prop · FW03185 · 1973-12-31 00:00:00 — Om länsbrandinspektörsorganisationen behålls i sinnuvarande form, kommer jävsproblemen att bli alltmer påtagliga på grund av denomfattande kommunala samverkan som förutsätts inom samhällets räddningstjänst,framhåUer utredningen. Del kan vidare antas att brandcheferna i de störstakommunerna knappast kommer att kunna fullgöra både tjänsten som brandchef ochuppdraget som sakkunnig åt . Utredningen anser att en lösning sominnebär att landet delas in i förslagsvis fyra eller fem regioner med brand-och räddningsteknisk expertis avsedd att bistå länsstyrelserna inom varjeregion inte skulle medföra några särskilda fördelar. Möjligheten att få lokal-och personkännedom inom en sådan större region torde inte vara mycket större,om tjänstemannen är stationerad inom regionen än om han är placerad centraltoch primärt lUldelas ett visst verksamhetsområde. En placering vid den centralatiUsynsmyndigheten medför däremot den betydelsefulla fördelen att tjänstemännenfortlöpande kan samråda, varigenom enhetligheten i utformningen av samhälletsräddningstjänst skuUe främjas. En centralt placerad expert skulle också få envidare överblick över räddningstjänsten i allmänhet och de tekniska resursernasutveckling. Utredningen föreslår därför attlänsbrandinspektörsorganisationen ett antal tjänster vid dencentrala tUlsynsmyndigheten, 1 vart faU lUl dess erfarerUiel av organisationenhar vunnits bör antalet sådana tjänster i enlighet medbrandförsvarsulredningens förslag bli fyra. Det förutsätts att var och en avifrågavarande tjänstemän i huvudsak tjänstgör som sakkunnig ål i förvägbestämda länsstyrelser. Utredningen föreslår, som förut sagts, al! : ledningen avräddningstjänsten, när en katastrof har inträffat, skall ankomma pålänsstyrelsen. Innan har övertagit ledningen, vilar ansvaretsjälvfallet på den lokala räddningsledaren, brandchefen. I regel torde detockså bli brandchefen som bedömer om en katastrofsituation föreligger eUerhotar att inträffa. Han bör i sådant fall vända sig tUl ochbegära alt denna övertar ledningen. kan naturligtvis inte utöva den omedelbaraledningen av verksamheten på olycksplatsen, anför utredningen. Det bör därförföreskrivas att skall utse en särskild befälhavare i samband medatt den övertar ledningsansvaret. Att på förhand utse nägon som skall ledaarbetet på olycksplatsen är inte lämpligt eUer ens praktiskt möjligt. Ofta kandet naturligtvis vara lämpligt att brandchefen utses till befälhavare. För attlänsstyrelsen skall kunna leda och samordna räddningstjänsten vid en katastrofmåste ha rätt att förfoga över personella och materiella resurseri tillräcklig utsträckning, framhåller utredningen. Viss personal och materielkan redan enligt nuvarande bestämmelser ställas tUl förfogande vid katastrofer.Med stöd av kungörelsen om mUitär räddningstjänst kan militärt bistånd erhållasoch under vissa förutsättningar kan hemvärnet tas i anspråk. VisscivUförsvarsmateriel får ställas till förfogande vid katastroferliksom, under vissa mycket begränsade förutsättningar, frivilligcivilförsvarspersonal. På grund av att är regional polismyndighethar enligt utredningen möjlighet att vidta de dispositioner avpolisens resurser som katastrofläget kräver. måste också kunnadisponera de kommunala räddningsorganens personal och materiel. Utredningen föreslår därför att ges rättatt, när en katastrof har inträffat, ta i anspråk samtliga kommunalaräddningsorgan inom länet. Denna befogenhet bör omfatta alla kommunalabrandchefer och vice brandchefer, samtliga kommuners egna brandkårer, allaandra brandkårer t. ex. industribrandkårer och räddningsorgan som enligtavtal har att fullgöra räddningstjänst inom någon av kommunerna i länet, allaandra kommunala organ än brandkårer som enligt vad resp. kommun har bestämt skallsvara för viss räddningstjänst samt allt brandvärn. Något behov av att i vidaremån än nu sagts ge rätt att ta i anspråk personal och materielhos t. ex. kommunala organ kan inte anses föreligga. Vid prövningen av i vilkenutsträckning personal och materiel inom en viss kommun skall tas i anspråkmåste självfallet ta skälig hänsyn tiU denna kommuns säkerhet, Idetta sammanhang kan nämnas att utredningen också föreslår att länsstyrelsenskall ges befogenhet att förordna om tjänsteplikt, när behovet av arbetskraftför räddningstjänst inte kan med tillräcklig skyndsamhet tillgodoses på annatsätt. Detta förslag redovisas närmare i ett följande avsnitt. Den befälhavare som har utsett bör enligtutredningen ha att i fråga om verksamhetens huvudsakliga inriktning följalänsstyrelsens direktiv. I övrigt bör han i princip ensam ha ansvaret för ochutöva ledningen av arbetet på olycksplatsen. AU personal som deltar i dettaarbete bör alltså vara underställd honom. I vilken utsträckning en brandchefhar befogenhet alt ingå avtal om utnyttjande av teknisk utrustning eller omanlitande av enskilt förelag för visst räddningsarbete beror enligt utredningenav vad kommunen har föreskrivit. Några uttryckliga föreskrifter om i vUken utsträckning en särskilt utsedd Prop, 1973:185 58 befälhavare skall ha rätt att ingå avtal av detta slaganser utredningen inte nödvändiga. Det får anses ligga i sakens natur att avtalsom medför exceptionellt höga kostnader bör träffas av ellerefter godkännande. Utredningens synpunkter på frågan huruvidabeslut om särskUt omfattande ingrepp i tredje mans rätt bör förbehållaslänsstyrelsen redovisas i det följande i samband med behandlingen avutredningens förslag till regler om befogenhet att vid nödläge företa sådantingrepp. Utredningenanser att man kan utgå från att de kommunala brandcheferna, sedankommunindelningsreformen genomförts, kommer att ha sådana kvalifikationer attde kan ansvara för ledningen av räddningstjänsten också när mera omfattanderäddningsåtgärder behövs. Att särskild sakkunskap kan behövas för denteknisk-taktiska ledningen vid visst nödläge innebär inte att också denorganisatoriska ledningen måste ligga hos någon som har sådan sakkunskap.Utredningen anser därför att det, utöver en föreskrift om skyldighet förlänsstyrelsen att vid katastrof förordna särskild befälhavare, inte behövsnågon bestämmelse - motsvarande 9 § 2 mom, brandstadgan - som gerlänsstyrelsen rätt att förordna särskUd befälhavare vid större bränder ellerandra nödlägen som kräver omfattande räddningsåtgärder. De uppgifter som enligt förslaget läggs pä länsstyrelsernabhr enligt utredningens uppfattning inte mer omfattande än att de kan skötas avden nuvarande personalen. Det förutsätts därvid att brandinspektionen genom rådoch anvisningar och på annat sätt lämnar sitt bistånd. För att inteuppbyggnaden av katastrofberedskapen skall bli för betungande och ta för långtid föreslår utredningen att länsstyrelserna vid behov skall få anslag för atttillfälligt anlita expertis, i den mån det inte kan ske inom ramen förbefintliga anslag. Denna möjlighet anser utredningen bör stå länsstyrelsernatill buds under tvä år frän organisationens ikraftträdande. Anslaget bör avseett belopp av högst . för varje länsstyrelse. Medel härför bör irelation till länens behov ställas till brandinspektionens förfogande. Några särskilda kostnader härutöver för den regionalakatastrofberedskapen synes enligt utredningen ej behöva uppkomma. De katastrofövningar,som med mellanrum bör hållas i varje län, kommer dock att medföravissa kostnader. Dessa torde emellertid inte bli högre än att man i enöverslagsmässig kostnadsberäkning kan bortse ifrån dem. Eftersom beredskapsövningarnaföreslås ske i nära samarbete med brandinspektionen bör kostnaderna utgå avmedel som står till inspektionens förfogande. Utredningen konstaterar att statsverkets kostnader vidkatastrofer av naturliga skäl inte kan beräknas i förväg. Utredningen menar attlänsstyrelserna så sällan kommer att behöva ingripa, alt särskilda årligaanslag till länsstyrelserna för att täcka kostnaderna ej är nödvändiga. Förstvid inträffad katastrof bör medel ställas tUl förfogande. Utredningenföreslår därför ett årligt förslagsanslag för ändamålet. Prop, 1973:185 59 Utredningens förslag att länsstyrelserna skall svara församordning av den kommunala räddningstjänsten, för tillsyn över dennaverksamhet och för kalastrofplanläggningen tillstyrks av samtligaremissinstanser bl. a. åtskilliga länsstyrelser och kommuner - som yttrar sigi dessa avseenden. Flertalet remissinstanser tillstyrker utredningens förslagatt ledningen av räddningstjänsten vid katastrofer skall ankomma pålänsstyrelsen och att skall utse en särskild befälhavare att ledaverksamheten på olycksplatsen. Avvikande mening anförs endast av Uppsalakommun, som anser att den operativa ledningen bör ligga i samma hand oavsettolyckans omfattning och att brandchefen därför bör ha ledningsansvaret ocksåvid katastrofer. i anser emellertid attdel bör övervägas om inte Kungl. Maj:t bör kunna överta ledningen vidutomordentligt svåra nödlägen. planläggningsarbete och åtgärder församordning av resurserna blir enligt i säkerligenmera omfattande än vad utredningen har förutsett. i länbedömer också att planläggningsarbetet kommer att bli omfattande, medanlänsstyrelsen i framhåller att olyckor som kräver samordning avinsatser ovanför det lokala planet kan komma att inträffa tämUgen ofta.Länsstyrelsen i och läns landstingskommun förutsätteratt länsstyrelserna också kommer att få svara för framtida kataslrofövningar.Landstingskommunen ansluter sig vidare till utredningens förslag altsjukvårdshuvudmännen och inte länssstyrel-serna skall svara för den medicinskakatastrofplanläggningen. Flera remissinstanser går in på frågan om samordningenmellan den katastrofplanläggning som enligt utredningens förslag skall äga rumvid länsstyrelserna och den planeringsverksamhet som bedrivs av de medicinskakatastrofkommittéerna. samt länsstyrelserna i ochÖrebro län stryker sålunda under att det är angeläget att en sådan samordningkommer till stånd. påpekar att erfarenheterna avberedskapsplaneringen enligt atomskyddslagen visar att samordningen mellanlänsstyrelsernas åtgärder för katastrofberedskap och sådana beredskapsålgärdersom avser vårdresurser för skadade kan innebära praktiska problem.Länsstyrelsernas planläggning bör enligt statskontoret omfatta samtliga deväsentliga funktioner som kan ingå i en katastrofinsats. Katastrofplaneringenpå sjukvårdsområdet bör alltså ingå i den samlade räddningsplaneringen.Liknande synpunkter anförs av luftfartsverket, medan att den medicinska katastrofberedskapen med dessstarka anknytning till sjukvården i övrigt inte bör planeringsteknisktinordnas i den katastrofberedskap som länsstyrelserna skall svara för.Förbundet anser dock att de medicinska katastrofplanerna bör ligga till grundför länsstyrelsernas planläggning. i län anför all det ärangelägel att detaljerade Prop, 1973:185 60 anvisningar utarbetas centralt till ledning förplanläggningen på såväl regional som lokal nivå. Samma mening kommer tillullryck i yttrandena från länsstyrelserna i , ochGävleborgs län. Samtliga remissinstanser som uttalar sig därom delarutredningens uppfattning att en ledningsgrupp bör organiseras inomlänsstyrelsen och att gruppen bör ledas av landshövdingen eller dennesställföreträdare. Ledningsgruppen bör vara utsedd i förväg och kunna träda ifunktion med kort varsel, anför i . Medlemskap igruppen bör vara knutet till vissa tjänster och inte till namngivna personer.Länspolischefen i län anför att en mindre grupp, beredd attomedelbart träda i verksamhet vid en kalastrof, bör utses redan i samband medkatastrofplanläggningen. Ganska många remissinstanser berör frågan omledningsgruppens sammansättning. Några generella riktlinjer förledningsgruppens sammansättning kan enligt i inteanges. Den frågan måste varje länsstyrelse avgöra med hänsyn till vilket urvalav lämpliga personer som finns att tillgå inom länet. Sammansättningen måstekunna varieras från fall till fall med hänsyn till omständigheterna. För attledningsgruppen skall kunna fungera effektivt är det emellertid nödvändigt attden innehåller en tjänsteman vid ål vUken viss beslutanderätt hardelegerats. anför om vilka tjänstemän som i första hand bör ingå iledningsgruppen har inte föranlett mer än ett fåtal erinringar. ,i och anser att det ärlämpligt att företrädare för landstingskommunen eller för den medicinskakalastrofkommittén ingår i gruppen. Enligt länsstyrelserna i ochNorrbottens län samt länsbrandinspektören i börförsvarsdirektören och mUitärassistenten regelmässigt ingå i ledningsgruppen.Överbefälhavaren tillstyrker också att militärassistenten skall ingå iledningsgruppen. En sådan ordning är lämplig, eftersom den innebär attmUitärassistenten kommer att delta i både planläggningsarbetet ochkalaslrofledningen. Ledningsgruppen bör, anser i ,bestå av landshövdingen, chefen för ,länspolischefen, försvarsdireklören, militärassistenten, länsbrandinspektören,länsläkaren och länshälsovårds-konsulenten. Om det behövs med hänsyn tillkatastrofens art och omfattning, bör vidare naturvårdsdirektören,landstingskommunens sjukvårdsdirektör, en strälskyddsexpert och en juristsnabbt kunna knytas till gruppen. , som svarar för samordningen avsjöräddningsverksamheten, anför att verket bör vara representerat i ledningsgruppenvid större olyckor eller oljeutsläpp till sjöss. I förekommande fall börledningsgruppen enligt i förstärkas medföreträdare för , , ,luftfartsverket och vattenfallsverkets distriktsorgan. GeneraltuUstyrelsen anför att kusldistriktschefen ellerhans ställföreträdare lill följd av begränsade stabsresurserknappast Prop,1973:185 61 har möjlighet att ingå i ledningsgruppen vidtankfartygsolyckor av katastrofkaraktär. För att tillgodose behovet avsamverkan med de regionala och lokala oljebekämpningsorganen bör vid störreoljebekämp-ningsinsatser till sjöss inrättas en samverkansgrupp hos den somleder verksamheten. Samverkansgruppen bör ha till uppgift alt svara för denödvändiga kontakterna mellan de organ som skall svara för ledningen avverksamheten till sjöss resp, på land och i hamn. Det övervägande antalet remissinstanser är kritiska motutredningens förslag att länsbrandinspektörerna skall ersättas av fyra centraltplacerade tjänstemän. Förslaget tillstyrks emellertid av statskontoret,länsstyrelserna i , och , ,, , och kommuner. Brandmännens riksförbund.Svenska kommunförbundet samt . iNorrbottens län, som inte vUl motsätta sig utredningens förslag, anför attexperttjänster bör tillsättas vid länsstyrelserna, om systemet med centraltplacerade experter visar sig vara otillfredsställande. ,kommerskollegium, 19 länsstyrelser, 19 kommuner, nio länsbrandinspektörer,läns landstingskommun, , , och länsavdelning avSvenska kommunförbundet avstyrker utredningens förslag. Av dessa remissinstanser anser i Skaraborgslän, , , , och kommuner,länsbrandinspektörerna i , och samt det lämpligare att länsbrandinspektörerna ersätts avett antal regionalt placerade experter. Några av dessa remissinstanser föreslåratt en experttjänst inrättas inom varje civilområde. Enhgt en annan grupp remissinstanser kommerlänsstyrelsernas uppgifter på räddningstjänslområdet att bli så omfattande attdet är motiverat att inrätta en särskild experttjänst vid varje länsstyrelseeller i vart fall en sådan tjänst gemensamt för två eller tre länsstyrelser. Ensådan uppfattning redovisas av , länsstyrelserna i , ,, och , , , , ochGävleborgs län, länsbrandinspektörerna i och länsamt . ,länsstyrelserna i , , , , ,, , och ,länsbrandinspektörerna i , , och Örebrolän, läns landstingskommun, 14 kommuner, industriförbundoch länsavdelning av avstyrker ocksåutredningens förslag. Flertalet av dessa remissinstanser anser attlänsbrandinspektörsorganisationen bör behållas men i några yttranden redovisasendast ett blankt avstyrkande av utredningsförslaget. Ställning tUl frågan omlänsbrandinspektörerna kan avskaffas bör enligt i Västerbottenslän samt Prop, 1973:185 62 och kommuner inte tas förrän kommunindelningsreformenhar genomförts och räddningstjänstorganisationen i de nybildade kommunerna harbyggts upp. Behovet avenhetlighet och sammanhållande ledning av regional verksamhet bör enligtlänsstyrelsen i län tillgodoses genom centrala anvisningar och integenom att länsstyrelsernas experter placeras centralt. Ettbetydande antal remissinstanser anser att det är orealistiskt att anta att fyracentralt placerade tjänstemän skulle kunna ersätta länsbrandinspektörerna samtatt ett genomförande av utredningens förslag därför skulle försämralänsstyrelsernas möjligheter att fullgöra sina omfattande uppgifter somregionala organ på området. Synpunkter av detta slag anförs av ,kommerskollegium, tio länsstyrelser, länsbrandinspektörerna i ,och , , , ,, och kommuner, samt . Räddningstjänstenkommer enligt i att kräva mera omfattande insatserän vad utredningen anger för lUlsyn, planering och katastrofledning. förslag i övrigt genomförs, blir således de skäl som talar föralt länsbrandinspektörerna behålls starkare. Liknande synpunkter anförs avlänsstyrelserna i och län. Antalet ärenden av teknisk och taktiskkaraktär kommer, anför länsstyrelserna i samt ,att öka i sådan utsträckning alt inte kan undvara en tjänstemansom har både teknisk kompelens och ingående kännedom om lokala förhållanden.Näringslivet behöver enligt ha tillgång till expertispå räddningstjänstområdet bl. a. i samband med planering av anläggningar ochbyggnader. Fyra centralt placerade experter räcker inte till för de uppgiftersom föreligger regionalt och lokalt. Länsbrandinspektören i länanför att , bl. a. med hänsyn lill sina tillsynsuppgifter inom detförebyggande brandförsvaret, måste ha tillgång till en sakkunnig som ärpraktiskt verksam inom räddningstjänsten i länet. Alt helt avhändalänsstyrelserna regionalt placerad expertis skulle enligt kommun inverkamenligt såväl på det regionala och lokala planläggningsarbetet söm påledningsverksamheten vid katastrofer. i samtSödertälje och kommuner framhåUer att länsstyrelsernas behov avexpertis för ledningen av räddningstjänsten vid katastrofer talar för attlänsbrandinspektörerna behålls. För attlänsstyrelsen skall kunna fullgöra sina uppgifter inom räddningstjänsten ochdet förebyggande brandförsvaret är det enligt i lännödvändigt att den expert som skall biträda är lätt tUlgängligoch har god kännedom om de lokala förhållandena. Vid katastrofer bör han ingå ilänsstyrelsens ledningsgrupp. Han måste därför kunna inställa sig snabbt. Enexpert som är placerad i kan inte uppfylla dessa krav. ochRonneby kommuner anför liknande synpunkter. Att länsstyrelsernas experter måstevara lätt tUlgängliga och ha god lokalkännedom betonas Prop, 1973:185 63 också av , ytterligare åtta länsstyrelser,länsbrandinspektörerna i och , Jönköpingsläns landstingskommun saml , och kommuner. Decentralt placerade experterna kan enligt i län inte fåden förtrogenhet med de lokala förhållandena som behövs vidplanlägg-ningsarbetel och när en olycka har inträffat. i Kalmarlän erinrar om utredningens förslag att i den ledningsgrupp som föreslås skallingå en brandsakkunnig inom länet med god kännedom om den lokalaräddningstjänstorganisationen. Del är nödvändigt att den brandsakkunnigekontinuerligt följer räddningstjänstorganisalionens uppbyggnad och utvecklinginom länet. Även om länsbrandinspektörerna avskaffas, måste han därför i vissutsträckning tas i anspråk för regionala uppgifter inom räddningstjänsten. Länsstyrelsernai , , , och , länsbrandinspektörernai , och samt och Morakommuner framhåller att många kommunala brandchefer, även närkommunindelningsreformen har genomförts, kommer att saknabrandingenjörsutbildning och att behovet av regional expertis därför blirstort. Utredningensförslag innebär, konstaterar länsstyrelserna i och ,en centralisering av den statliga tiUsynen. EnUgt ochlänsbrandinspektören i är en sådan centralisering olämpligsärskilt med hänsyn till den utveckling mot ökad regional beslutanderätt sompågår på många områden. och kommuner anser att förslaget kanleda tUl minskat inflytande för länsstyrelserna och kommunerna, medan Mellerudskommun menar att förslaget kommer att medföra sämre service för kommunerna. Med hänsyntill de jävsproblem som kan uppkomma genom att länsbrandinspektörerna samtidigtär kommunala brandchefer anser länsstyrelserna i och ,och att länsstyrelsernas behov av brand- ochräddningsleknisk expertis bör tillgodoses på annat sätt än f. n. En annanuppfattning redovisas av länsstyrelserna i och län,länsbrandinspektörerna i , och länsamt , och kommuner, vilka anför all sådanaproblem inte har förekommit i nämnvärd omfattning. Södertäljekommun framhåller att de jävsproblem som kan uppkomma på grund av attlänsbrandinspektören är brandchef i en av kommunerna i länet kan lösas genomatt brandchefen i en annan kommun träder in som vikarie. Någraremissinstanser befarar alt utredningens förslag kommer alt medföra nyajävsproblem. Vid handläggningen hos den centrala myndigheten kan enligtlänsstyrelsen i jävsproblem uppkomma, om tjänstemän hosmyndigheten har biträtt länsstyrelse eller kommun i ärendet.Länsbrandinspektören i samt och kommuner anseratt det är otUlfredsställande att Kungl. Maj:t och länsstyrelserna skall anlitasamma experter. och länsbrandinspektören i Östergötlandslän befarar att jävssituationer kommer att uppstå, även omlänsbrandinspektörerna avskaffas. Länsstyrelserna i och anslutersig uttryckligen till vad utredningen anför om att det ofta kan vara lämpligtatt utser brandchefen lill befälhavare. i Gävleborgslän anför att utredningens förslag gör det möjligt att anpassa valet avsärskild befälhavare efter kalastrofens art. Enligt kan detifrågasättas om alla kommunala brandchefer kommer att ha sådana kvalifikationeratt de kan ansvara för ledningen, när mera omfattande åtgärder behövs. Vadgäller förhållandet mellan och den särskilt utsedde befälhavarenförutsätter i att ledningsansvarskall innefatta rätt att, när det visar sig nödvändigt, ge befälhavarendirektiv om direkta åtgärder på olycksplatsen och att själv överta befälet där. Utredningens förslag om rätt för att vidkatastrof ta i anspråk samtliga kommunala räddningsorgan inom länet tillstyrksav remissinstanserna. i anser emellertidatt vid en katastrof bör ha rätt att ta i anspråk samtligakommunala resurser inom länet, oavsett om resp. kommun har beslutat att deskall användas för räddningstjänst eller ej. Överbefälhavaren förutsätter att och densärskilt utsedde befälhavaren, liksom brandchefen vid ordinärt nödläge, endastfår en "anvisningsrätt" gentemot militära enheter som deltar iräddningsarbetet, medan befälsrätlen ligger kvar hos den militäre chefen. Länsstyrelseni län påpekar alt landshövdingen enligt länsstyrelseinstruktionenendast på föredragning av länspolischefen kan besluta i ärenden som rörpolisens verksamhet samt att landshövdingens befogenhet inte kan delegerastill dennes ställföreträdare. Detta medför att beslut om att polispersonalskall sättas in inte kan fattas och att ledningsgruppens samordnandeverksamhet inte kan omfatta polisen, om landshövdingen eller länspolischefenär frånvarande. anser att detta måste vara till förfång förräddningsverksamheten, eftersom det kan äventyra en effektiv samordning avräddningsinsatserna. Sakligt grundade skäl att behålla en sådan ordning finnsinte. Genom de bestämmelser som finns om ställföreträdare för länspolischef ochom jourhavande polischef är det enligt länspolischefen i län väl sörjtför att polisiär expertis finns tillgänglig för beslut om alt polispersonalskall tas i anspråk. Det finns därför inte anledning alt i detta sammanhangompröva principerna för den regionala ledningen av polisväsendet. Om densärskilt utsedde befälhavaren inte är polisbefäl, kan han inte få befälsrältöver medverkande polispersonal, framhåller i samtlänspolischeferna i och . Remissinstanserna ullalar sig inte om vad utredningenanför om att det inte behövs några särskilda bestämmelser, motsvarandenuvarande 9 § 2 mom. brandstadgan, som ger rätt att förordnasärskild Prop, 1973:185 65 befälhavare vid större bränder eller andra nödlägen som kräveromfattande räddningsåtgärder men som inte kan betecknas som katastrofer.