prop · FW03160 · 1973-12-31 00:00:00 — Någon motsvarighet till ifrågavarande bestämmelsehar inte ansetts behövlig i den nya lagen. Det där upptagna villkoret förtvångsanslutning av fastighet, att anläggningen är av väsentlig betydelse förfastigheten, innebär, sägs det i promemorian, en mildring av det nuvarandekravet på synnerlig vikt i LGA och synes lämna utrymme för anslutning i alla defall då en fastighetsägare kan åberopa några beaktansvärda skäl för en begäranhärom. Om anslutningen inte medför ökade kostnader eller andra olägenheter förövriga deltagande fastighetsägare, torde dessa för övrigt som regel samtyckadärtill. Enligt 17 § promemorieförslaget behövs i sådant fall ingen prövninghuruvida kravet på väsentlig betydelse är uppfyllt. 1likhet med det nuvarande rekvisitét synnerlig vikt bör enligt promemoriankravet på väsentlig betydelse anses uppfyllt även när den aktuella fastighetenvisserligen vid anslutningstiUfället inte har behov av anläggningen men sådantbehov kan väntas föreligga . Härvid syftas bl. a. påsådana fall då ett exploateringsföretag omfattar ett flertal fastigheter somskall bebyggas i etapper inom några Även den fastighet som blir bebyggd sist bördå kunna tvångsanslutas till en för samtliga fastigheter avsedd anläggningredan i samband med den första etappen. (Jfr prop. 1966: 128 s. 341 och 385.) Hovrätten över och anseratt det skulle vara av värde om i lagtexten angavs att fastighet för vilken gemensamhetsanläggningär av väsentlig betydelse är skyldig att delta i anläggning under deförutsättningar som fortsättningsvis anges i lagen. Enligt lantmäteristyrelsen bör en motsvarighet tillbestämmelsen i 2 § tredje stycket LGA tas upp i anläggningslagen. En sådanregel kan bidra till att handläggningen i vissa fall kan ske enklare än vad somär möjligt om många fastighetsägares samtycke måste inhämtas. Dessutom kan maninte bortse från att sakägare i enstaka fall kan försöka hindra anslutning avannan sakägare utan att egentiigen ha någon sakligt motiverad anledning tilldetta. Promemorieförslaget är utformat eftermönster av föreskriften i 6 kap. 1 § andra stycket FBL och ger enligt minmening klart och koncist uttryck för att villkoret om anläggningens betydelseför den enskilda fastigheten skall gälla i fråga om såväl fastighetensskyldighet som dess rätt att delta i anläggningen. Jag kan därför inte biträdadet förslag till utformning av paragrafen som framlagts av hovrätten överSkåne och utan tUlstyrker promemorieförslaget. Inte heller finner jag anledning föreligga att, somlantmäteristyrelsen förordat, i paragrafen ta upp en motsvarighet tillbestämmelsen i 2 § tredje stycket LGA. Som anförts i promemorian lämnar den därföreslagna bestämmelsen utrymme för anslutning av fastighet i alla de fall dåägaren kan åberopa några beaktansvärda skäl för en begäran härom. Att medgetvångsanslutning även när sådana skäl inte föreligger synes inte rimligt medhänsyn till övriga delägare. Denna paragraf behandlar det s. k. båtnadsvillkoret ochmotsvarar 7 § promemorieförslaget. I förevarande paragraf har tagits uppett båtnadsvillkor, dvs. ett krav på att en gemensamhetsanläggning skall medförafördelar som överväger de därmed förenade kostnaderna och olägenheterna. Dethar inte ansetts möjligt att i lagtexten närmare ange vilka slags fördelar,kostnader och olägenheter som skall beaktas i sammanhanget. Angående motivenför och innebörden av bestämmelsen hänvisas i promemorian till den allmännamotiveringen (avsnitt 1.1.4). Kravet på ekonomiskt utbyte av anläggningen torde, påpekasi promemorian, i praktiken kunna varieras efter förhållandena i varje särskilt fall.Om de uppskattningar som läggs till grund för bedömningen är särskilt osäkra,bör man givetvis räkna med större säkerhetsmarginal än i normalfallen.Utredningen i frågan bör också anpassas efter omständigheterna. Inte sällantorde det framstå som mer eller mindre uppenbart att kravet på lönsamhet äruppfyllt. Utredningen bör då kunna begränsas i hög grad. Om mer ingåendekalkyler behövs, kan det ibland vara lämpligt att företagsekonomisk sakkunskapanlitas. Föredraganden.Första stycket första punkten departementsförslaget stämmer helt överens medpromemorieförslaget. I enlighet med vad som anförts i den allmänna motiveringen(avsnitt 1.2.4) har i andra punkten av samma stycke tagits in en bestämmelse omatt båtnadsprövning inte skall ske när anläggningen är föratsatt i fastställdgeneralplan, stadsplan eller byggnadsplan. Också i detta fall skall dockbåtnadsvUlkoret gäUa, om särskilda skäl föranleder det. I fråga om innebördenav uttrycket särskUda skäl vUl jag hänvisa tUl vad jag anfört i den allmännamotiveringen (avsnitt 1.2.4). Detsamma gäller angående min uppfattning ominnebörden av båtnadsvUlkoret. Tillparagrafen har i departementsförslaget fogats ett nytt andra stycke. Därföreskrivs inslcränkning i möjligheten att till gemensamhetsanläggning anslutabyggnad eUer annan anläggning på ofri grand. Beträffande skälen härtill kanhänvisas till den aUmänna motiveringen (avsnitt 1.2.9). Paragrafen,som motsvarar 8 § promemorieförslaget, reglerar frågan om opinionsprövning. Promemorieförslaget.I första stycket anges att gemensamhetsanläggning som begärts av annan änfastighetsägare inte får inrättas, om ägarna av de fastigheter som skall deltai anläggningen mera allmänt motsätter sig åtgärden och har beaktansvärda skälför det. I fråga om bakgrunden till denna bestämmelse hänvisas i promemoriantiU den allmänna motiveringen (avsnitt 1.1.4). Som en andra punkt har tillagtsatt man vid tUlämpningen av detta s. k. opinionsvUlkor främst skall beaktaderas mening som har störst nytta av anläggningen. Det har ansetts rimUgt attsärskild betydelse på detta sätt tillmäts uppfattningen hos dem som får bära destörsta kostnaderna (jfr 16 § promemorieförslaget). Iblandär enligt promemorian det allmänna intresset av att en gemensamhetsanläggningkommer till stånd så starkt att den bör få inrättas utan hänsyn tiU opinionenhos sakägarna. I andra stycket har därför tagits upp en bestämmelse om attopinionsvillkoret inte gäller, om behovet av anläggningen är synnerligenangeläget. Bestämmelsen tar i första hand sikte på sådana faU då ett samgåendeockså för fastighetsägama innebär sådana fördelar att det med fog kan antas attde, när beslut i fråganväl föreligger, kommer att positivt medverka vid utförandet, underhållet ochdriften av anläggningen. Även i vissa andra fall dåanläggningen är av stor allmän betydelse bör undantagsbestämmelsen kunnatUlämpas, sägs det i promemorian. I detta sammanhang förtjänar understrykas atthuvudregeln i första stycket öppnar möjlighet för fastighetsbildningsmyndighetenatt gå emot en enhällig opinion hos fastighetsägama, om dessa inte kan åberopanågra beaktansvärda skäl för sin uppfattning. Också vid tillämpningen av bestämmelseni andra stycket synes viss hänsyn böra tas till den sakUga tyngden av sakägarnasargument. Endast om en klar övervikt tUl förmån för de allmänna intressena kankonstateras i de fall som avses, bör anläggningen inrättas mot sakägarnasvilja. Remissyttrande/ta.Några remissinstanser är kritiska mot utformningen av första stycket. Enligtstatens järnvägar bör det övervägas om inte större mått av precision kundeuppnås i utformningen av bestämmelsen i första stycket. De där förekommandekriteriema att fastighetsägare "mera alUnänt" motsätter siganläggning och kan ha "beaktansvärda skäl" härför synes kunna lämnarum för sådan variation i den praktiska tillämpningen som möjligen skulle kunnaav allmänheten uppfattas som uttryck för inverkan av slumpmässiga faktorer påbedömningen. Också lantbruksstyrelsen anser att uttrycket "meraallmänt" är alltför obestämt för att fungera som rättssäkerhetsgaranti.Styrelsen tilllägger att när staten medges både initiativrätt (5 §promemorieförslaget) och medbestämmanderätt (31 § lagen om förvaltning avsamfälligheter) är det inte godtagbart att en gemensam anläggning kan bildas istrid mot en klar majoritet bland delägarna. Undantagsregeln i andrastycket kritiseras av fastighetsägareförbundet. Enligt förbundet blir därvidfrågan i sista hand om båtnads- och opinionsvillkoren kan anses ge tillräckligtskydd för enskilda intressen. Väsentiighetsrekvisitet i 6 § promemorieförslagetkan knappast väntas fungera som nägon spärr mot krav pågemensamhetsanläggningar för sådan boendeservice "av socialkaraktär", som ansetts falla helt under samhällets ansvar. Medökade krav på allsidig närservice i bostadsområdena kan även behovet avanläggningar för t. ex. barndaghem, inomhusmotion och liknandeservicefunktioner inom en inte alltför avlägsen framtid komma att bedömassåsom "synnerUgen angeläget". Den judicidla prövningen vidförrättningar enligt anläggningslagen måste givetvis också påverkas av ensådan glidning i de sociala värderingama. Undantagsbestämmelsen i andra stycketkan därigenom komma att tiU-lämpas i en betydligt större utsträckning än vadman har anledning räkna med i dagens situation. Det finns sålunda enligtförbundets fönne-nande en risk för att man med stöd av dennaundantagsbestämmelse i ökad omfattning kan komma att framtvinga inrättandet avallt flera ty- Prop, 1973:160 192 perav gemensamhetsanläggningar utan hinder av att berörda fastighetsägare"mera allmänt" motsätter sig företaget. Belastat med undantagsbestämmelseni andra stycket måste det s. k. opinionsvillkoret därför anses vara ettbräckligt skydd för fastighetsägarnas intressen. Med hänsyn härtill och dåingen gemensamhetsanläggning kan väntas fungera effektivt då den framtvingatsi strid mot en enig opinion bland de berörda fastighetsägarna bör nämndaundantagsbestämmelse enligt förbundets uppfattning utgå. ÄvenSvea hovrätt ställer sig kritisk till bestämmelsen i andra stycket. Hovrättenanser att i de fall fastighetsägarna saknar intresse för en anläggning men ensådan anses ur allmän synpunkt vara synnerligen angelägen, bör detta behov tillgodosespä annat sätt än genom att tvinga fram en inte önskad enskild anläggning enligtanläggningslagen. Kommun eller berörd statlig myndighet bör i sådant fall - iöverensstämmelse med vad som gäller - träda in och själv ombesörjaanläggningens utförande och drift. Undantag från opinionsvillkoret börföljaktligen allenast få ske för tillgodoseende av övriga delägandefastigheters intresse och behov av anläggningen. Liknande synpunkter framförsav hovrätten över och samt stadshypotekskassan. Frågan om innebörden avundantagsregeln i andra stycket tas upp i några remissyttranden. uppfattning bör bedömningen huruvida behovet avanläggningen är synnerligen angeläget på samma sätt som enligt 5 kap. 5 §tredje stycket FBL gälla fastigheternas behov av anläggningen. Att detallmänna har ett intresse av att bebyggelsen och markanvändningen ordnas påett ändamålsenligt sätt -bl. a. genom att fastighetema i viss omfattning fårtUlgång till gemensamhetsanläggningar - är en annan sak. Bostadsstyrelsenanser att bestämmelsen behöver utförligare precisering och exemplifiering.Promemorian ger nämligen ingen väglednmg vid bedömningen av vad som kan avsesmed att behovet av anläggningen skall vara synnerligen angeläget.Lantmäteristyrelsen anser särskilda skäl föreligga att tillämpa undantagsregelndels i vissa fall när det gäller gemensamhetsanläggning som är föreskriveneller förutsatt i plan, dels i vissa fall vid gårdssanering i kvarter med äldrebostadsbebyggelse. Enkomplettering av bestämmelsen i andra stycket föreslås av iGöteborgs och län. Enligt bör det föreskrivas att, om ifastställd stadsplan angetts eller i dess beskrivning föratsätts att vissgemensamhetsanläggning skall finnas, behovet av anläggningen skall ansessynnerligen angeläget, om inte särskUda skäl föranleder annat. Iett yttrande ifrågasätts om inte tillämpningen av opinionsvillkoret bör ankommapå administrativ myndighet. (juridiska avdelningen) ansersålunda att negativt inställda fastighetsägare börhänvisas tUl att hos överklaga byggnadsnämnds beslut att begäraanläggningsförrättning. Bestämmelsema härom bör, framhålls det i yttrandet,utformas med ledning av föreskriftema om vetorätt. I självaverket är ju i båda fallen fråga om en konflikt mellan det av byggnadsnämndenföreträdda planintresset och fastighetsägarnas enskilda intressen. I enafallet önskar att en gemensamhetsanläggning kommer tiU ståndmen ej fastighetsägarna. I den omvända situationen vUl intetUlstyrka anläggningen medan fastighetsägarna önskar en sådan. Konflikten synesi båda fallen böra lösas efter enahanda riktlinjer. Det är inte rimligt att vidbyggnadsnämndens initiativ tvistefrågan avgörs av fastighetsbildningsmyndighetenoch i andra instans av fastighetsdomstol men vid veto avadministrativ besvärsinstans. Rimligt är att i båda fallen den senare vägenväljs. Avgörandet av frågor om planintressens existens och tyngd torde ej böraträffas av domstol utan av myndigheter som i andra sammanhang har att taställning till dylika ärenden, dvs. länsstyrelse och i sista hand Kungl. Föredraganden.Av skäl som jag redovisat i den aUmänna motive-ruigen (avsnitt 1.2.4) haropinionsvillkoret i departementsförslaget gjorts tillämpligt oberoende av vemsom sökt anläggningsförrättningen. I övrigt har villkoret utformats helt iöverensstämmelse med promemorieförslaget. Jag anser det sålunda välgrandat attopinionsvillkoret här liksom i 5 kap. 5 § andra stycket FBL ges en ganskaallmän utformning. Även om vissa svårigheter kan komma att möta vidrättstUlämpnuigen, synes några risker från rättssäkerhetssynpunkt inte behövabefaras. Enligt min mening står det också klart att prövningen av dettavillkor liksom av övriga villkor som uppställts med hänsyn tUl enskildaintressen bör ske i judicieU ordning. Imotsats till vissa remissinstanser anser jag det vidare nödvändigt attföreskriva undantag frän opinionsvillkoret för det fall att behovet av anläggningenär synnerligen angeläget. Bestämmelsen härom i andra stycketpromemorieförslaget har därför i oförändrat skick överförts tUl departementsförslaget.Vad som ytterst motiverar denna bestämmelse är givetvis det allmänna intressetav en ändamålsenlig markanvändning. Detta allmänna intresse måste givetvisbeaktas vid tillämpning av bestämmelsen. Emellertid bör betonas attallmänna och enskilda intressen här Uksom eljest när det gäller att förbättrafastighetsbeståndet som regel sammanfaller. I de fall då det kan bli aktuelltatt tUlämpa bestämmelsen torde man därför kunna räkna med att anläggningen ärtill sådan nytta för deltagande fastigheter att fastighetsägarna, sedan det engång bestämts att anläggningen skall inrättas, torde komma att medverka tillatt syftet med denna nås. Somlantmäteristyrelsen anfört kan det särskilt bli aktueUt att tUl- 13 1973.1 saml. lämpaundantagsbestämmelsen i andra stycket i fråga om gemensamhetsanläggning som ärförutsatt i plan eller som har samband med sanermgs-företag. Att som en annanremissinstans ifrågasatt införa en specialbestämmelse för det först angivna slagetav anläggningar är däremot enligt min mening inte lämpligt. Det ligger isakens natur att planmyndig-hetemas uppfattaing i fråga om behovet avanläggning bör tillmätas stor och som regel avgörande betydelse. Harexpropriant eller annan tvångsförvärvare ansökt om anläggningsförrättningenligt 18 § tredje stycket departementsförslaget, gör sig vid tillämpningen avopinionsvillkoret samma synpunkter gällande som i motsvarande situation vidfastighetsreglering (prop. 1969: 128 s. B 364). Dennaparagraf motsvarar 9 § promemorieförslaget och innehåUer allmänna riktlinjerför lokalisering och utförandet av en gemensamhetsanläggning. Promemorieförslaget.Enligt huvudregeln i förevarande paragraf skall gemensamhetsanläggningförläggas och utföras på sådant sätt att ändamålet med anläggningen vinns medminsta intrång och olägenhet utan oskälig kostnad. Liknande bestämmelser finnsi gäUande rätt (6 § första stycket LGA, 4 § första stycket EVL och 7 kap. 4 §första stycket VL). Fråganom lokaliseringen och utförandet av gemensamhetsanläggning är, påpekas det ipromemorian, i första hand att bedöma enligt de i 10-13 §§ promemorieförslagetupptagna bestämmelserna till skydd för allmänna och enskilda intressen.Särskilt villkoret att anläggningen skall stå i överensstämmelse med fastställdplan är givetvis av betydelse i detta sammanhang. Endast om de angivnabestämmelserna lämnar utrymme för olika lösningar blir den nu aktueUa regelntiUämplig. Syftet med bestämmelsen är att skydda såväl enskUda som allmänna intressen.Hänsyn bör härvid tas inte bara tiU ekonomiska utan också till ideella värden.Inte minst naturvårds- och miljövårdssynpunkter bör väga tungt i sammanhanget.Det synes emellertid inte möjligt att ange några närmare riktlinjer för denbedömning som här bör ske. Rättspraxis bör få lösa frågan med hänsyn tillomständigheterna i det enskilda fallet och till de värderingar som råder vidden aktuella tidpunkten. andra punkt av paragrafen har föreskrivits att man får vidta åtgärd för attunderlätta framtida tillbyggnad eller ökat utnyttjande av anläggningen, omåtgärden medför endast ringa ökning av kostnaden. Bestämmelsen har utan sakligändring förts över frän 6 § första stycket LGA. Den tar sikte på sådana fall dåman kan vänta att nya fastigheter kommer att anslutas till anläggningen och detär till fördel att redan vid dess utförande vidta åtgärder som kan underlättaen senare utvidgning. Som exempel härpå nämns i motiven tiU LGA (NJA II 1966s. enparkeringsanläggning, som utförs helt inom en fastighets gränser, kan väntasbli utsträckt senare, så att det blir nödvändigt att ta i anspråk även markfrån fastighet vilken genom en brandmur skiljs från den andra fastigheten. Ommuren redan vid parkeringsanläggningens tillkomst utförs så, att den lätt kanöppnas i samband med utvidgningen av anläggningen, kan vissa merkostnaderundvikas. I motiven har vidare understrukits att frågan huruvida en merkostnadär ringa bör bedömas inte bara med hänsyn till kostnadens absoluta belopp utanockså i jämförelse med totalkostnaden för anläggningen och i förhållande tillde fördelar som åtgärden kan antas medföra. Dessa uttalanden bör enligtpromemorian vara vägledande också vid tillämpningen av den nya lagen. Somframgår av 17 § promemorieförslaget är bestämmelserna i förevarande paragraf,såvitt de innebär skydd för enskUt intresse, av dispositiv natur. Remissyttrandena.Lantmäteristyrelsen framhåller att man vid planläggningen av engemensamhetsanläggning bör sträva efter att nå en så god lösning som möjligt.Något absolut krav på att lösningen skall vara optimal torde inte föreliggavare sig enligt denna paragraf eller enligt andra regler i lagen. Föredraganden.Departementsförslaget stämmer helt överens med promemorieförslaget. Medanledning av vad lantmäteristyrelsen anfört i sitt remissyttrande viU jagframhålla att man vid tillämpningen av huvudregeln i första punkten alltid börgöra en avvägning mellan för- och nackdelar hos oUka planläggningsaltemativ.Någon optimal lösning i den mening att anläggningen skall ge största möjligafördelar bör således inte eftersträvas. 1denna paragraf, som motsvarar 10 § promemorieförslaget, har tagits upp kravenpå anläggnings överensstämmelse med planer och andra bestämmelser för marksbebyggande eller användning. Promemorieförslaget.Första stycket innehåller den viktiga regeln att gemensamhetsanläggning, sominrättas inom område med fastställd generalplan eller med stadsplan,tomtindelning eller byggnadsplan skall stå i överensstämmelse med planen. Dettainnebär, understryks det i promemorian, inte bara att fastställda planlinjerskall följas utan också att anläggningen skall vara ändamålsenlig från desynpunkter som ligger tiU grund för planen. I andra stycket fastsläsprincipen att också andra bestämmelser för marks bebyggande eller användningskall respekteras vid inrättande av gemensamhetsanläggning.Som exempel på sådana bestämmelser anges regionplan, utomplansbestämmelsereller naturvårdsföreskrifter. Eftersom de bestämmelser som här avses ofta intehar plankaraktär utan är utformade som förbud, har den nämnda grandsatsenuttryckts på så sätt att syftet med bestämmelserna inte får motverkas. Vidtillämpningen av första och andra styckena bör fastighetsbildningsmyndighetenenligt promemorian i alla tveksamma faU samråda med den myndighet som annarshar att tillämpa planen eller bestämmelsema. Deolika undantagssituationerna regleras i tredje stycket. Enligt första punktenfår dispens från plan eller bestämmelse medges av eller, efterdelegation, av . Som föratsättning härför har endast angetts attsärskilda skäl föreligger. I promemorian uttalas att föreskrifter beträffandeförfarandet vid dispensgivning och om talan mot beslut i sådant ärende börmeddelas av Kungl Maj:t (jfr 55 § promemorieförslaget). Föreskrifterna synesböra anpassas till vad som gäller i fråga om dispens enligtbyggnadslagstiftningen (jfr prop. 1969: 128 s. B 120 och 125). Andrapunkten i tredje stycket avser det fall ätt undantag från plan ellerbestämmelse redan medgetts i samband med prövning av ansökan om byggnadsloveller i annan särskild ordning. För undvikande av onödig dubbelprövning harföreskrivits att medgivande enUgt anläggningslagen då inte behövs. Ipromemorian understryks att full identitet måste råda mellan den anläggning somavses med det tidigare medgivandet och den som är aktuell vidanläggningsförrättningen. I annat fall krävs nytt medgivande antingen enligtden särskilda lagstiftningen eUer enligt dispensregeln i första punkten. tredje punkt har fastslagits att man utan särskilt medgivande får göramindre avvikelse från plan, om det är förenligt med planens syfte. Bestämmelsentar sikte på sådana fall då en plan i någon detaljfråga fått ett mindrelämpligt innehåll och det är uppenbart att en avvikelse inte strider mot deintentioner som ligger bakom planen. Bestämmelsen bör, betonas det ipromemorian, tillämpas med försiktighet och samråd bör ske med planmyndigheteni tveksamma fall. Det är självklart att avvikelsen inte får innebära attallmänt eller enskilt intresse förnärmas. Tillläggas bör att det med hänsyntill den utformning andra stycket fått inte behövs någon särskild föreskrift omatt avvikelse som sagts får göras från andra bestämmelser om markanvändningän planer. Av22 § promemorieförslaget framgår att har rätt att med bindandeverkan för fastighetsbildningsmyndigheten avgöra att hinder mot anläggningenmöter enligt förevarande paragraf. Remissyttrandena.Enligt är de i paragrafens första stycke angivna planerna av denart att de ofta inte kommer att innehålla någrauppgifter om den gemensamhetsanläggning som avses med en ev. förrättning.Kravet på att anläggningen skall stå i överensstämmelse med planen kanföljaktligen i denna situation ej uppfyUas. För dessa faU torde enligthovrätten i stället böra krävas att anläggningen ej strider mot planens syfte. Utredningen omledningsrätt och vägutredningen framhåller att tredje stycket i paragrafen börutformas så att dispensbefogenhet överensstämmer med motsvaranderegler i byggnadslagstiftningen. Enligt dessa får endast efterbyggnadsnämndens tUlstyrkande medge avvikelse från fastställd generalplan ellerstadsplan. Härigenom skulle också överensstämmelse nås med senaste lydelse av 3kap. 2 § tredje stycket FBL. anser däremot att de nu berördabestämmelserna bör utformas i huvudsaklig överensstämmelse med nuvaranderegler i LGA. I annat fall kan man få den situationen att byggnadsnämndenenligt 22 § promemorieförslaget lämnar medgivande till sådan anläggningbeträffande vUken man tidigare tillstyrkt undantag från faststäUd plan. Detsynes för sådant fall enklare och rationellare att samla dessa bedömanden ochanknyta dem till medgivande enligt 22 §. Enligt grustäktskommitténbör uttrycket "medgivande enUgt denna lag" i paragrafens tredjestycke förtydligas så att det klarläggs, om det avser även byggnadsnämndensmedgivande enligt 22 § promemorieförslaget eller om medgivande av sistnämndaslag krävs under alla förhållanden.