéförslaget) har ingen motsvarighet i SjöL men däremotdelvis i Tokyoutkastet; jfr art. 8: 4 och 10: 1. Förstastycket inleds med föreskrift att bortfraktaren kan åta sig större ansvarighetän begränsningsreglema i 192 § medför. Det fortsätter med föreskrift som gerbortfraktaren rätt att för att sålla bort småkrav förbehålla sig attpassageraren skall stå självrisk intill för varje fordonsom skadas, för annan resgodsskada och 200 Poincaréfrancsför dröjsmålsskada. Ingen självrisk tUlåts för personskada, ej heller (jfrTokyoutkastet) för förlust av fordon. Med "annan resgodsskada"förstås både skada på eller förlust av annat resgods än fordon. Dettasjälvriskbelopp täcker också handresgods i eUer på passagerarens fordon. Iandra stycket föreskrivs att självriskbeloppet skall dras från skadans belopp,ej från begränsningsbeloppet. Om ett fordon värt ellermera totalförstörts och kommer iland som skrot, kan passageraren således krävaersättning intill begränsningsbeloppet . Dennaparagraf (195 § i kommittéförslaget) har ingen motsvarighet i SjöL men svararmot 120 § femte stycket i förslaget. Den går tiUbaka på art. 11 i Tokyoutkastetoch berövar bortfraktaren förmånen av såväl ansvarsbegränsning somsjälvriskavdrag för den händelse han själv vållat skadan uppsåtligen eller avgrov vårdslöshet och med insikt att skada sannolikt skuUe uppkomma.Konventionstexten överensstämmer med art. 25 i Warszawakonventionen om internationellluftbefordran i den genom Haagprotokoll reviderade lydelsen.Motsvarande bestämmelse finns i svensk lag i 9 kap. 24 § luftfartslagen. Idenna anges att bortfraktarens begränsningsrätt bortfaller, förutom viduppsåtligt handlande, när skadan har orsakats "med insikt att skadasannolikt skulle uppkomma, under grovt åsidosättande av tillbörlig aktsamhetoch hänsyn". Med en redaktionell förenkling beskrivs detta i paragrafensom "grov vårdslöshet och med insikt att skada sannolikt skuUe uppkomma".Någon saklig skiUnad är dock inte åsyftad. Bestämmelsenär inte tiUämplig om någon av bortfraktarens anstäUda eller medhjälpare hargjort sig skyldig tUl uppsåt eller sådan grov vårdslöshet som nämnts. Detta äri överensstämmelse med Tokyoutkastet. Det har inte på detta stadium bedömtslämpligt att gå längre. Frågan vUken reglering man bör ha på dennapunkt är beroende av vilken höjning av begränsningsbeloppen som kan bliak-tueU. För den händelse bortfraktarens medhjälpare eller anställda handlatuppsåtligen eller av grov vårdslöshet av det slag som det här gäller bliremeUertid skadevållaren obegränsat ansvarig enligt 196 § andra stycket. Dennaparagraf (201 § tredje stycket kommittéförslaget) går tillbaka på art. 12: 1 iTokyoutkastet och har motsvarighet i fråga om godsbefordran; jfr förslaget 122§ första stycket. Den föreskriver, att bestämmelsema om bortfraktarens frihetfrån eller begränsning av ansvarighet kan åberopas även om talan mot honomföres på annan grund än befordringsavtalet. Föreskriften omfattar ävenbortfraktarens rätt till självriskavdrag. Dennaparagraf (200 § i kommittéförslaget) går tillbaka på art. 15 i Tokyoutkastetoch har i fråga om godsbefordran motsvarighet i Himalayabestämmelsen i 122 §andra och tredje styckena. Förstastycket ger bortfraktarens medhjälpare sådan rätt till ansvarsbefrielse ochansvarsbegränsning som bortfraktaren har. De medhjälpare som avses är debortfraktaren svarar för enligt 8 § SjöL (233 § enligt prop. 1973: 42), alltsåäven vissa självständiga medhjälpare. Liksom i fråga om transportansvaret vidgodsbefordran får bortfraktaren och hans medhjälpare ej krävas på sammanlagthögre belopp än som ryms inom ansvarsbegränsningen enligt 192 §. ITokyoutkastet förutsätts att medhjälpare för att få åtnjutabort-fraktarförmåner skall ha handlat i tjänsten. En sådan uttrycklig föratsättningsaknas i fråga om godsbefordran och har med anledning därav för enkelhets skullutelämnats i departementsförslaget. Andra stycket sätterförsta stycket ur spel för den händelse medhjälparen i fråga vållat skadanuppsåtligen t. ex. genom stöld eller av grov vårdslöshet och med insikt attskada sannolikt skulle uppkomma; jfr förslagets 120 § femte stycket, 122 §tredje stycket och 194 §. Dennaparagraf (174 § i kommittéförslaget) saknar motsvarighet i SjöL såväl som iTokyoutkastet. Den reglerar de faU då befordringen helt eller delvis utförs av annan än bortfraktaren. Jaghar varit inne på det i den allmänna motiveringen under 3.5.1. Motsvaranderegel föreslås för godsbefordran i 123 § (jfr 3.4.2). Första stycket slår fast, att bortfraktaren i principförblir ansvarig som om han själv utfört hela befordringen. För dennaansvarighet skall förevarande kapitel i övrigt tillämpas, dvs. bortfraktarenhåUs ansvarig enligt sjörättsliga regler så långt passar även till den deltransporten utförs med annat transportmedel än fartyg. Jag erinrar om vad jaganfört i fråga om godsbefordran under 3.4.2. I vad mån bortfraktaren likvälskaU ha rätt att förbehålla sig ansvarsfrihet behandlas i 201 §. I andra stycket regleras den andre transportörensansvarighet för det fall att han utför befordringen med fartyg; annan befordranbefattar sig SjöL inte med direkt. Den andre redaren svarar solidariskt medbortfraktaren för sin del av befordringen och deras ansvarighet är gemensamtbegränsad så som föreskrivs i 192 §. VerkstäUandé redarens medhjälpare dvs.sådana som avses i 8 § SjöL (233 § enligt prop. 1973: 42) får åberopaHimalayabestämmelsen i 196 § i den mån den paragrafen tillåter. Denna paragraf (201 § i kommittéförslaget) har ingenmotsvarighet i SjöL men går tillbaka på art. 12: 2 och 3 i Tokyoutkastet.