prop · FW0330 · 1973-12-31 00:00:00 — Härtill kommer att enpart inte sällan ingår förlikning på grundval av överväganden som inte är avjuridisk eller ekonomisk art. Förhållandet kan t.ex. helt enkelt vara det attparten önskar få ett slut på en psykiskt pressande konflikt, I sådanasituationer kan en förlikning ibland leda till ett helt annat resultat än endomstolsprövning skulle ha gjort. Att låta enbart resultatet av förlikningenligga till grund för fördelning av rättegångskostnaderna kan med hänsyn härtiUknappast vara lämpligt. Motden angivna bakgrunden anförs i promemorian att en utvidgning av rätten tillersättning för kostnad som uppkommit före talans väckande inte bör gälla utanbegränsning. En naturlig utgångspunkt är parternas talan i själva rättegången.I den mån förlikningsförhandlingen direkt syftat till att få till stånd enuppgörelse rörande fråga som omfattas av parternas yrkanden i rättegången bör förhandlingen utanbetänkligheter kunna betraktas som en i princip ersättningsgill åtgärd förrättegångens förberedande. Det bör härvid inte spela någon roll omförhandlingen lett till modifikationer av yrkandet eller om den visat sig heltresultatlös. 1 det förstnämnda fallet uttalas att förhandlingen f.ö. ofta syneskunna vara ersättningsgill redan enligt nuvarande ordning, eftersom parternasståndpunkter ju därigenom blivit preciserade. Däremot kan situationen bli merakomplicerad om det från början finns flera yrkanden från ena partens sida.Vidhåller parten även efter förhandlingen sina yrkanden, eventuellt med någonjämkning, föreligger naturligtvis inte någon skillnad från det angivnafallet med endast ett yrkande. Om däremot parten efter förhandlingen bedömersina utsikter till framgång beträffande vissa av yrkandena som små och därförfullföljer endast ett yrkande till rättegång, framstår det som mindre skäligtatt motparten, om yrkandet bifaUs, skall vara ersättningsskyldig också för förhandlingskostnadersom hänför sig till de yrkanden som inte fullföljts. Och skulle förlikning haträffats beträffande något eller några yrkanden bör ju såsom förut nämntskostnadsfrågan i den delen regleras med tillämpning av principerna i 18 kap. 5§ RB. I promemorian föreslås att rättentill ersättning för förprocessuella förhandlingar begränsas till förhandlingarrörande frågor som har omedelbar betydelse för parternas talan sådan densedermera utformas i rättegången. En fråga får enligt promemorian anses varaav omedelbar betydelse för parternas talan om den ligger till grund föryrkandena! Det skulle alltså huvudsakligen vara i fall av resultatlösaförlikningsförhandlingar rörande själva processföremålet som ersättningsrättenblir aktuell, En fråga som inte ligger till grund för yrkanden i målet ansesdäremot endast vara av medelbar betydelse för talan, även om frågan rörförhållanden som ligger nära dem som behandlas i målet. Härigenom avskiljs frånersättningsrätt förhandling angående fråga där part frånfallit sittursprungliga yrkande, Uksom förhandling angående fråga där förlikning kunnatuppnås. Med en sådan ordning kommer man också ifrån det emellanåt vanskligaspörsmålet om förlikning alls kommit till stånd beträffande viss fråga. Skillnadenmellan förlikning och mer eller mindre ömsesidiga inskränkningar definitivteller tillsvidare av talan kan sålunda i praktiken vara svår attupprätthålla, påpekas det. Också ett ensidigt avstående från ena partens sida,genom erkännande, medgivande eller eftergift, från att fortsättningsvis hävdaen ursprungligen intagen ståndpunkt torde kunna vara att anse som enförlikning. Det framhålls särskUt i promemorianatt man från det nu behandlade fallet, där det vid en förlikningsförhandlingföreligger flera olika yrkanden från ena parten, bör skilja det fallet, attpart åberopar flera alternativa grunder till stöd för ett yrkande. Även om eneller flera av dessa grunder skulle frånfallas efter förhandlingen och partenendast åberopa en av dem i själva rättegången anses likväl rätt till ersättning förförhandlingskostnad böra medges, om parten vinner målet. Till stöd härföråberopas till en början att partens inskränkning av den tilltänkta talan tyderpå att förhandlingen lett till en precisering av hans ståndpunkt och därmedvarit till nytta för rättegångens förberedande. Och hade parten inte frånfallitvissa grunder utan vidhållit dem samtliga i rättegången hade han ju i regel fåttersättning för sina kostnader, även för kostnad som hänför sig till grunder somdomstolen inte godtog. Härvid bortses naturligtvis frän sådana fall attbestämmelserna i 18 kap. 6 § RB om påföljd för försumlig processföring är atttillämpa. Om en förhandling gällt både frågorav i princip ersättningsgill beskaffenhet och frågor som inte är av omedelbarbetydelse för talan i målet bör en uppdelning av kostnaderna om möjligt göras,1 den mån kostnaderna för de olika frågorna inte kan särskiljas får en uppskattningske. Ofta torde väl det yrkande som fullföljts till rättegång så avsevärtdominera förhandlingen att ett frånfallet yrkande inte nämnvärt påverkarkostnaden för förhandlingen. Förhållandet kan ocksä vara det att ett frånfalletyrkande grundats på i stort sett samma omständigheter som det yrkande somfullföljts, I dylika fall får hela förhandlingskostnaden anses som en rättegångskostnad. Även om kostnaden för vissaförprocessuella förhandlingar i princip bör betraktas som rättegångskostnad ärdärmed inte givet att den i målet tappande parten med nödvändighet kommer attbli ersättningsskyldig för kostnaden. Liksom rättegångskostnad i allmänhetmåste, erinras det, kostnad för förlikningsförhandling före rättegången havarit skäligen påkallad för tillvaratagande av partens rätt. Onödigtförlikningsarbete kan sålunda aldrig vara ersättningsgiUt, Vidare blirbestämmelserna i 18 kap, 4 och 6 §§ om kvittning och jämkning av kostnader samtom påföljd av försumlig processföring att tillämpa också beträffande den del avparts kostnadsanspråk som grundas på förlikningsförhandlingar, 1 enlighet med det anförda föreslåsi promemorian att 18 kap, 8 § första stycket RB kompletteras med en bestämmelseenligt vilken förhandling angående fråga som har omedelbar betydelse förpartens talan skall anses som en åtgärd för rättegångens förberedande. Så gott som allaremissinstanserna är positiva till syftet med förslaget, nämligen att stimuleratvistande parter att söka lösa sina meningsskiljaktigheter utan att tillgripaett ofta dyrbart och tidsödande rättegångsförfarande. Vattenlagsutredningenuttalar sålunda att förslaget synes ansluta sig väl till den ståndpunkt HDintagit i rättsfallet NJA 1960 s,55 i fråga om ersättning för kostnad somföranletts av sammanträde enligt 4 § i kungörelsen (1953:177) angåendeförberedelse av vissa företag enligt vattenlagen (jfr numera 6 §vattenrättskungörelsen 1971:789), Samman- träden av detta slag torde ofta kunna jämställas medförlikningsförhandlingar, eftersom deras syfte bl,a, kan vara att utjämnamotsättningar mellan olika intressen och tillgodose önskemål på ett sätt somkanske inte är möjligt om förhandling upptas först i samband med domstolsbehandling.Från några håll görs det emellertid gällande att rättstillämpningen är meraliberal i fråga om ersättning för förprocessuellt arbete än som förutsatts iförarbetena till 18 kap, 8 § RB, Eftersom den föreslagna utvidgningen av rättentill ersättning således redan kan antas ha blivit tillgodosedd genomrättspraxis skulle alltså lagändringen vara onödig. Bland dem som ger uttryckför en sådan uppfattning märks de tre hörda hovrätterna och några tingsrätter .Svea hovrätt menar att det föreslagna stadgandet får ses mera som en indirektstimulans till förlikningsarbete. Hovrätten har dock den uppfattningen att icivila mål advokater i mycket stor utsträckning försöker helt eller delvisförlika sina parter genom sammanträden eller skriftväxling. Att så skulle haskett utan ersättningsrätt är naturligtvis inte fallet och man torde därförkunna utgå från att befogad ersättning inkluderats i partsombudensersättningsanspråk i målet samt utan gensaga accepterats vid fastställandet avkostnadsersättningar. En rättsutveckling i motsatt riktning kan med lagensnuvarande utformning knappast befaras och ett införande av det föreslagnastadgandet förefaller därför obehövligt, särskilt som det ändå inte kan görasoberoende av de övriga ersättningsreglerna i kapitlet, DärtiU kommer att densnävare utformning, som stadgandet erhållit i förhållande till förslaget ipropositionen 1972:4, väl kan tänkas medföra en ej åsyftad återhållsamhet iförlikningsförsöken. Andra remissinstanser anför liknande synpunkter men sägersig inte vilja motsätta sig att frågan får en uttrycklig reglering i lag.Hovrätten för Nedre menar att den utredning promemorian innehåller äralltför knapphändig för att det skall vara möjligt att bedöma om behov föreliggerav reglering av den aktuella kostnadsfrågan eller hur erforderliga regler i såfall bör utformas. Flera remissinstanser pekar på detvanskliga att på ett sätt som ger någon ledning söka i lagtext precisera vilkakostnader före rättegången som skall vara ersättningsgilla. Man menar attpromemorians lagförslag styrker denna tes. Hovrätten för Nedre ärkritisk mot uttalandet i promemorian att part som vid förhandling förerättegången åberopat flera alternativa grunder för sin talan men som vid förhandlingenfrånfaller en eller flera av dem likväl skulle kunna få ersättning förförhandlingskostnaden om han vinner målet. Hovrätten ifrågasätter om inteförslaget i detta hänseende leder för långt. I andra hänseenden anser hovrättenbestämmelsen vara alltför snäv och formell. Hovrätten ansluter sig härvid tillett uttalande av där tingsrätten framhåller att det kanfinnas skilda anledningar tUl att en part frånfallit ett yrkande som hanursprungligen tänkt När det exempelvis gäller frågan om upplösningav äktenskap torde det kunna förekomma fall, där en fråga väl icke haromedelbar betydelse för det i en senare rättegång framställda yrkandet, mendock kan ha sådant direkt samband med detta att den föreslagna regeln kanframstå såsom obillig. En uttrycklig lagregel av föreslaget innehåll skullekunna medföra en alltför snäv begränsning, om avgörande betydelse alltid skalltillmätas huruvida frågan kommit att ligga utanför rättegången såsom denslutligt kommit att begränsas genom direkta yrkanden eller ej. Hovrättenuttalar sammanfattningsvis att man inte blivit övertygad att det i promemorianframlagda förslaget innefattar en lämplig och riktig avvägning mellan de skildaintressen som här gör sig gällande, ifrågasätter om denföreslagna avfattningen av 18 kap, 8 § inte är alltför restriktiv och föreslåratt ordet 'omedelbar' byts ut mot 'väsentlig'. Också anserpromemorians förslag vara alltför restriktivt. Tingsrätten påpekar att desspraxis är så liberal att den föreslagna ändringen skulle innebära enbegränsning av parts möjlighet att få ersättning för förlikningsförhandlingar. Det kan påpekas attadvokatsamfundet inte berört den här aktuella frågan i sitt remissvar, 5 Domförhet i mål om konkursarvoden Nuvarande ordning m.m. Beträffandehandläggning som enligt KL ankommer på rätten är om rättegången itvistemål tillämpliga, i den mån avvikande föreskrifter inte har meddelats iKL, I princip skall aUtså rätten i konkursmål ha en sammansättning med trelagfarna domare, 1 211 § KL, som innehåller vissa särbestämmelser förförfarandet i konkursmål, har gjorts undantag från huvudregeln endast för målom egendomsavträde. Vid huvudförhandling i sådant mål är tingsrätt domför meden lagfaren domare. I övrigt är däremot de för tvistemål gällandedomförhetsreglerna tillämpliga i mål som prövas enligt KL. I skrivelse den 10 september 1971till statsrådet och chefen för har justitiekanslern ()anfört att han vid inspektion av olika tingsrätter har uppmärksammat att ettstort antal mål rörande arvoden i konkurs inte avgjorts varigenom dröjsmål medkonkursernas avslutande uppstått. Som orsak till dröjsmålet har i ett flertalfall anförts att svårigheter förelegat att få tUl stånd den föreskrivnasammansättningen med tre lagfarna domare. JK ifrågasätter därför ibetraktande av att de flesta arvodesmålen är av relativt enkel beskaffenhet om inte en översyn av nu gällande bestämmelser borde komma tiU stånd. Ipromemorian uttalas att den genom underrättsreformen tillkomna ordningen medkollegial sammansättning vid huvudförhandlingi tvistemål inte utan vägande skäl bör frångås. Det är emellertid givet att detfrämst är i de svårare målen som en kollegial sammansättning behövs. Som JK harframhållit är arvodesmålen i stor utsträckning av så enkel beskaffenhet att en kollegialsammansättning kan avvaras, om den ger upphov till olägenheter. Det föreslås därför att domförheten regleras påsamma sätt i arvodesmålen som i mål om egendomsavträde. Härigenom blirtingsrätt i allmänhet domför med en lagfaren domare. En sådan ordning hindrarinte, påpekas det, att tingsrätt avgör målet i kollegial sammansättning, omprövningen av arvodesfrågan med hänsyn till beloppens storlek eller annars kananses mer krävande. Promemorians förslag hälsasgenomgående med tillfredsställelse. 1 flera yttranden knyter man an tilluttalandet i promemorian att mera krävande arvodesmål även i fortsättningenbör avgöras med tre ledamöter i rätten. anmärker dockatt möjligheten att alltjämt avgöra arvodesmål i kollegial sammansättning ipraktiken troligen kommer att utnyttjas endast i mycket ringa omfattning. Överhuvud torde nämligen alternativa domförhetsregler medföra att det enklarealternativet nästan undantagslöst väljs. Tingsrätten har dock inga invändningarmot förslaget. , som därvid ansluter sig tillyttrandena från och tingsrätter, ifrågasätter om intesamma skäl som anförs för ändringen i KL kan motivera motsvarande ändring ilagen (1946:807) om handläggning av domstolsärenden bl,a. i fråga om mål omlikvidation enligt 174 § aktiebolagslagen (1944:705), Enligt 14 § lagen (1937:249)om inskränkningar i rätten att utbekomma allmänna handlingar (den s,k,sekretesslagen) får handlingar i ärenden rörande hälsovård och sjukvård iprincip inte lämnas ut, i vad de angår enskilds personliga förhållanden, utanhans samtycke tidigare än efter handlingens datum, I 8 § allmänna läkarinstruktionen (1963:341)stadgas att läkare inte får yppa vad honom i denna hans egenskap blivit iförtroende meddelat eller i oträngt mål uppbara vad han själv funnit angåendesjukdomen eller dess uppkomst. Motsvarande bestämmelser om tystnadsplikt gällerenligt särskilda författningar för andra kategorier av medicinalpersonal såsomtandläkare, apotekare, barnmorskor och sjuksköterskor. Bestämmelsen omsjuksköterskas tystnadsplikt är intagen i 8 § reglementet (1957:656) försjuksköterskor, I denna paragraf anges att sjuksköterska ej må yppa vad henne idenna egenskap blivit i förtroende meddelat, ej heller i oträngt mål uppenbara vad hon själv iakttagit angående patientsenskilda förhållanden. Vidare innehåller sjukvårdslagen (1962:242) i 35 § enallmän bestämmelse om tystnadsplikt vilken gäller såväl vissa grupper avkommunala förtroendemän som sjukvårdspersonal och övrig personal inomsjukvården eller dess förvaltningsorgan. Enligt 20 kap, 3 § kan ämbetsman, som ypparvad han är pliktig att hemlighålla, fällas till ansvar för brott mottystnadsplikt, I detta sammanhang bortses från de speciella regler som gällernär överträdelse av tystnadsplikt sker genom offentliggörande i tryckt skrift,1 rättspraxis (NJA 1931 s,377) har sjuksköterska i allmän tjänst ansettsunderkastad ämbetsansvar. Enligt 36 kap. 1 § RB gäller som huvudregel att var och ensom inte är part får höras som vittne. Ämbets- eller tjänsteman eller den somär förordnad eller vald att förrätta offentligt tjänsteärende eller utöva annanallmän befattning får dock inte höras angående något som han har att iakttatystnad om på grund av denna sin ställning (36 kap. 5 § första stycket). Inteheller får advokat, läkare, tandläkare, barnmorska, kurator vid vissa familjerådgivningsbyråer,eller deras biträden, höras angående något som har anförtrotts dem på grund avdenna deras ställning eller som de har erfarit i samband därmed, om det inte ärmedgivet i lag eller den till vars förmån tystnadsplikten gäller gett samtyckedärtill (5 § andra stycket). Begränsningarna i rätten att höra advokater m.fl.som vittnen gäller dock inte i mål om brott för vilket straffminimum ärfängelse (5§ fjärde stycket). Vittnesförbudet enligt paragrafens förstastycke är bestämt med hänsyn till det offentliga intresset av att vissaförhållanden inte kommer till allmänhetens kännedom. Det i andra stycketavsedda vittnesförbudet är uppställt huvudsakligen till skydd för enskilda, Imotiven till bestämmelsen (SOU 1938:44 s,392) framhålls att vissa yrkesutövareintar en sådan förtroendeställning i förhållande till allmänheten att en visstystnadsplikt till skydd för den enskilde är påkallad. Med hänsyn till viktenav att tillgängliga upplysningskällor kan utnyttjas i rättegång bör dock storförsiktighet iakttas när det gäller att bestämma yrkesgrupper för vilkatystnadsplikten bör gälla. Omfattningen av tystnadsplikten är begränsad tillvad vederbörande fått sig förtrott på grund av sin yrkesställning eller erfariti samband därmed. Det krävs inte att uppgifterna uttryckligen anförtrotts undertystnadslöfte utan det är tillräckligt att de lämnats under sådanaomständigheter att det skäligen kan antas ha skett i fortroende. Undantag fråntystnadsplikten avser endast fall då det är i lag medgivet eller den till varsförmån tystnadsplikten gäller samtycker därtill. Föreningen erinrar om att bestämmelser om legitimationsåsom sjuksköterska införts genom sjuksköterskereglementet (1957:656), Legitimerad sjuksköterska kan sålundaden bli som med godkända betyg genomgått statlig eller av staten godkändsjuksköterskeskola eller eljest förvärvat det mått av kunskap och färdighet sommotsvarar vad sådan skola avser att bibringa. Enligt föreningen måste detframstå som naturligt att även legitimerad sjuksköterska inbegrips bland deyrkesutövare som enligt 36 kap, 5 § RB är fritagna från vittnesplikt. Attsjuksköterska inte tidigare medtagits kan möjligen ha motiverats av attbegreppet sjuksköterska för lagrummets tillkomst inte var klartutformat. Sedan sjuksköterskorna numera i likhet med läkarna blivitlegitimerade har emellertid kåren vunnit sådan fasthet att hinder inte bör mötaför att sjuksköterskor liksom advokater, läkare, tandläkare eller barnmorskorkan upptas bland de yrkesutövare som befriats från vittnesplikt. Den nu gällande ordningen är enligt föreningen intetillfredsställande. Sjuksköterska är enligt sjuksköterskereglementet ålagdtystnadsplikt. Bryter hon mot denna är hon liksom läkaren förfallen till ansvarenligt 20 kap, 3 § . Det kan under sådana förhållanden inte varariktigt att sjuksköterska i motsats till läkare skall vara skyldig att vittnaom sådant som omfattas av hennes tystnadsplikt. För en patient som vårdas iöppen eller sluten vård kan det vara av väsentlig betydelse att vad patienten iförtroende meddelar en sjuksköterska inte kommer till allmänhetens kännedom päden omvägen att tystnadsplikten för sjuksköterskan utan vidare upphävs om honkallas som vittne inför domstol. Det kan inte vara rimligt att olika reglerskall gälla för vittnesplikten om patienten anförtror sig till en läkare ellertill en sjuksköterska. Föreningen hemställer därför att det görs tillägg förlegitimerad sjuksköterska bland de i 36 kap, 5 § andra stycket uppräknadeyrkesutövarna, som är befriade från vittnesplikt. Sjuksköterskeföreningensframställning har genomgående mottagits positivt av remissinstanserna, I flerayttranden pekas dock på att den av föreningen aktualiserade lagändringen ipraktiken endast torde beröra en jämförelsevis liten grupp av sjuksköterskor.Eftersom sjuksköterska som är anställd i aUmän tjänst omfattas av ämbetsansvarär hon sålunda redan f.n. undantagen från vittnesplikten enligt vad som sägs i36 kap. 5 § första stycket. Och i den mån sjuksköterskan tjänstgör som biträdeåt läkare - vilket torde vara normalfallet åtnjuter hon enligt paragrafensandra stycke samma frihet från vittnesplikt som läkaren. Utanför paragrafenfaller emellertid privatanställda eller privatpraktiserande sjuksköterskor iden mån de inte är att betrakta som biträden åt läkare, JK framhåller, att ävenom denna grupp av sjuksköterskor torde vara fåtalig, de skäl som ligger bakom36 kap, 5 § andra stycket RB likväl torde ha samma styrka beträffande dem sombeträffande andra uppräknade kategorier. Eftersom sjuksköterskorna genomtillkomsten av reglemente numera bildar en avgränsad och legitimeradyrkesgrupp på sammasätt som t,ex. barnmorskor har JK ingen erinran mot att sjuksköterska intas iuppräkningen i paragrafen. Liknande synpunkter uttalas av socialstyrelsen.Styrelsen påpekar att sjuksköterskans ställning är sådan att hon i samband medsin yrkesutövning gång efter annan får kunskap om förhållanden avförtroendenatur. Sådan kunskap kan vara exakt densamma som kommer läkare ellerbarnmorska till del. Enligt styrelsen finns det starka skäl som talar för attsamma regler för begränsning av vittnesplikten bör gälla för sjuksköterska somför andra i 5 § andra stycket omnämnda yrkesgrupper. erinrar om att det i allt större utsträckning ankommer påsjuksköterska att utöva sina funktioner självständigt och inte primärt sombiträde åt läkare. Det torde kunna förutsättas att sjuksköterska härvid göriakttagelser och får motta förtroliga meddelanden i minst samma mån som i sin tidigarefunktion. Det låter sig då svårligen motivera att sjuksköterska såsom biträdetill läkare är befriad från vittnesplikt men efter självständig yrkesutöveningkan vara skyldig att avlägga vittnesmål. Också berörutvecklingen inom sjukvården. Förbundet påpekar att nuvarande regler omtystnadsplikt har tillkommit vid då medicinsk hjälp i huvudsak var enangelägenhet mellan patienten och läkaren, I dagens läge kommer emellertidpatienter i såväl öppen som sluten vård i kontakt med åtskilliga kategorier avsjukvårdspersonal. Det är inte endast fråga om läkare och sjuksköterskor utanäven assistenter av olika slag, kuratorer, gymnaster, terapeuter,undersköterskor, biträden m.fl. Att i lagtexten införa endast vissapersonalkategorier och beträffande övriga ange en samlingsbeteckning somdärtill kan bli föremål för olika tolkningar förefaller inte vara en lämpliglösning. Förbundet, som biträder sjuksköterskeförbundets framställning, villdärför föreslå att en översyn i ett sammanhang sker av all sjukvårdspersonalsvittnesplikt. I samband med förvaltningsrättsreformen företogsinom en genomgång av ett mycket stort antal lagar ochförfattningar av förvaltningsrättsligt innehåll. Syftet med genomgången varatt så långt möjligt harmonisera de förvaltningsrättsligaspecialförfattningarna med den grundläggande förfarandelagstiftningen. En sådanavstämning mellan olika författningar var för övrigt ofrånkomlig på det förvaltningsrättsligaområdet med hänsyn till att reformen gällde i princip allaförvaltningsmyndigheter och förvaltningsdomstolar. 1 förhållande till deaUmänna domstolarna är däremot läget ett annat. lagarna är ju inte tillämpliga för de allmänna domstolarnai deras dömande verksamhet och någon direkt konkurrens mellan dessa lagar ochRB kan inte uppkomma. Detta hindrar dock inte att förvaltningsrättsreformenaktualiserar en del ändringar också i RB. Visserligen har RB i åtskilligaavseenden utgjort förebild vid utarbetandet av de förvaltningsrättsligalagarna. Det föreligger dock betydande skillnader mellan RB och dessa lagar. Deflesta skiljaktigheterna beror givetvis av de olikartade förhållanden somgäller för verksamheten vid de allmänna domstolarna samt vidförvaltningsmyndigheterna och förvaltningsdomstolarna. är skillnadendock knappast föranledd av olikheter i arbetsbetingelserna utan beror huvudsakligenav en strävan i de förvaltningsrättsliga lagarna efter en mera tidsenligreglering än den RB innehåller. Redan i samband med förvaltningsrättsreformenförutskickade jag att vissa ändringar i RB kunde vara motiverade.