prop · FW0342 · 1973-12-31 00:00:00 — Restauratörenfår härvid anses i redarens ställe handha del av fartygets drift (jfr andrastycket). Ipunkt 2 återfinns motsvarighet till vissa av de fordringar som avses i 267 § 1SjöL, nämligen sådana som gäller hamn-, kanal- och andra vattenvägsavgifter.Under uttrycket "annan vattenvägsavgift", som är en översättning avkonventionstexten, kan föras fyravgifter. Men avgifterna måste hänföra sigtill fartyget i fråga, inte t. ex. till annat redaren tillhörigt fartyg. Punkt3 behandlar personskador och svarar såtillvida mot 267 § 4 SjöL. Medan gällanderätt hänför sig till personskador utan särskild kvalifikation innebärförslaget, i överensstämmelse med den nya konventionen, att endast sådanafordringar på grand av dödsfall och kroppsskada är sjöpantberättigade vilkauppstått i samband med fartygels drift ("in direct connectionwith the operation of the vessd"). Med denna anknytning avses på det helataget detsamma som i artikd 1 av internationella konvention omredareansvarets begränsning. Den vaga formuleringen ger utrymme för mycket vidsträckttolkning men meningen har dock varit att tillämpningen skall vara restriktiv(jfr SvJT 1968 s, 61 f). Personskador på rederikontor eller ibiljettförsäljningslokaler iland omfattas således ej av denna bestämmelse.Däremot är det givetvis inte nödvändigt att den skadade personen uppehåller sigombord vid skadetillfället. Han bör t. ex. ej uteslutas från sjöpanlrätt, ifallhan skadas i samband med lossning av gods medan han upphäller sig på kaj. Ochbåttransport från kaj till fartyget medan det ligger på redd faller även vidrestriktiv tolkning under vad som åsyftas med samband med fartygets drift, ominte transporten med hänsyn bl. a. till vem som tillhandahåller den framstårsom ett självständigt led i befordringen. Ingenbegränsning görs med hänsyn tUl fordringens beskaffenhet av inom- ellerutomobligatorisk och därför omfattas av denna bestämmelse t. ex. såvälpassagerare på redarens fartyg som personer ombord på annat fartyg med vUketdet förra kolliderar. Ävenpunkt 4, som avser egendomsskador, innehåller krav på samband med fartygetsdrift och rekvisilet skall också här ges en rimligt restriktiv tolkning. Iförhållande tUl gällande rätt innefattar förslaget den konventionsenligabegränsningen att endast utomobligatoriska skadeståndsanspråk blirsjöpantberättigade. Detta uttrycks, i anslutning till konventionstexten, så attfordringen inte kan grandas på avtal. Underpunkt 5 förs samman fordringar på bärgarlön och haveribidrag, f. n. upptagna i267 § 3 SjöL, med en fordringsgrapp som avser ersättning för avlägsnande avvrak. Dennasistnämnda fordringsgrapp omfattar enligt kommitténs tolkning såväl fordranmot vrakets ägare, i vilket fall sjöpanträtten gäUer i vraket, som fordran motannan redare vilken exempelvis emedan 1973: 42 335 hansfartyg vid kollision eller under misslyckat bärgningsförsök sänkt annat fartygi allmän farled kan ha skyldighet att svara för att vraket avlägsnas. I detsenare fallet gäller sjöpanträlten alltså ej i vraket utan i den andre redarensfartyg. Vägledande blir enligt kommittén den inledningsvis uttalade, ikonventionstexten underförstådda föratsättningen av anknytning tillgäldenärens fartyg. Däremot faller ej under denna bestämmelse fordran motmyndighet på vars uppdrag borgenären, t. ex. en yrkesbärgare, avlägsnatvraket. Myndigheten i fräga kan nämligen knappast hänföras till de gäldenärersom kan ådra fartyget sjöpanträtt (jfr andra stycket). Attsjöpanträtt uppstår i det fartyg vars redare ådragit sig ansvar för att vraketavlägsnas har under remissbehandlingen kritiserats som en alltför utsträckttolkning av konventionen medan det i stället hävdats att den som påmyndighetens uppdrag skaffar undan vraket bör ha sjöpanträtt i detta. I detförsta fallet är det möjligen av intresse att även vrakägaren kan tänkas harätt att göra gällande sjöpanträtt i den ansvarige redarens fartyg, nämligenenligt punkt 4 för sin fordran pä skadestånd för kollisionsskada. Dettabehöver dock inte hindra att myndigheten gör gällande sjöpanträtt i sammafartyg för ett annat anspråk, nämligen fordran på ersättning för attmyndigheten låtit avlägsna vraket i redarens ställe. Denne antas ju i exempleträtteligen svara för detta, emedan hans fartyg föranlett behovet attundanskaffa vraket. Såvitt jag förstår kan detta speciella problem lämnas öppetför rättstillämpnmgen. I det andra fallet rör det sig om en fordran mot enhelt annan (myndigheten) än någon av dem som kan ådra fartyget sjöpanlrätt(jfr andra stycket). Sådan rätt är alltså konventionsenUgt utesluten på dengrand som här avses, trots att fordringen rätlspolitiskt kunnat förtjänabeaktande. Såsompåpekats under remissbehandlingen syftar förslaget inte till ändring i denpraxis enligt vilken rättegångskostnader döms ut med den sjöpanträtt som ärförenad med huvudfordringen . Bestämradseni andra stycket innebär, att fordran på ersättning för atomskada undantas frånreglerna i första stycket 3 och 4 (jfr sjöpanträttskonventionens art. 4: 2). Itredje stycket föreskrivs, att sjöpanlrätt uppstår även om gäldenären ej ärredaren själv utan ägare, som ej är redare, eller en befraktare eller annan somhandhar fartygets drift i redarens ställe. Föreskriften har behandlats i denaUmänna motiveringen (3.6.1.3). Den kan jämföras med motsvarande regel isjölagsförslaget 241 § om vilka som har rätt till begränsning avredareansvaret. Formuleringen omfattar även de faU då inte hela fartygsdriftenutan endast del därav omhänderhas av annan. 1973: 42 336 Dennaparagraf (245 § i kommittéförslaget) reglerar sjöpanträtters inbördesföreträdesordning. Förmånsrätten i förhällande till andra rättigheter änsjöpanträtt följer av förmånsrättslagen (1970: 979). Departementsförslagetersätter kommittéförslagets förmånsrättsregel med en hänvisning tUl den lagenoch innefattar dessutom viss redaktionell bearbetning därav. 5 i sjöpanträttskonventionen. Enligthuvudregeln har olika sjöpanträtter företräde i den nummerordning vari 244 §anger dem och sjöpanträtter under samma nummer har lika rätt. Som ett uttryckför uppfattningen att vissa sjöpanträtter härrör av åtgärder som är ägnade attbevara panten även åt övriga borgenärer har emellertid enldgt paragrafensundantagsregel bl. a. sjöpanträtt för krav på bärgarlön företräde framförtidigare uppkomna sjöpanträtter inklusive dem som ligger i nummerordningen förebärgarlönen (som hör under punkt 5). Denangivna undantagsregeln om specialföreträde för bl. a. bärgarlön ger, somkommittén utvecklat, upphov till ett särskilt tillämpningsproblem. Antag såsom ett visserligen rätt teoretiskt exempel att ett fartyg, som häftar föroguldna lönekrav belöpande på mars månad, råkar i fara och bärgas samtsätts i drift igen och under den månaden ådrar sig sjöpanträtt för nyalönekrav samt en hanmavgift, varefter fartyget säljs på exekutiv auktion sominbringar mindre än vad som går åt till att förnöja de sjöpantberättigadeborgenärema. Bärgarlönekravet skall då ha företräde framför lönekraven frånmars men stå tillbaka för lönekraven och för hamnavgiften. På denandra sidan skall marslönerna och majlönerna konkurrera med lika rätt inbördesoch de skall samtliga ha företräde framför hamnavgiften. Atthelt enkelt först dela ut betalning för majlönerna och hamnavgiften för attdärefter ge bärgaren betalt och slutiigen i mån av tillgäng tilldelamarslönerna betalning skulle uppenbarligen innebära, att endast specialregelnom bärgarlönens företräde framför tidigare fordringar helt efterlevdes medanhuvudregeln åsidosattes på två sätt, nämligen dels genom att ordningsföljdenmellan lönekrav och hamnavgift förrycktes och dels genom att aUa lönekraveninte gavs lika rätt. Detta kan lösas på följande sätt: Först avsätts beloppsvarande mot de krav för vilka bärgarlönen måste stå tillbaka (maj löner ochhamnavgift) och därefter utdelas betalning tUl bärgaren så långt medlen räcker.Sedan denne sålunda fått sin rätt och därigenom så att säga lyfts ut ur bilden,kan återstående medel, dvs. de först avsatta jämte vad som eljest kan ha blivitöver efter bärgarlönen, skiftas ut på borgenärerna med iakttagande avhuvudregeln om prioritet efter nummerordning och Uka rätt under samma nummer.Det betyder att både marslöner och majlöner först får betalt i förhällande tillbeloppens resp. storlek och att hamnavgiften Prop.1973: 42 337 kommeri fråga därefter. En sådan kombinerad tillämpning av huvudregel ochundantagsregel har dessutom förtjänsten att anpassa resultatet tdll denpraktiska verkligheten, som d regel Innebär att bärgaren träder ut ur bUdengenom att utverka säkerhet för sin fordran innan fartyget sätts i drift igen; idessa fall kommer ju aldrig i fråga att inte tillämpa huvudregeln försjöpanträtter under punktema 14 fullt ut. Sjöpanträllskonvenlioneninnehåller i art 5:4 vissa tolkningsregler om när fordran på bidrag tillgemensamt haveri och på bärgarlön skall anses ha upppkommit. De tordeöverensstämma med allmänna svenska rättsgrundsatser. Jag har antytt i detföregående (3.1.2) att sjöpanträtls konventionsenliga prioritering kan komma ikonflikt med gällande bestämmelser om fördelning av belopp vartill redare harrätt att begränsa sin ansvarighet (236 § departementsförslaget). De senareansluter tiU internationella konvention om begränsning av redaresansvarighet, som tilllrätt. Ifall den del av ansvarighetsbeloppet somär avsedd för krav på ersättning för personskada inte skulle förslå, färnämligen sådana ersättningskrav konkurrera proportionellt med fordringar på ersättningför egendomsskada i återstoden av ansvarighetsbeloppet. Denna ordning kanredan enligt gällande rätt ge upphov till konflikt mellan sjöpanträtls- ochbegränsningsreglerna. Det uppmärksammades i samband med lagstiftningpå grundval av begränsningskonventionen, varvid förutsattes attbegränsningsreglernas föreskrift om proportionell konkurrens utan vidare skuUeta över sjöpanträttsreglernas prioritetsföreskrifter (jfr prop. 1964: 35 s.82). Konfliktmöjligheten torde ha medverkat till att jämte de övriganordiska länderna frånträdde sjöpanträttskonvention. Jagfinner det knappast självklart från rättspolitisk utgångspunkt att problemetbäst löses genom att begränsningsreglernas fördelningsgrand-sals tillämpas påbekostnad av sjöpanträtls prioritet. Men med hänsyn lill bundenhet av1957 års begränsningskonvention torde konflikten knappast kunna lösas på annatsätt än genom att vi utnyttjar möjligheten att enligt sjöpanträttskonventionensart. 14: 2 förbehålla oss rätt att tUlämpa begränsningskonventionen. Dennaparagraf (246 § i kommittéförslaget) reglerar sjöpanträtts ställning vidöverlåtelse av fartyget. Första stycket ger uttryckför grundsatsen att sjöpanträtt, såsom fullt utvecklad panträtt, häftar vid fartygetoberoende av växlingar i äganderätts- och registreringsförhåUanden, medundantag visserligen för det fall att fartyget säljs exekutivt. Bestämmelsengår tillbaka på art. 7: 2 i sjöpanträttskonventionen. Andrastycket tar sikte på ett specieUt problem. Fastän den i första 22 1973.1 saml Nr 42 1973: 42 338 stycketangivna grundsatsen är allmänt erkänd, kan skifte av nationalitetsflaggstundom tänkas medföra att sjöpanlrätt som uppstått i fartyget före skiftet ejerkänns efter skiftet. Detta har föranlett lagstiftaren att i 274 § SjöLföreskriva att, om frivUlig överlåtelse av fartyget till utiänning medförsådant resultat, överlåtaren blir personligen ansvarig för pantfordringenintill fartygets värde vid tiden för överlåtelsen, i den mån sådan ansvarighetej ålåg honom . Motsvarighet till den bestämmelsen har tagits upphär. Regeln har därvid byggts ut till att omfatta även det faUet attöverlåtelsen leder till sämre förmånsrätt för sjöpanträttshavaren. Den har ocksåpreciserats så att, om fartyget ägdes av flera, endast delägare som deltagit ieller samtyckt till överlåtelsen drabbas av påföljden. Denna skulle enligtkommittéförslaget vara identisk med den gällande rätt föreskriver. Somerinrats under remissbehandlingen är sanktionen sträng. Den blir inte mindresträng, när den kan utlösas redan ifall sjöpanträttshavarens förmånsrättförsämras. Dess rättspolitiska motivering är inte så väl grandad som den engång varit. Men den har motsvarighet i de danska och norska förslagen.Sanktionen har enligt departementsförslaget begränsats tUl ansvarighet förbetalning som sjöpanträttshavaren ej kan få ur fartyget på grund av attsjöpanträttlen upphört eller att dess förmånsrätt försämras. Dennaparagraf (247 § i kommittéförslaget) behandlar retentionsrätt för fordran pågrand av tillverkning, reparation eller ombyggnad av fartyg (jfr avsnitt3.6.3). Bestämmelserna går tillbaka på art. 6 i sjöpanträttskonventionen. Deparlementsförslagetinnefattar viss redaktionell bearbetning av kommittéförslaget. Det fogar tillretentionsrättsregdn en erinran om att bestämmelsema i lagen om rätt förhantverkare att sälja gods sora ej avhämtats har motsvarande tiUämpning förretinenten. Kommittéförslagets förmånsrättsregel ersätts, här som i 245 §, medhänvisning till förmånsrättslagen. Dennaparagraf (248 § i kommittéförslaget) behandlar preskription av sjöpanträtt (jfr3,6.1.5). Bestämmelserna har sitt ursprung i art. 8 i sjöpanträttskonventionen. Preskriptionavbryts genom kvarstad eller utmätning, förutsatt att åtgärden säkerställts.Den exekutiva försäljning som följer behöver således inte företas inompreskriptionstiden. Om emellertid försäljningen inte kommer till stånd,bortfaller kvarstads- eller utmätnings-förrättningens preskriptionsavbrytandeverkan. Kommittéförslagetinnehöll också en bestämmelse om sjöpanträtts 1973: 42 339 Av skäl som har anförts i det föregående (3.6.1.5) har denbestämmelsen utgått i deparlementsförslaget. Dennaparagraf (249 § i kommittéförslaget) behandlar verkan på sjö-panträtt ochretentionsrätt av fartygels exekutiva försäljning. Departementsförslagetinnefattar viss redaktionell bearbetning av kommittéförslaget. Enligt270 § första stycket SjöL upphör sjöpanträtt i fartyg som säljs exekutivt ochborgenären får i stället nöja sig med utdelning i köpeskillingen enligtutsökningslagen. Han fär enligt 271 § SjöL bevaka sin fordran till fullt bdopputan hinder av reglerna om redareansvarets begränsning men får ej utdelningutöver begränsningsbeloppet. Denna ordning är avsedd att förebygga att reglemaora redareansvarets begränsning vars enda syfte är att skydda redaren motalltför höga ersättningsanspråk återverkar på likställda sjöpanträttshavaresinbördes konkurrens, som ju regleras av särskUda bestämmelser. Retentionsrättupphör vid exekutiv försäljning och retinenten får i StäUet hålla sig tillköpeskUlingen; jfr 71 § utsökningslagen. Dennya sjöpanträttskonventionen ansluter väl till gällande rätt i det att derättigheter som här är i fråga enligt art. 11:1 skall upphöra vidkonventionsenlig exekutiv försäljning och borgenärerna i stället hänvisas tdllutdelning i köpeskillingen. Iparagrafens första stycke regleras verkan pä sjöpanträtt och retentionsrätt avfartygets exekutiva försäljning i , varvid nämnda konventionsartikelutgör grandvalen. Exekutionens rättsverkan inträder enligt förslaget underförutsättning att försäljningen blir bestående. Uttrycklig bestämmelse häromsaknas i gällande rätt men man kan utgå från att den ståndpunkten som förslagetger uttryck för likväl ej utgör någon nyhet i sak. Formuleringen"att försäljningen blir bestående" hänger samman med alt sjöpanträttoch retentionsrätt kan gäUa även i båt. Exekutiv försäljning av båt vinner,till skUlnad från exekutiv auktion av skepp, aldrig laga kraft. Enligt 200 §utsökningslagen gäller nämligen ingen frist för talan mot utmätningsmannensförfarande. Iandra stycket tar förslaget upp motsvarighet till nuvarande 271 § SjöL. Itredje stycket regleras den rättsverkan som, såvitt gäller sjöpanträtt ochretentionsrätt, här i landet skall tiUäggas exekutiv försäljning av fartygutomlands. Enligt art. 11:1 i sjöpanträttskonventionen skall exekutivförsäljning av fartyg i konventionsstat utsläcka bl. a. sjöpanträtt ochretentionsrätt i fartyget under föratsättning a) att fartyget vidförsäljningstiUfäUet befinner sig inom den statens jurisdiktionsområde och b)att försäljningen sker såväl i enlighet med lagen i den 1973: 42 340 statensom i överensstämmelse med konventionens egna regler; det sistnämnda syftarnärmast på art. 10 som bl. a. föreskriver förhandsunderrättelse tillpanträltshavare. Förslagetöverensstämmer nära med konventionsföreskriften. Avvikelse föreligger endastsåtillvida som de konventionella föratsättningarna för erkännande av utländskexekution ej begränsas tUl exekution i annan konventionsstat. Regeln ägnar signämligen för generell tUlämpning. Har lex fori tiUämpats och har försäljningenskett i sådan ordning som konventionen tänker sig, bör den alltså erkännasäven om dessa föratsättningar uppfyllts av annan stat än konventionsstat. Bestämmelsernai denna paragraf (250 § i kommittéförslaget) gör reglema om sjöpanträtt ifartyg tUlämpliga även på fartygsbyggen frän och med sjösättningen. Dettaproblem har behandlats flerstädes i det föregående, senast i avsnittet omlagkonflikter under den allmänna mo-tdverdngen till detta kapitel (3.6.6). Härförtjänar dock erinras om att med sjösättning ej endast avses sådan itraditionell mening genom sta-pelavlöpnuig utan även de andra metoder att görabyggen vattenburna som tillämpas enligt modem skeppsbyggnadsteknik, t. ex.vattenfyllning av torrdocka vari bygget utförs. Dennaparagraf (251 § i kommittéförslaget) behandlar de fordringar som är förenademed sjöpanträtt i last (jfr 3.6.2). Dennaparagraf (252 § i kommittéförslaget) behandlar sjöpanträtternas inbördesföreträde till betalning ur godset. Företrädet följer nummerordningen. Undersamma nummer gäller lika rätt, dvs. Men omfordringar under 1 eller 2 härrör av skilda händelser, står äldre fordrantillbaka för yngre. Det hänger samman med att de åtgärder som ger upphov tillfordringarna, t. ex. bärgning, typiskt sett är ägnade att bevara panten även åtde övriga pantborgenärerna. Detta betraktelsesätt motsvarar det som ligger tUlgrand för den inbördes prioriteringen av fordringar med sjöpanträtt i fartyg(jfr vad som anförts vid 245 §). Förmånsrätteni förhåUande till andra anspråk mot lasten följer av förmånsrättslagen.Kommittéförslagets regel i det avseendet ersätts enligt departementsförslaget,här som i 245 och 247 §§, av hänvisning till den lagen. Paragrafen(253 § i kommittéförslaget) tar i första och andra styckena upp bestämmdser omsjöpanträtts upphörande genom utläraning 1973: 42 341 avgodset, försäljning därav för fartygets eller lastens behov samt exekutivförsäljning (jfr 3.6.2). Departementsförslaget utrriönstrar såsom obehövligkommittéförslagets föreskrift att borgenären i fall av exekution har rätt tillbetalning ur köpeskillingen för godset. Itredje stycket återfinns motsvarighet tiU bestämmelserna i 280 § SjöL enligtvilka utlämning av gods, som häftar för sjöpanträtt, ådrar befälhavarenpersonligt ansvar för pantfordringens betalning, om han inte hade borgenärenssamtycke till åtgärden. Ansvaret har dock begränsats till vad som till följdav utlämningen ej kan utgå ur godset; jfr 246 § andra stycket. Samma ansvarläggs även på mottagaren, om han kände till pantfordringen vidutiämningstiUfället. Förslaget innefattar i övrigt endast den ändringen iförhållande tUl gällande rätt att ansvaret för oberättigad utlämning av godsinte läggs på befälhavaren utan skall drabba den som vidtar åtgärden. ex. vara styrman eller linjeagent. Tillskyndas borgenären skada genomutlämningen, kan redaren bli ansvarig enligt 8 § SjöL (233 §departementsförslaget). Dennaparagraf (254 § i kommittéförslaget) behandlar preskription av sjöpanträtt ilast. Sjöpanträtti last preskriberas enligt 283 § första stycket 5 och 6 SjöL efter ett år.Preskriptionstiden räknas för de sjöpanträtter som anges i 276 § 2 SjöL fråndet fordringen tUlkom och för de övriga från det fordringen förföll tUlbetalning. Preskription brjts genom att talan väcks, varmed Ukställs attfordringen kommit under dispaschörs behandling. Förslagetgår ut på att preskriptionstiden skall vara , genomgående räknat fråndet fordringen tillkom, och att preskriptionsavbrott skall kunna åstadkommas,föratom på sätt som gäller, även på det sätt sora föreslås beträffandesjöpanträtt i fartyg (jfr 248 §). Dennaparagraf (255 § i kommittéförslaget) behandlar ansvarsförhållandena när enborgenär har sjöpanträtt i flera pantobjekt för samma fordran, såsom när ettbärgningsföretag omfattat både fartyg och last. I så faU häftar varje pant förhela bärgarlönen enligt uttrycklig bestämmelse i 281 § SjöL. Denna ansågs redandå den infördes genom sjölagstiftning ge uttryck för en erkändrättsgmndsats. Regeln bevaras i sak oförändrad i paragrafens första stycke. I1887 års sjölagsförslag fanns tillika regler om proportionell inbördesfördelning av pantägarnas ansvarighet. Men efler erinran av högsta domstolenutgick dessa ur det slutUga lagförslaget. Sädana tvistefrågor skuUe, menademan, lösas av domstolarna med tillämpning av allmänna rättsgrandsatser.Uttryckliga regler i ämnet infördes emellertid i både 1973: 42 342 dendanska och den norska SjöL. Den finska SjöL av 1939 överensstämmer på dennapunkt helt med den svenska. Frånvaronav regler om ansvarsfördelningen när flera panter häftar för samma fordranmedför den nackdelen att gällande rätts ståndpunkt framstår som oviss. Då flerafastigheter häftar för samma inteckningsskuld, fördelas enligt JB ansvaret dememellan in dubio efter fastighetsvärdena. Det Ugger nära till hands attanalogivis tillämpa motsvarande regler på de sjörättsUga förhållandena iförevarande sammanhang. Uttalande i den riktningen har också gjorts idoktrinen. Det kan antas, att gäUande svensk rätt har sådan innebörd, vilketskulle innebära likhet med dansk och norsk sjörätt. SjöL bör emellertid, somkommittén föreslagit, innehålla klarläggande regler i detta ämne. Förslagetinnehåller fördenskull, i paragrafens andra stycke, en regel enUgt vilkenägare till pant, varar borgenären fått betalt med högre belopp än somförhållandevis belöper på den panten, berättigas att för överskottet inträda iborgenärens rätt tUl övriga panter. Regresskravet förenas alltså med successioni sjöpanträtt. Tiden för rättighetens uppkomst är enligt departementsförslagetavgörande för beräkningen av panternas inbördes proportionella ansvar. Förslagetbefattar sig härutöver med ett följdproblem. Den pant varur borgenären väljeratt ta ut hela sin fordran kan nämligen också häfta särskilt för annansjöpantberättigad borgenärs krav med sämre förmånsrätt. Om i det tänkta falletav bärgning av både fartyg och last borgenären sökte betalnuig för helabärgarlönen enbart ur fartyget, kunde det gå ut t. ex. över ombordanställdaskrav på lön med sjöpanträtt i fartyget. Bärgarlön går ju, såväl enligt gällanderätt som enligt förslaget, av redan utvecklade skäl, före tidigare uppkomnasjöpantberättigade fordringar. Detta problem löses i förslaget, väsentligenmed förebild sjölagsförslag, genom att tUl nyssnämnda regel om ansvarsfördelningfogas en bestämmelse av innebörd att sjöpantberättigad borgenär, vars rättutträngs av att borgenär med rätt till flera panter söker ut hela sin fordranur bådas gemensamma pant, inträder i den borgenärens rätt till de övrigapanterna i den mån hans egen ej förslår till betalning av hans fordran.Borgenären med rätt enbart tiU den gemensamma panten skall emellertid inte fåmer betalt genom sitt inträde i den andre borgenärens rätt än han skolat få, omdenne nöjt sig med att ur den gemensamma panten söka ut vad som slutligen skallbelöpa på den. Det blir alltså endast fråga om en rätt att hålla sig tiU övrigapanter inom ramen för den överskottsbetalning som den gemensamma panten fåttvidkännas. Dennaparagraf (256 § i kommittéförslaget) behandlar övergång av sjöpanträtt. 1973: 42 343 övergångav sjöpanträtt har förut berett vissa problem i nordisk rätt. Den nya sjöpanträttskonventionen löser dessa genom uttrycklig före skrift i art. 9 att övergång av sjöpantberättigad fordran även medför sjöpanträttens övergång.