prop · FW03185 · 1973-12-31 00:00:00 — Utredningenanser att motsvarande bör gälla, om befrielsen bara avser viss del av kommuneneller visst slag av räddningstjänst. Vid störreolyckor kan det inträffa att resurser tillsammans med vad somenligt avtal eller kommunalt beslut ingår i kommunens organisation förräddningstjänst inom den del av kommunen där olyckan har inträffat eller förräddningstjänst vid den typ av olyckor det är fråga om inte är tillräckliga.Enligt min mening kan det inte vara rationellt att hjälp i sådana situationerinte skall kunna påkallas också utanför det område som anges i avtalet ellerbeslutet eller i fråga om annan räddningstjänst än sådan som avtalet ellerbeslutet avser. Brandchefen bör därför ges befogenhet att, när omfattandeeller särskilda räddningsålgärder är nödvändiga eller sådan brandkår ellerannat räddningsorgan som har att svara för räddningstjänsten tillfälligt intekan ingripa, besluta att hjälp skall lämnas oavsett de inskränkningar igeografiskt hänseende, till viss typ av räddningstjänst eller av annat slag somavtalet eller beslutet innehåller. Däremot saknas enligt min mening anledningatt gä ytterligare ett steg och ge brandchefen en ovillkorlig befogenhet attpåkalla hjälp också från t. ex. ett kommunalt organ som inte omfattas av någotbeslut om åliggande att medverka vid räddningstjänst. Det behöver knappastbefaras att ett sådant kommunalt organ skulle vägra att medverka, om dessbistånd verkligen behövs. Om brand har tagit eller hotar att ta större omfattningeller den kommunala tillfälligt inte kan ingripa mot brand, ärenligt 6 § brandlagen annan kommun skyldig att lämna släckningshjälp. Utredningenföreslär att motsvarande skyldighet skall föreligga dels i alla situationer näromfattande eller särskilda räddningsåtgärder är nödvändiga, dels när denkommunala tillfälligt inte kan ingripa. Hjälpskyldigheten skallenligt förslaget omfatta hela den hjälpande kommunens organisation förräddningstjänst. Det kan naturligtvis hävdas alt, för att annan kommunskall vara skyldig att lämna hjälp, bör krävas inte bara att omfattande ellersärskilda räddningsåtgärder är nödvändiga eller att sädan brandkår eller annaträddningsorgan som har att i första hand svara för räddningstjänsten tillfälligt inte kan ingripa utan också att situationentill följd av någon av dessa omständigheter inte kan bemästras med de resursersom brandchefen, enligt vad jag har föreslagit, i vissa fall skall kunnadisponera över. EnUgt min mening är det emellertid varken nödvändigt ellerlämpligt att ställa upp en sådan uttrycklig förutsättning. Man bör kunna utgäfrån att en brandchef inte begär hjälp från en annan kommun, om han pä etttUlfredsstäUande sätt kan bemästra situationen utan sädan hjälp. Även om denkommun hos vilken hjälp begärs liksom bör kunna vägra att lämna hjälpbara i den män sådan hjälp skulle medföra att skälig hänsyn lill dess egensäkerhet åsidosätts, skulle ett sådant ytterligare villkor som diskuteraskunna föranleda tveksamhet hos de båda kommunernas brandchefer om skyldighetatt lämna hjälp föreligger. En sådan tveksamhet skulle i sin tur kunna ledatill att hjälp begärs eller lämnas pä ett för sent stadium. Jag förordar därföratt utredningens förslag genomförs. Skyldigheten att lämna hjälp bör omfattaden hjälpande kommunens hela organisation för räddningstjänst, alltså ocksåsådana organ som enligt avtal eller kommunalt beslut bara svarar för ellerbiträder vid räddningstjänst av visst slag. Planläggning och ledning av räddningsarbete För en effektiv räddningstjänst krävs atträddningsinsatserna förbereds genom noggrann planläggning. 1planläggningsarbetet bör ingå bl. a. en uppskattning av platsen för samt artenoch omfattningen av de olyckor som i första hand kan tänkas påkalla ingripandeav räddningsorganen eller som kan befaras kräva omfattande eller speciellaräddningsålgärder. De personella och materiella resurser som kan finnas att tillgåmåste inventeras. Hit hör främst kommunens egen brandkär, sådana brandkårereller andra räddningsorgan som enligt avtal svarar för viss del avräddningstjänsten i kommunen och kommunala organ som enhgt kommunens beslutskall biträda i nödlägen. Möjligheterna att få hjälp frän t. ex. andrakommunala organ, grannkommuner, vägförvaltning, flygplatsbrandkår, företag somdisponerar lämplig utrustning, civilförsvaret och militära organ måste ocksåbeaktas liksom resurserna för sjuk- och olycksfallsvärd. En annan viktig del avplanläggningsarbetet är upprättandet av åtgärdskalendrar, dvs. planeringen avräddningsarbetets utförande. Ansvaret för planläggningen av den verksamhet som ankommerpå kommunens organisation för räddningstjänst bör som utredningen föreslåråligga brandchefen. Som framgår av vad både utredningen och remissinstansernaanför fordrar planiäggningsarbetet samråd med ett stort antal statliga,landstingskommunala och kommunala myndigheter samt med enskilda företag m. fl.,vars anläggningar kan beröras av en olycka. Därvid bör särskilt tillses attplanerna samordnas med de planer som upprättas för särskilda räddningsorgansinsatser vid t. ex. järnvägsolyckor, flygplanshaverier och olyckor inomindustrier, med sjukvårdens katastrofberedskapsplanläggning och med planernaför polisens verksamhet vid olyckor. 1 arbetet på en olycksplats kan delta t. ex. kommunensräddnings- Prop, 1973:185 143 tjänstorganisation, personal från andra kommunalaförvaltningar, en grannkommuns räddningstjänstorganisation, tlygplatsbrandkår,personal frän ett företag, vars anläggningar berörs av olyckan, personal fränSJ:s hjälpberedskap, sjukvårdspersonal, militär personal och polispersonal. Denkommunala räddningstjänstorganisationen skall enligt vad jag har förordat i delföregående ledas av brandchefen. Det kan anmärkas att brandstyrelsens ansvarför förvaltningen av brandförsvarets angelägenheter varken enligt nuvarandebrandlagstiftning eller enligt mitt förslag innefattar nägon befogenhet attingripa i räddningsarbetet. Inom var och en av de ohka enheter som deltar iarbetet pä olycksplatsen finns i regel en tjänsteman med skyldighet ochbefogenhet att leda enhetens arbete. Jag ämnar nu ta upp frågan om det behövsen enhetlig ledning för räddningsarbetet i dess helhet och frågan om vem som isä fall bör ha ledningsansvaret. Av den som skall utöva ledningen av räddningsarbetet viden olycka krävs kunskaper om hur räddningsarbetet rent tekniskt bör bedrivas,organisationsförmåga och förmåga att samverka med myndigheter och andra organvilkas verksamhet berörs av olyckan eller räddningsarbetet. Räddningsledarenmåste också ha vissa maktbefogenheter, t. ex. befälsrätt över dem som deltar iarbetet, rätt att rekvirera hjälp och materiel samt rätt att företa nödvändigaingrepp i annans rätt. Som utredningen framhåller kan man inte utgä från att enenda person alltid skaU kunna uppfylla de skUda krav som bör ställas på enräddningsledare. Erfarenheten visar enligt utredningen som ingående harundersökt hur det faktiskt har förhållit sig vid en rad stora olyckshändelseri att räddningsarbetet ofta kan ledas effektivt av flera personergemensamt utan att det behöver stå klart vem som har den högsta ledningen. Mankan emellertid, som utredningen framhåller, inte bortse frän attsamarbetsviljan kan brista eller frän att motsättningar av annan anledning kanuppkomma i fråga om arbetets organisation och ledning. kan arbetetsomfattning eller komplicerade natur göra en enhetlig ledning nödvändig.Ovisshet om vem av flera medverkande som har befogenhet eller skyldighet attvidta en viss åtgärd kan vidare minska effektiviteten i arbetet. Jag förordardärför i enlighet med utredningens förslag, som tillstyrks avremissinstanserna, en ordning som innebär att det alltid skall kunna stå klartvem som utövar ledningen av räddningsarbetet i dess helhet. En sädan regel innebär inte att räddningsledaren skallöverta de uppgifter som ankommer på cheferna för de olika räddningsorgan somdeltar i arbetet. Räddningsledarens uppgift bljr i första hand att bestämmaarbetets inriktning i stort och att svara för samordningsuppgifterna. Chefernaför de olika medverkande räddningsorganen bör i stor utsträckning utöva dendirekta ledningen, var och en över sin personal. Räddningsledaren behöveremellertid vissa maktbefogenheter. I det föregående har jag föreslagit attbrandchefen skall ha rätt att påkalla hjälp frän annan kommuns organisation förräddningstjänst och enligt kungörelsen (1969:85) om militär räddningstjänst harbåde polischef och brandchef befogenhet att under vissa förutsättningar begäramilitär hjälp. Jag kommer att i ett följande avsnitt ta upp frågan om enmotsvarighet till bestämmelsen i 12 § brandlagen om rätt för den som förbefälet vid brand att företa ingrepp i annans rätt. Utredningen föreslår som huvudregel att ledningen skallankomma på brandchefen eller pä den som i hans ställe för befälet överkommunens räddningstjänstorganisation. Med något undantag tillstyrkerremissinstanserna förslaget. Eftersom räddningstjänsten enligt mitt förslagskall vara en uppgift och brandchefen skall ha befälet över denkommunala räddningstjänstorganisationen, anser jag att någon annan lösning inteär tänkbar. Jag förordar därför att förslaget genomförs, I vissafall kan emeUertid undantag behöva göras från huvudregeln. Utredningen föreslårockså att överenskommelse skall kunna träffas om att annan än brandchefen skallutöva befälet. Vid t. ex. vissa industriolyckor kan särskilda tekniska kunskaperbehövas för ledningen av räddningsarbetet. kan det dä vara lämpligt atten tjänsteman vid företaget, t. ex. chefen för industribrandkären, övertarledningen. När hjälp har begärts frän en annan kommun, kan det vara lämpligtatt brandchefen där övertar befälet, om han har särskilda kunskaper om ocherfarenheter av räddningstjänsten vid den typ av olycka som har inträffat. ÄvSJ:s och luftfartsverkets remissyttranden framgår att något generellt undantagfrån huvudregeln inte behövs i fråga om räddningsarbetet vid järnvägsolyckoreller pä platsen för etl flygplanshaveri. Enligt min mening kanomständigheterna emellertid vara sådana att det är lämpligast att ledningenutövas av t. ex. chefen för den avdelning av SJ:s hjälpberedskap eller denflygplatsbrandkår som deltar i räddningsarbetet. Med stöd av vad jag nu haranfört föreslår jag att överenskommelse skall kunna träffas om att annan änbrandchefen skall utöva ledningen. Beträffande vissa personalkategorier uppkommer frågan omde bör eller ens kan ställas under befäl av brandchefen eller annan räddningsledare.Överbefälhavaren anser sålunda att brandchefen endast bör ha en"anvisningsrätt" gentemot militär personal som deltar iräddningsarbetet, medan befälsrätten över denna personal bör ligga kvar hos denmilitäre chefen. Som jag ser det måste man här skilja mellan två olika saker.Under den tid som en militär styrka är avdelad för att delta i räddningsarbetetbör den stå under räddningsledarens befäl på det sättet att räddningsledarenleder styrkans verksamhet genom direktiv till chefen för styrkan. Med hänsyntill de särskilda föreskrifter som finns om lydnads-förhållanden inomkrigsmakten bör det däremot inte förekomma att räddningsledaren utövarbefälsrätt gentemot personalen inom den militära styrkan. 1 fråga om sjukvårdspersonal som är verksam påolycksplatsen blir räddningsledarens befälsrätt av naturliga skäl ganskauttunnad. Sjukvårdspersonalen måste självfallet finna sig i att arbeta underde förutsättningar som betingas av den uppläggning i stort som räddningsledarenger räddningsarbetet. På samma sätt som räddningsledaren måste sträva efter attunderlätta sjukvårdspersonalens arbete måste denna söka bedriva sitt arbete sä att räddningsarbetet i övrigt inte hindrasonödigtvis. Jag delar helt uppfattning atträddningsledaren inte kan ha nägon befälsrätt över sjukvårdspersonalen när detgäller de egentliga vårdinsatserna. Flera remissinstanser tar upp frågan om förhållandetmellan räddningsledaren och den polispersonal som är verksam pä olycksplatsen.En del menar att några samverkanssvärigheter inte behöver uppstå. En störregrupp framhåller att polispersonalen av flera skäl inte kan ställas under befälav annan än polisbefäl. Dessa remissinstanser hänvisar till bl. a.bestämmelserna i polisinstruktionen (1972:511) om polisens uppgift attupprätthålla allmän ordning och säkerhet och om befälsrätlen inompolisväsendet. föreslår att ledningsansvaret skallfördelas mellan brandchefen och poUschefen så, att brandchefen får ansvaret förledningen av de direkta räddningsätgärderna och polischefen ansvaret försådana åtgärder som avspärrningar, trafikreglering, utrymning, bevakning,transport av läkare, identifiering av döda, uppsamling och registrering avgods, teknisk undersökning och utredning samt information till allmänheten ompolisiära åtgärder. Även om jag utgår från att polisen, liksom annan deltagandepersonal, måste finna sig i att arbeta under de förutsättningar som betingas avräddningsledarens uppläggning av arbetet, kan jag ansluta mig till vad som kansägas vara grundtanken bakom förslag, nämligen atträddningsledaren inte bör ha nägon befälsrätt gentemot polispersonalen i frägaom de uppgifter av polisiär art som regelmässigt måste fullgöras vid ennågorlunda omfattande olycka. Därmed är inte sagt att alla de uppgifter somrikspolisstyrelsen synes vilja hänföra till denna kategori verkligen bör räknasdit. Till denna fräga återkommer jag i samband med behandlingen av frågan omrätt att företa ingrepp i annans rätt. 1 fräga om de uppgifter för polisen som följer avpolisinstruktionen eller andra särskilda författningar bör räddningsledarennaturligtvis inte ha nägon befälsrätt gentemot polispersonalen och som jag serdet kan en sädan befälsrätt inte heller tolkas in i en bestämmelse, som angeratt ledningen av räddningsarbetet tillkommer brandchefen. Enligt min meningbör polisens verksamhet pä olycksplatsen i princip ses som en verksamhet sombedrivs jämsides med det egentliga räddningsarbetet och som leds av ettpolisbefäl och inte av räddningsledaren. En nära samverkan mellan de två cheferna är nödvändig.Även om räddningsarbetets inriktning, som räddningsledaren ensam bestämmer,blir av avgörande betydelse, måste räddningsledaren se till att polisen fårtillfredsställande möjligheter att fullgöra sina uppgifter liksom det måsteåligga polisstyrkans chef att genom sina åtgärder främja det egentligaräddningsarbetet. Äv vad jag nu har sagt torde framgå att några särskildabestämmelser enligt min mening inte behövs för att klargöra räddningsledarensbefogenheter i förhållande till militär personal, sjukvårdspersonal ellerpolispersonal som är verksam på olycksplatsen. Prop, 1973:185 146 Enligt kan komplikationerinträffa, om det inte kan entydigt fastställas om brandchefen eller på grundav sjölagens bestämmelser fartygets befälhavare skall utöva befälet vid brandpä ett fartyg som ligger vid kaj. Befälhavaren skall enligt 59 § sjölagen (1891:35 s. 1) sörja för att fartyget framförs och handhas på ett sätt som ärförenligt med gott sjömanskap. Om fartyget råkar i sjönöd, är han skyldig attgöra aUt som står i hans makt för att rädda de ombordvarande samt bevara fartygoch last (62 §). Enligt 67 § är han skyldig att ersätta skada, som han genomfel eller försummelse i tjänsten tUlskyndar redaren, lastägaren eller annanvars rätt och bästa han har att bevaka. Situationer kan naturligtvis tänkas där enfartygsbefälhavare, liksom var och en som har ansvaret för viss egendom, måstekunna motsätta sig att några räddningsålgärder vidtas i fråga om fartyget elleregendomen. Omständigheterna kan vara sädana att det inte föreligger nägon somhelst fara för människor, för egendom utanför fartyget eller för miljöskador.Från sådana undantagsfall bortser jag i det följande. När räddningsorganeningriper i enlighet med sina skyldigheter, skall enligt vad jag har föreslagiti det föregående ledningen normalt utövas av brandchefen. Det bUr alltsåbrandchefen som kommer att bestämma hur räddningsarbetet skall bedrivas.Befälhavaren får anses ha fullgjort sina skyldigheter enligt sjölagen, om hanhar för brandchefen klargjort sin uppfattning om vilka åtgärder som bör vidtas.Med hänsyn till fartygsbefälhavarens ställning, kunskaper och erfarenhetermåste naturligtvis mycket starka skäl föreUgga för att ett handlingssätt somstrider mot fartygsbefälhavarens mening skall kunna sägas vara befogat. Vad jagnu har sagt gäller naturligtvis också om fartyget inte ligger vid kaj men påsådant avstånd frän land att de kommunala räddningsorganen ändå har möjlighetatt ingripa. Regional verksamhet för räddningstiänst 1 det föregående har jag förordat statlig tillsyn överkommunernas räddningstjänstverksamhet i överensstämmelse med den ordning som nugäller i fråga om tillsynen över det kommunala brandförsvaret. Den regionalatillsynen ankommer i enlighet härmed på länsstyrelserna. Jag har vidare föreslagit att en regional myndighet skallsvara för katastrofberedskapsplanläggningen och för ledningen av räddningstjänstenvid katastrofer. Länsstyrelserna fullgör redan nu i stor utsträckning sådanauppgifter. Skyldighet för dem att svara för uppgifter av detta slag har dockföreskrivits bara i fråga om atomolyckor. Liksom utredningen ochremissinstanserna anser jag att de regionala myndighetsuppgifterna inomräddningstjänsten bör läggas pä länsstyrelserna. Vad beträffar de uppgifter som sålunda läggs pä länsstyrelsernahar jag i det föregående redogjort för vad utredningen och remissinstansernaanför om planläggningsarbetet. För egen del vill jag i fråga om detta arbeteinskränka mig till att anlägga några allmänna synpunkter. Prop, 1973:185 147 med planläggningen bör vara att göra det möjligt förlänsstyrelsen att ingripa snabbt med effektiva åtgärder, när en katastrofinträffar. För att detta skall vara möjligt krävs en inventering avkatastrofriskerna och de resurser i fråga om personal och utrustning som finnsatt tillgå samt en översiktlig planering av räddningsarbetetes gäng vid olikatyper av katastrofer. Den lokalaplanläggningen, som enligt mitt förslag skall ankomma på brandcheferna, börläggas till grund för länsstyrelsernas arbete. Arbetet kommer dock att krävaett omfattande samråd med kommunerna, sjukvårdshuvudmännen och skUda statligamyndigheter samt företag vilkas anläggningar kan tänkas bU berörda av enkatastrof. Det bör ankomma på den centrala tillsynsmyndigheten att meddela närmareanvisningar för både länsstyrelsernas och brandchefernas planläggningsarbete.Samråd mellan och kommunerna är av vikt inte bara förkatastrofberedskapen utan också för tillsynsverksamhet, 1 dettasammanhang vUl jag också framhålla att etl samråd mellan länsstyrelserna och debranddelegationer som är knutna till Svenska kommunförbundets länsavdelningartorde kunna i hög grad främja samordningen av räddningstjänsten i länet. anför bör det i princip inte vara en uppgift för attutöva den direkta ledningen av arbetet på olycksplatsen. För denna uppgift börlänsstyrelsen utse en särskild befälhavare. Det bör ske i samband med attlänsstyrelsen själv övertar ledningen av räddningsarbetet i stort. Innanlänsstyrelsen har övertagit ledningen ankommer ledningsansvaret på brandchefen.Som utredningen anför torde del ofta vara lämpligt att brandchefen utses tillsärskild befälhavare. Pålänsstyrelsen bör ankomma bl. a. att ge direktiv om räddningsarbetets huvudsakligainriktning, att samordna tillgängliga resurser för räddningstjänst och annanverksamhet pä olycksplatsen saml att besluta i fräga om åtgärder som kan krävasärskilt höga kostnader, få andra betydande ekonomiska konsekvenser ellerinnebära att viktiga samhällsfunktioner störs, väsentliga miljövärden förstörseller betydande enskilda intressen skadas. I övrigt bör befälhavaren i principensam ha ansvaret för och utöva ledningen av arbetet. I fräga om hansbefälsrält gentemot den personal som deltar i arbetet vill jag hänvisa till vadjag i det föregående har anfört om den lokala räddningsledarens befälsrätt.Visar det sig att befälhavaren inte följer , kanlänsstyrelsen nalur-hgtvis, även om någon uttrycklig bestämmelse därom intemeddelas, entlediga befälhavaren och utse en ny. Huvuddelen av räddningsarbetet vid en katastrof tordenormalt komma att utföras av de kommunala räddningsorganen i den kommun därkatastrofen har inträffat. Med stöd av kungörelsen om militär räddningstjänstkan begära militär hjälp. I viss utsträckning kan också bistånderhållas frän hemvärnet och civilförsvaret. Utredningen föreslär attlänsstyrelsen skall ges befogenhet att ta i anspråk samtliga kommunalaräddningsorgan i länet. Jag ansluter mig till förslaget och förordar alltså attlänsstyrelsen fär befogenhet att ta i anspråk alla kommunala brandchefer ochvice brandchefer, samtliga kommuners egna brandkårer, alla Prop, 1973:185 148 andra brandkårer t, ex, industribrandkårer ochräddningsorgan i övrigt som enhgt avtal har att fullgöra räddningstjänst inomnågon av kommunerna i länet, alla andra kommunala organ än brandkårer somenligt vad resp, kommun har bestämt skall biträda vid räddningsingripanden ikommunen samt allt brandvärn. Vid prövningen av i vilken utsträckning personaloch materiel i en viss kommun skall tas i anspråk måste länsstyrelsensjälvfallet ta hänsyn till denna kommuns säkerhet. Det kan inte anses lämpligt att , som enremissinstans föreslår, får befogenhet att ta i anspråk sådana kommunalaresurser som inte omfattas av kommuns beslut om vilka kommunala organ som skallbiträda de egentliga räddningsorganen. Däremot skulle det kunna övervägas omlänsstyrelsen i särskilt allvarliga lägen bör ha möjlighet att hoslänsstyrelsen i ett annat län utverka tillstånd att ta i anspråk också dekommunala räddningsorganen i detta län. Jag anser emellertid att det knappastär nödvändigt att införa en sådan möjlighet. I det följande kommer jag att ta upp såväl frågan ombefogenhet för att förordna om tjänsteplikt vid katastrofer somfrågan om befogenhet för den som för befälet vid räddningstjänst att företaingrepp i annans rätt. Jag kommer därvid också att behandla frågan om särskiltallvarliga ingrepp bör fä beslutas endast av . Utredningen framhåller att det beror av vad kommunen harföreskrivit om och i vUken utsträckning en brandchef har befogenhet att ingåavtal om utnyttjande av viss teknisk utrustning eller om anlitande av enskiltförelag för visst räddningsarbete. 1 likhet med utredningen anser jag att någrabestämmelser inte behövs om i vilken utsträckning den som harutsett att leda arbetet på olycksplatsen skall ha rätt att ingå avtal av dettaslag. Det får anses ligga i sakens natur att avtal som medför särskilt högakostnader bör träffas av eller efter godkännande. Jag ansluter mig till utredningens uppfattning att det,utöver en föreskrift om skyldighet för att vid katastrof förordnasärskUd befälhavare, inte behövs nägon bestämmelse som ger rättatt utse särskild befälhavare vid större bränder eller andra nödlägen somkräver omfattande räddningsåtgärder. Jag förordar aUtså att bestämmelsen i 9 §2 mom. brandstadgan upphävs. En länsstyrelses behörighet är i princip begränsad tillfrågor som avser det egna länet. En katastrof kan emellertid beröra flera län,antingen så att räddningsåtgärder behöver vidtas i flera län eller så attåtgärder som vidtas i ett län får verkningar i etl annat. Varken utredningeneller remissinstanserna går in på frågan om särskilda regler omledningsansvaret bör gälla i sädana situationer. När det gäller att utsebefälhavare på olycksplatsen behövs enligt min mening inga särskilda regler,eftersom det får anses uteslutet att det i en sådan situation inte skulle gåatt uppnå enighet mellan de berörda länsstyrelserna. När det gäller ledningen iövrigt kan det däremot inte uteslutas att svårigheter någon gäng kan uppstå. är att Kungl. Maj:t då bestämmer vilken av länsstyrelserna som skallutöva ledningen. Enligt min mening skulle en