prop · FW03138 · 1973-12-31 00:00:00 — Den skall emellertid inte lägga hinder i vägen förtillämpning av vad som har avtalats mellan konsumenten och hans motpart eller när något avtal inte träffats vad som följer av dispositiva rättsregler,under förutsättning att köparen därigenom tillerkänns bättre befogenheter änenligt den tvingande lagen. Förslagettill konsumentköplag måste ses mot bakgrund av de köprättsliga regler som f.n. gäller. Det finns därför anledning att i korthet erinra om hu\Taddragen avdessa regler. Förkonsumentköp gäller liksom för andra köp av lös egendom de bestämmelser omparternas inbördes rättigheter och skyldigheter som är meddelade i köplagen.Denna lag, som infördes , har till-koinmit i skandinaviskt samarbete.Den har stått kvar i det närmaste oförändrad sedan sin tiUkomst. Lagen reglerarbåde köp som ingås mellan köpmän i och för deras rörelse (handelsköp) ochandra köp (s. k. civila köp). De flesta av lagens bestämmelser gäller alla slagav köp, men vissa regler avser enbart handelsköp. Lagen innehåller inga särskildaregler om köp där säljaren är näringsidkare och köparen konsument. Behovet avdifferentiering mellan olika typer av köp tiUgodoses framför allt genom attlagen är dispositiv, dvs. den kan frångås genom avtal mellan säljare ochköpare. Köplagenscentrala delar innehåller bestämmelser om påföljder av kontraktsbrott. a. frågor om dröjsmål på säljarens eller köparenssida, om fel eller brist i godset samt om avvisande av gods och hävande av köp.Vid sidan härav ges utfyllande bestämmelser om förhållandet mellan parternabeträffande t. ex. prisets bestämmande i vissa fall, platsen för godsetsavlämnande och tiden för köpets fullgörande. Bortsett från reglerna isistnämnda båda hänseenden reglerar lagen inte närmare kraven på säljarensprestation. Vilka krav som kan ställas på det sålda godsets kvalitet preciserasalltså inte i lagen. Köplagen innehåUer intenågon uttömmande reglering av alla frågor som rör köp av lös egendom. Spörsmålom ingående av köp faller utanför lagen. Vidare rör lagen endast köparensförhållande tiU säljaren. Lagbestämmelser saknas alltså bl. a. för det falletatt konsument som köpare kommer i förbindelse med exempelvis varanstillverkare, därför att denne utfärdat garanti beträffande varan.Även frågor om köparens ställning i förhållande tiU den som vid kreditköp harövertagit säljarens fordran på köpeskillingen eller eljest i sista hand finansieratköpet faller utanför köplagens område. Spörsmål av sådant slag regleras inteheller lag om avbetalningsköp. Vid vissa kategorier avkonsumentköp, framför allt vid köp av varaktiga konsumtionsvaror, används istor omfattning standardiserade köpvillkor, som tas in i kontrakt, ordersedlar,garantibevis etc. Denna s. k. formulärrätt har till stor del ersatt köplagensregler. Innehållet i de vanligen tillämpade formulärrättsliga reglerna berördesnär förslaget tiU avtalsvUlkorslag lades fram (prop. 1971: 15 s. 13 och 57).Jag inskränker mig här till att erinra om följande. Ett för formulärrättentypiskt drag är att köparen helt eller delvis saknar de befogenheter somköplagens dispositiva regler tUlerkänner honom vid försenad leverans av varaneller vid fel i denna. I garantibevis som lämnas vid konsumentköp brukar depåföljder lagen anvisar vid fel i varan ersättas av främst en ratt för köparenatt få felet avhjälpt. Ofta friskriver sig säljaren uttryckligen från påföljderi övrigt. Vilken omfattning den formulärrättsliga regleringen har vid varjesärskilt köpavtal är beroende av vilka handlingar som begagnats i det enskildafallet, t. ex. om köpehandlingen innehåller allmänna leveransbestämmelser ellerendast klausuler i vissa begränsade hänseenden. De formulär som används vidkonsumentköp visar numera - bl. a. under inflytande av KO:s verksamhet- en tendens till ökad enhetlighet. Allmänna leveransvillkor m. mfaststäUs ofta efter samråd mellan olika branschorganisationer. Enligt köplagsutredningenbehöver konsumenternas ställning på det köprättsliga området stärkas framförallt i tre hänseenden. För det första bör ölägenheterna av formulärrättenmotverkas. StandardvUl-koren innebär oftast en försämring av köparens rättigheterenligt köplagen och är i många fall ofullständiga eller otydligt formulerade,varigenom rättsläget lätt blir oklart. För det andra är vissa för konsumenternaviktiga frågor över huvud taget inte reglerade i lag. ningenpekar särskUt på de fall då konsumenterna i samband med köp kommer iförbindelse med tredje man, t. ex. tUlverkare som har avgett garantibeträffande varan eller kreditgivare som vid kreditköp i den ena eller andraformen har övertagit säljarens fordran på köpeskillingen. Också i sådana faUkan det förekomma oklara eller för köparen betungande formulärrättsligabestämmelser. För det tredje fäster utredningen uppmärksamheten vid att tydligaregler saknas för det fallet att köparen förmåtts köpa varan genom vilseledandeuppgifter i reklam eller på annat sätt. Vidremissbehandlingen av utredningens förslag har det rått allmän enighet om attkonsumenternas ställning på det köprättsliga området behöver stärkas. En positivgrundinställning till förslaget kommer till synes både hos dem som företräderkonsumentintressen och hos representanter för näringslivet. Att encivilrättslig skyddslagstiftning om konsumentköp bör ha tvingande karaktärgodtas också överlag. Föregen del vill jag i fråga om behovet av civilrättsliga skyddsregler omkonsumentköp först framhålla att dagens situation i viss mån skiljer sig frånden som rådde när köplagsutredningen fick i uppdrag att undersöka frågan. Sedandess har nämligen den i det föregående berörda, generellt verkandelagstiftningen av näringsrättslig karaktär kommit till stånd. Vid bedömningenav de olägenheter med formulärrätten som utredningen har påtalat måste såledeshållas i minnet att avtalsvillkorslagen erbjuder betydande möjligheter attingripa mot otiUbörliga standardvillkor som används vid konsumentköp. Påmotsvarande sätt kan genom marknadsföringslagen effektivt motverkas att vilseledandeuppgifter lämnas i reklam o. d. i samband med konsumentköp. Detförhållandet att den berörda näringsrättsliga lagstiftningen ger möjlighet attingripa mot otillbörliga affärsmetoder innebär emellertid inte att behovet avcivilrättsUga regler som klargör den enskilde konsumentens rättsstäUningbortfaller. Ett förbud som meddelas enligt avtalsvillkorslagen får inte någonomedelbar verkan beträffande giltigheten av redan ingångna köpavtal. Även ifall då ett sådant förbud har meddelats är det därför av värde för konsumentenatt kunna stödja sig på civilrättsliga regler som anger hans befogenheter vidkontraktsbrott på säljarens sida. Behovet av sådana regler blir naturligen änstörre i situationer där något ingripande enligt avtalsviUkorslagen inte harägt rum. Särskilt gäller detta fall då en otUlbörlig begränsning av köparensbefogeriheter vid kontraktsbrott från motpartens sida har skett i ett avtal somhar utformats utan användning av standardformulär. Sådana fall kan inte väntaskomma tiU KO:s kännedom annat än i begränsad utsträckning. KO:s verksamhetmåste över huvud taget av rent praktiska skäl koncentreras på områden medstandardavtal. Det nu sagda har väsentligen motsvarande tiUämpning pårelationen mellan marknadsföringslagen och en civilrättslig reglering. Sammanfattningsviskan konstateras att de två olika typerna av lagstiftning tillgodoser delvisolika syften. Medan den näringsrättsliga lagstiftningen främst skyddarkonsumentkollektivet som sådant och möjliggör en sanering av marknaden förframtiden tar en civilrättslig reglering i första hand sikte på enskUda falloch ger anvisningar för lösningen av konkreta tvister. Genom tvingandecivilrättslig lagstiftning kan man åstadkomma ett grundskydd, vilket gäller vidalla konsumentköp. En sådan lagstiftning fungerar sålunda som ettbetydelsefullt komplement till den reglering av avtalsvillkoren som kan kommatiU stånd med stöd av den näringsrättsliga lagstiftningen. Det nu anförda talarenligt min mening med styrka för att det vid sidan av den näringsrättsligaregleringen finns behov även av särskUd köprättslig lagstiftning tillkonsumenternas skydd. Härtill kommer att åtskilliga av de bestämmelser somingår i köplagsutredningens lagförslag rör frågor som f. n. inte är direktreglerade i lag. På sådana punkter är det uppenbarligen av särskilt värde förkonsumenternas rättsskydd att en lagstiftning nu kommer till stånd. När det gäller de ämnensom skall regleras genom den nya lagstiftningen har från en del håll framförtsönskemål om en utvidgning av den föreslagna lagens omfattning. ex. kraven på säljarens prestation, verkan av att köparen undersökt varanföre köpet, lagfästande av principen om s. k. öppet köp och reglering av konsumentensställning vid serviceavtal. Vissa av de önskemål omutvidgning av lagens omfattning som har förts fram rör frågor som har direktanknytning tUl de föreslagna reglerna. Jag återkommer tUl dessa frågor vidbehandlingen av lagstiftningens materiella innehåll. I detta sammanhang villjag emellertid rent aUmänt framhålla att tvingande regler bör införas bara närerfarenheten visar att det finns ett klart behov av sådana regler. Om någraolägenheter av rådande avtalsfrihet inte har kunnat påvisas, kan det inte varai konsumenternas intresse att införa en tvingande reglering, särskilt som ensådan reglering av hänsyn till speciella fall ofta måste ges ett för köparenmindre gynnsamt innehåll än den dispositiva rätten. Oförmånliga avtalsvillkor isådana hänseenden som inte omfattas av den tvingande regleringen kan motverkasmed stöd av avtalsvillkorslagen. Andra frågor som tagitsupp i remissyttrandena behandlas av särskUda utredningar. Jag har redaninledningsvis nämnt flera sådana. Härutöver kan erinras om att vissaprincipfrågor i samband med varudeklarationer behandlas avvarudeklarationsutredningen (H 1972: 01). Självfallet måste vi avvaktaresultatet av det utredningsarbete som sålunda pågår på en rad förkonsumenterna viktiga områden, innan slutlig ställning tas tUl formerna för eventuell lagstiftning i dessa ämnen.Om det visar sig lämpligt, kan konsumentköplagen kompletteras iberörda hänseenden. Vadslutiigen angår det av en del remissinstanser uttalade önskemålet omlagfästande av principen om öppet köp vill jag erinra om att efterhemförsäljningslagens tillkomst frågor om utvidgning av lagen att omfatta ocksåförsäljning som sker per telefon samt kontantköp som sker i köparens bostadeller under jämförbara förhållanden har behandlats i med anledning avmotioner (mot. 1972: 163 och 1972: 318, LU 1972: 5, mot. 1973: 274, LU 1973:4). KO har i en skrivelse till tagit uppvissa problem som sammanhänger med hemförsäljning och telefonförsäljning samtförordat dels viss ändring i hemförsäljningslagen och dels en utredningrörande frågan om förbättrat konsumentskydd vid telefonförsäljning. Denvid remissbehandlingen väckta frågan om generella och tvingande reglerbeträffande öppet köp rymmer invecklade problem av stor praktisk betydelse bådeför företagen och för konsumenterna. De kräver ytterligare utredning och kandärför inte tas upp i samband med prövningen av förslaget tiU konsumentköplag.Jag avser att föreslå att frågan om lagstiftning angående öppetköp görs till föremål för särskild utredning och att i det sammanhanget ocksåde av KO aktualiserade frågorna om hemförsäljning och telefonförsäljning tasupp till övervägande. Medanledning av att den föreslagna lagen innehåller vissa regler om kreditköp harnågra remissinstanser ifrågasatt om inte dessa frågor borde överlämnas tillkreditköpkommittén (Ju 1971: 5) i stället för att regleras i konsumentköplagen.Kreditköpkommittén själv har emellertid i sitt yttrande överköplagsutredningens förslag ställt sig i princip positiv tiU reformer beträffandeden rättsliga regleringen i fråga om kreditköp. Kommittén framhåUer dock medtanke på sitt eget arbete att lösningama inte får betraktas som slutgiltiga.För egen del anser jag inte att det finns skäl att lämna de kreditköpfrågor somköplagsutredningen har behandlat åt sidan vid prövningen av förslaget tillkonsumentköplag. fortsatta arbete, vilket rör ett vidareområde än konsumentköp, kan emellertid ge ytterligare belysning åt dessa frågoroch det kan därför inte uteslutas att de lösningar som väljs i dessahänseenden kan behöva omprövas, när kommittén har slutfört sitt arbete. Sammanfattningsvisfinner jag utredningens urval av ämnen som bör regleras i en konsumentköplagvara lämpligt som en etapp på vägen mot en mera fullständig civilrättsligreglering av konsumentskyddet. Detta innebär att regleringen t. v. begränsastUl att avse de grundläggande befogenheter som konsumenten skall ha motsäljaren ellerannan med vilken han träder i rättslig förbindelse på grund av köpet. Underremissbehandlingen har också ifrågasatts om det inte skuUe vara lämpligare attavvakta den pågående översynen av köplagen och det därtill anknutna nordiskalagstiftningssamarbetet. Jag kan emellertid inte finna att den föreslagnakonsumentköplagen föregriper den pågående översynen av köplagen på sådant sättatt det finns skäl för uppskov. Leder denna översyn till en revision avköplagen, torde det inte möta några svårigheter att göra de ändringar ikonsumentköplag-stiftningen som kan föranledas därav. A andra sidan behöver delösningar som väljs i en särskild lag om konsumentköp inte betraktas sombindande för det fortsatta arbetet med översyn av köplagen. Irättstekniskt hänseende har den av utredningen valda lösningen med en särskUdlag om konsumentköp, som också diskuterats under remissbehandlingen, vissaklara fördelar. I lagen har sandats de regler som typiskt sett är av störrepraktisk betydelse för köparen. I många fall torde det därför i och för sigvara tillräckligt att hänföra sig tiU dessa regler i händelse av en uppkommentvist. Vidare är det lätt att komplettera lagen med ytterligarecivilrättsliga regler tiU konsumenternas skydd på detta och närligganderättsområden. Somjag har berört har nordiska överläggningar rörande köprättsliga reglertill konsumenternas skydd ägt ram såväl på utredningsstadiet som underdepartementsbehandlingen. I har förslag till lagregler om konsumentköpnyUgen lagts fram av den kommitté som handhar revisionen av den norskaköplagen. Förslaget har remiss-behandlats och väntas föranleda propositionsenare . I undersöks f. n. behovet av konsumentskyddande åtgärderav en särskUd forbrugerkommission. Även i övervägs olika åtgärder påkonsumentskyddsområdet, däribland frågor om särskild köprättslig konsumentlagstiftning.Det är emellertid ovisst när förslag härom kan väntas bli framlagt. I dettaläge kan det pågående nordiska lagstiftningssamarbetet inte anses utgöra någothinder mot att genomföra utredningens förslag. Någraremissinstanser diskuterar vilken effekt en konsumentköplag kan få påtillämpningen av avtalsvillkorslagen. Sålunda anför KO att, eftersomlagförslaget syftar till att ge konsumenterna ett minimiskydd mot friskrivningsklausuleri kontrakt o. d., det kan bli svårt att ingripa mot avtalsvillkor somvisserligen formellt uppfyller minimikraven i konsumentköplagen men vid enbedömning enligt avtalsvillkorslagens generalklausul ändå är att betrakta somotillbörliga i ett köpavtal av viss typ. KO avstyrker med hänsyn härtill attden allmänna köplagen kompletteras med tvingande bestämmelser som frånkonsumentsynpunkt är mindre förmånliga än köplagens dispositiva regler. KO förordarvidare att i konsumentköplagen tas in en uttrycklig regel om att lagens minimistandard inte skall vara avgörande för om en avtalsklausul skallbedömas som otillbörlig enligt avtalsvillkorslagen. Självfalletfår inte de tvingande civilrättsliga reglerna lägga hinder i vägen när detgäller att med stöd av avtalsvillkorslagen genomdriva kontraktsvillkor som gerkonsumentema en starkare stäUning än dessa regler innebär. Som jag förutframhållit är de möjligheter avtalsvillkorslagen ger av den största betydelsenär det gäller att skydda konsumentkollektivet. Av de tvingande reglernasutformning kan emellertid inte dras annan slutsats än att konsumenten vid allatyper av avtal som regleringen omfattar skall ha åtminstone de befogenheterlagreglerna tUlförsäkrar honom. Detta hindrar självfallet inte att ettavtalsvUlkor, som uppfyller de minimikrav den tvingande civilrättsligalagstiftningen uppställer, ändå kan vara att betrakta som otillbörligt iavtalsvillkorslagens mening med hänsyn tUl exempelvis den särskilda branschensförhåUanden, den sålda varans art eller den begagnade försäljningsmetoden. Föratt förhindra varje möjlighet till missförstånd på denna punkt vill jagemellertid förorda en ändring i avtalsvillkorslagen. Enligt 1 § i lagen kanmarknadsdomstolen förbjuda användning av avtalsvillkor som med hänsyn tillvederlaget och övriga omständigheter är att anse som OtiUbörligt motkonsumenten. Språkligt sett är "otillbörligt" ett förhållandevisstarkt uttryck. Det kan diskuteras om inte lagtexten liksom motsvarande paragrafi marknadsföringslagen har fått en utformning som ger intryck av atttillämpningen skall vara mera restriktiv än vad som har varit avsikten. DenhittiUsvarande tillämpningen av lagen har emeUertid inte gett belägg för attden språkliga utformningen har lagt hinder i vägen för en tillämpning som ståri god överensstämmelse med lagens i förarbetena angivna syfte. För attförebygga att tillkomsten av en konsumentköplag leder till attnäringsidkarsidan reser starkare motstånd än mot förändringar avavtalsvillkor som i och för sig är förenliga med konsumentköplagensminimiregler vill jag förorda att lagtexten justeras, så att den bättreöverensstämmer med lagens syfte och ger ett mer rättvisande uttryck åt deninnebörd som lagen skall ha enligt förarbetena och som också synes ha varitvägledande för hittiUsvarande praxis. Jag föreslår att lagens 1 § utformas så,att kan förbjuda användning av villkor som med hänsyn tillvederlaget och övriga omständigheter är att anse som oskäligt mot konsumenten.Det framgår av vad jag har anfört att den föreslagna lagändringen inte äravsedd att medföra någon egentlig ändring i nuvarande praxis och de allmännabedömningsprinciper som har angetts i lagens förarbeten. Däremot räknar jagmed att den föreslagna formuleringen skall göra det klart att förbud, när detinom någon bransch eller vid någon typ av avtal är påkallat, skall kunnariktas även mot avtalsvillkor som i och för sig uppfyller konsumentköplagensminimikrav. Meddenna ändring i avtalsvillkorslagen finner jag inget hinder mot att ikonsumentköplagen ta med tvingande bestämmelser som avviker från köplagensdispositiva regler. Innan jag lämnar frågan om relationerna melanavtalsvillkorslagen och konsumentköplagen viU jag framhålla att en viktiguppgift för den näringsrättsliga regleringen blir att ingripa påde punkter där den tvingande civilrättsliga lagstiftningen inte upptar någraregler. Jag får arUedning att återkomma till detta vidbehandlingen av frågan om konsumentköplagens närmare innehåll. Inte minst kanavtalsviUkorslagen visa sig vara ett gott hjälpmedel när det gäller attförhindra att den tvingande regleringen kringgås eller dess syfte motverkasgenom att näringsidkare betingar sig oskäliga förmåner med stöd avavtalsklausuler som inte direkt strider mot konsumentköplagens bestämmelser. I en del remissyttrandenpåpekas att en tvingande lagstiftning som pålägger säljarsidan ett strängareansvar kan leda till kostnadsökningar och höjda varupriser. Från bankhållerinras även om att lagen kan leda till försämrade refinansieringsmöjUgheterför bl. a. mindre företag inom detaljhandeln. Med anledning härav vill jagframhålla att den tvingande lagstiftning som utredningen föreslår väsentligensyftar till att stärka köparens ställning i händelse av kontraktsbrott på säljarenssida. Förslaget innebär med andra ord att den enskilde köparen inte skallbehöva bära den ekonomiska risken av att säljaren inte fullgör sina förpliktelser.Jag har svårt att tro att en sådan lagstiftning skall behöva medföra någonmera väsentlig ökning av säljarnas kostnader. Det kan visserligen som haranförts under remissbehandlingen finnas en viss risk för att lagen leder tUlett ökat antal oberättigade krav från köpare och därigenom påverkar säljarnaskostnader. Denna fara för kostnadsökningar bör dock enligt min mening inte föranledaatt man avstår från att ge köpare i allmänhet tUlfredsstäUande rättsskydd ihändelse av kontraktsbrott på säljarens sida. I likhet med köplagsutredningenkan jag därför inte finna att risker av berört slag kan anföras som någotbärande skäl mot en förstärkning av köparens rättigheter. Jag bedömer inteheller risken för försämrade refinansieringsmöjligheter som särskUt oroandevare sig från näringslivets eller från konsumenternas synpunkt. Mot bakgrund av det nuanförda förordar jag att köplagsutredningens förslag läggs till grund förlagstiftning om konsumentköp. Detskyddsbehov som motiverar införandet av tvingande regler om köparensbefogenheter mot säljaren m. 11. gör sig enligt köplagsutredningens meningfrämst gäUande i fall då konsument för enskilt bruk kö- pervara av näringsidkare. Enligt utredningen bör lagens tillämpningsområde iprincip begränsas till dessa faU. För att täcka bl. a. så stor del som möjligtav handeln med begagnade bilar föreslår utredningen emellertid att lagen skaUomfatta också köp från annan än näringsidkare, om köpet förmedlas avnäringsidkare som ombud för säljaren. UnderremissbehandUngen har den förordade avgränsningen av lagens giltighetsområde iallmänhet inte föranlett någon erinran. I några yttranden diskuteras emellertidmöjligheterna att ge lagen en vidare inriktning. Sålunda bör enligtmarknadsdomstolens mening övervägas om inte kretsen av köpare som skyddas av detvingande reglema bör vidgas att omfatta även sådana kategorier av yrkesutövaresom driver verksamhet i andra än affärsmässiga former, t. ex. lantbrukare,fiskare och hantverkare. Vidare förordas både av och av näringslivetatt lagen generellt utsträcks att gälla även köpavtal där säljaren ärprivatperson. Man pekar på att utredningens förslag kan leda tilltolkningssvårigheter beträffande innebörden av begreppet näringsidkare och påatt risk kan uppstå för att lagen kringgås. För egen del viU jagframhåUa att den lagstiftning det nu är fråga om motiveras av socialaskyddssynpunkter liknande dem som ligger till grand för exempelvisavtalsviUkorslagen och hemförsäljningslagen. Den är i likhet med dessa lagaratt betrakta som ett led i samhällets strävan att stärka konsumenternasställning. Det synes därför naturligt att lagen ges i huvudsak samma tillämpningsområdesom nyssnämnda lagar, dvs. att den begränsas till avtal mellan näringsidkareoch konsument. Starka praktiska skäl talar också för en sådan ordning. Jagmedger visserligen att ett visst skyddsbehov kan framträda också i fall därbåde säljare och köpare är näringsidkare. Som föredragande departementschefenpåpekade när förslaget till avtalsvUlkorslag lades fram (prop. 1971: 15 s. 68)finns dock avsevärda skillnader mellan dessa fall och de situationer dåenskilda konsumenter ingår köpavtal med näringsidkare. De flesta näringsidkareär eller kan bli anslutna till organisationer som har till uppgift att bevakamedlemmarnas intressen i bl. a. nu aktuella hänseenden. En näringsidkare somskaU göra inköp för den egna rörelsen har därför ofta större möjUgheter än denenskUde konsumenten att göra sina intressen gällande vid utformningen avavtalsvillkoren. Vad gäller köp där ingendera parten är näringsidkare tordenormalt sett inte föreligga något påtagUgt behov av sådana skyddsregler somutredningen föreslår. Dessa regler tar framför allt sikte på områden därformulärrätten har vunnit stor utbredning och syftar över huvud taget till attmotverka att säljaren genom att utnyttja sin ekonomiska överlägsenhet betingarsig särskilt förmånliga vUlkor på köparens bekostnad. Sådana situationer tordevara mindre vanliga då köpavtal ingås mellan privatpersoner. Pågrund av det nu anförda ansluter jag mig till utredningens förslag att lagengörs tillämplig på köp där säljaren är näringsidkare och köpa-