prop · FW03140 · 1973-12-31 00:00:00 — Skulle emellertid detinternationella arbetet inte leda tUl positivt resultat inom rimlig tid fårfrågan tas upp till förnyat övervägande. På gmnd av det nu anförda biträderjag det i promemorian framförda förslaget att den föreslagna lagen omansvarighet för oljeskada i likhet med ansvarighetskonventionen skall varatillämplig endast på skada orsakad av beständig olja. Generaltullstyrelsenhar ifrågasatt riktigheten av den i promemorian hävdade tolkningen attansvarighetskonventionen inte omfattar brandskador. Enligt min uppfattning kandet inte råda någon tvekan om att konventionens tiUämplighet är begränsad tillegentiiga föroreningsskador. Konventionen reglerar endast ansvarigheten för"skada genom förorening", vilket begrepp definieras som skada orsakadav förorening ("contamination") genom olja. Skador av annat slag, t.ex. brandskador, omfattas sålunda inte av ansvarighetskonventionen. Den ipromemorian föreslagna lagstiftningen är likaledes tillämplig endast på egentligaföroreningsskador. Även jag anser det lämpligast att låta tillämplighetenavgränsas på detta sätt. Ansvarighetskonventionenär i geografiskt hänseende begränsad till att omfatta endast skada genomförorening som uppkommit inom fördragsslutande stats område, däri inbegripetdess territorialvatten, samt på förebyggande åtgärder som vidtagits i syfte attförhindra eller begränsa skada inom sådan stats område. Idepartementspromemorian föreslås att den svenska ansvarighetslagen skall gesett motsvarande tillämpningsområde. Det är inte möjligt för attensidigt göra sin lagstiftning tUlämplig på skada som uppkommer påinternationellt vatten, t. ex. skada på fiskeutrastning. Den i promemorianförordade regleringen av lagstiftningens geografiska tillämpningsområde fårdärför godtas. Med anledning av ett uttalande under remissbehandlingen vill jagframhålla att lagen är tUlämplig så snart skada har uppkommit i , ochsåledes även om oljeutsläppet har skett på det fria havet och oljan sedermeradriver in på svenskt vatten. Erfarenhetenvisar att oljeutsläpp kan drabba fisket på ett kännbart sätt, t. ex. genomskadlig inverkan på lekområden och uppväxtplatser för yngel och pånäringskedjorna i havet. Sådana skador kan även uppstå i samband medförebyggande åtgärder, t. ex. vid användning av kemiska oljebekämpningsmedel.Frågan om lagens tillämplighet i frå- gaom sådana skador har berörts i och fiskeriintenden-ternasremissyttranden. Jag vUl med anledning härav framhålla att dessa skador somregel drabbar den miljön i allmänhet och att det sällan är möjligt förnågon att visa att just han lidit skada av direkt slag genom ett oljeutsläpp.Det torde sålunda inte vara möjligt att med skadeståndsrättslig lagstiftningkomma tUl rätta med frågan om ersättning för ekologiska skador på den marinamiljön utan den får lösas på annat sätt. Skulle skada drabba en fiskeodlingeUer liknande kan däremot ersättning utgå enligt den föreslagna lagstiftningen. Under olyckligaomständigheter kan olja som härrör från oljeborrnings-verksamhet på havsbottenorsaka omfattande skador. Den svenska lagstiftningen saknar f. n. särskUdaregler angående ansvarigheten för sådana skador. i Göteborghar framhållit att det är önskvärt att en internationell lagstiftning uppnåsockså på detta område. Jag vUl med anledning härav upplysa att ettinternationellt samarbete påbörjades med syfte att skapa enregional konvention för om ansvarighet för föroreningsskadororsakade av oljeborrning på kontinentalsockeln. Jag delar uppfattningen att detmed hänsyn till den snabba utvecklingen av oljeborrnings verksamheten framförallt på är angeläget att en enhetiig internationell reglering avdenna fråga kommer till stånd. Vad angår den föreslagnaansvarighetslagens tillämplighet på skada orsakad av olja som härrör frånanläggningar för oljeborrning torde det klart framgå av 1 § att fastaoljeborrtorn inte omfattas av ansvarighetslagen. Sådana oljeborrtorn omfattasinte av fartygsbegreppet och kan inte heller anses som sådana anordningar vilkaenligt paragrafens andra stycke jämställs med fartyg. Detsamma gäller flytandeoljeborrtorn när det gäller skada som uppkommer under det tomet är förankrat påborrplatsen. Däremot torde ett flytande oljeborrtorn som befinner sig underförflyttning vara att jämställa med fartyg enligt 1 § andra stycket, varförlagstiftningen i princip är tillämplig på oljeskada som uppkommer under endylik förflyttning. 1954 årsoljeskyddskonvention (ändrad åren 1962,1969 och 1971) reglerar vilkaoljeutsläpp som får ske till havs. För svensk del finns på konventionen grundadebestämmelser i detta avseende i lagen (1972: 275) om åtgärder motvattenförorening från fartyg. Gällande rätt tilllåter sålunda under vissaföratsättningar utsläpp i vissa mängder. Med anledning av remissyttranden avredareföreningen och handelskammaren i vill jag understryka att detsaknar betydelse för fartygsägarens skadeståndsansvar att det oljeutsläpp somorsakat skadan skett i enlighet med gällande bestämmelser. Den omständighetenatt vissa oljeutsläpp är tillåtna i den meningen att de inte är straffbaraenligt lagen om åtgärder mot vattenförorening innebär inte att fartygets ägaregår fri från att utge ersättning om oljeutsläppet ger upphov till skador. Departementspromemorianbehandlar ingående (avsnitt 13.3) frågan om kanalisering av ansvarigheten tillfartygsägaren, dvs. hinder att föra ersättningstalan mot skadevållare ellerannan som inte är fartygets ägare. I promemorian föresläs för det första attanspråk på ersättning för oljeskada inte får göras gällande mot redare som inteär fartygets ägare, befraktare, annan som i redares ställe handhar fartygetsdrift, avlastare, lastemottagare, lastägare, lots eller annan som utan atttillhöra besättningen utför arbete i fartygets tjänst. Vidare omfattar deföreslagna kanaliseringsreglerna bärgare av fartyg eller last samt den somvidtar förebyggande åtgärder. Slutiigen föreslås i promemorian att ersättningsanspråkinte skall få göras gällande mot någon som är anställd hos fartygsägaren ellerhos annan av de nämnda personerna. Förbudet för den skadelidande att resaersättningsanspråk mot de personer som nämnts föreslås i promemoriankompletterat med en bestämmelse om att fartygets ägare inte får utövaregressrätt mot lots, bärgare eller den som vidtagit förebyggande åtgärdereller mot anställd utom i fall då den mot vilken anspråket riktas har vållatskadan uppsåtligen eller av grov vårdslöshet. Deföreslagna kanaliseringsreglerna har fått ett gynnsamt mottagande av remissinstanserna.Även jag finner den föreslagna regleringen i huvudsak väl avvägd. Med anledningav vissa uttalanden under remissbehandlingen vUl jag anföra följande. harhävdat att det inte finns något behov av att från anspråk utesluta avlastare,lastemottagare eller lastägare. Den föreslagna regleringen med ett striktansvar för fartygets ägare, vilket kompletteras med rätt till ersättning frånden internationella fonden, medför dock enligt min mening att det inteföreligger nämnvärt behov av ett skadeståndsansvar för andra personer. Frånförsäkringsmässiga synpunkter innebär det föreslagna systemet också uppenbarafördelar eftersom behovet av försäkringsskydd minskar. En koncentration avskadeståndsanspråken till fartygets ägare och, i förekommande fall, den internationellafonden innebär också processekonomiska fördelar. Det bör dock framhållas attden föreslagna kanaUseringsregeln inte inskränker fartygsägarens regressrättmot personer på lastägarsidan. Ipromemorian diskuteras om ansvarighetskonventionen medger att regressrätt överhuvud taget får utövas mot de personer som omfattas av uttrycket "servantsor agents of the ovi'ner", dvs. fartygsägarens anställda och personer somföreträder honom. Promemorieförslaget innebär som nämnts att regressrättföreligger endast om vederbörande har vållat skadan uppsätiigen eller av grovvårdslöshet. Vid det tidigare nämnda mötet i , där frågan diskuterades,rådde delade meningar om konventionens rätta tolkning på denna punkt Det fram- fördesdock inte några allvarligare betänkligheter mot att tillåta regres, i denomfattning som föreslås i departementspromemorian. För eger del anser jag attde starkaste skälen talar för att frågan om regress inte regleras i konventionenutan att de fördragsslutande staterna står fria att reglera denna fråga i sininterna lagstiftning även såvitt avser personer som omfattas av uttrycket"servants or agents of the owner". Även om sociala skäl talar föratt regressrätten bör inskränkas kraftigt vore det enligt min mening inte helttillfredsställande att förbjuda regress mot exempelvis en medlem avbesättningen som genom sabotage orsakar oljeskada. Inte ens på det rättsområdedär kanaU-sering av ansvarigheten drivits längst, nämligenatomskadeståndsrät-tens, utesluts regress vid uppsåtligt skadevållande. Jagförordar därför i likhet med promemorian att regressrätt skall få utövas ävenmot fartygsägarens anställda och personer som företräder honom om skadan harvållats uppsåtligen eller av grov vårdslöshet. Flertaletremissinstanser har godtagit promemorians förslag om kanalisering avansvarigheten såvitt avser bärgare och den som vidtar förebyggande åtgärder.Sjöfartsverket har dock uttalat viss tveksamhet på denna punkt. Enligt verketkan avsaknaden av ett skadeståndsansvar leda till att bärgaren använder metodersom är olämpliga ur oljeskyddssynpunkt. Verket anser dock inte att de skäl somkan anföras mot den i promemorian valda lösningen är av sådan tyngd att enannan lösning bör föreslås. anser att fartygsägaren bör hamöjlighet att göra regressanspråk gällande mot person som har vidtagit förebyggandeåtgärder. För egen del vill jagsärskilt understryka vikten av att ansvarighetsreglema utformas på sådant sättatt de inte motverkar ett snabbt ingripande för att förhindra eller begränsaskada eUer bekämpa ilandfluten olja. Remissbehandlingen har ytterligarebekräftat uppgifterna i promemorian om att bärgningsåtgärder kan försenasgenom att förhandlingar måste föras med bärgningsföretagen om bärgarensansvarighet för skador som kan uppkomma under bärgningen och om försäkring motdetta ansvar. Något skäl att såsom redareföreningen förordat här göra enskillnad mellan bärgare och den som företar förebyggande åtgärder föreliggerenligt min mening inte. I bägge fallen talar önskvärdheten av snabba insatserför den föreslagna lösningen. Inte heller kan jag dela redareföreningensuppfattning att det skulle kunna anses stridande mot konventionen att begränsaregressrätten för ägare av fartyg hemmahörande i annan konventionsstat.Regressrätten mot tredje man regleras över huvud taget inte i konventionen.Konventionen (art. III femte stycket) säger tvärtom uttryckligen att dessbestämmelser inte inverkar på ägarens regressrätt mot tredje man, dvs. denregressrätt som kan föreligga enligt nationell lag. Konventionsstaterna ärsåledes fria att reglera i vilken omfattning regressrätt skall föreligga. Enligtpromemorieförslaget är den skadelidande oförhindrad att väcka talan mot bärgareeller den som vidtagit förebyggande åtgärder om bärgningen eller åtgärdernavidtagits i strid mot myndighets förbud eller, om de vidtagits av annan änmyndighet, trots uttryckligt och befogat förbud av fartygets eller lastensägare. Vidare har fartygsägaren regressrätt mot bärgaren resp. den som vidtagitde förebyggande åtgärderna om denne vållat oljeskadan uppsåtligen eller avgrov vårdslöshet. Som närmare kommer att beröras i specialmotiveringen till 4 §(avsnitt 4.11.1) föreslår jag den ändringen i förhållande till promemorieförslagetatt någon inskränkning i fartygsägarens regressrätt mot dessa personer inteskall ske om bärgningen resp. åtgärderna vidtagits i strid mot förbud av nyssnämnt slag. Med denna ändring anser jag att de i promemorian föreslagnareglerna om undantag från ansvarskanaliseringen bör godtas. Somjag förut anfört är fartygsägarens ansvar för en och samma olycka enligtansvarighetskonventionen begränsad till per ansvarston avfartygets dräktighet, dock högst . Som villkor för attfartygsägaren skall få begränsa sin ansvarighet gäller bl. a. att han skallupprätta en särskild begränsningsfond. I departementspromemorianberörs i anslutning till 6 § i förslaget till ansvarighetslag frågan huruvida ilagen bör tas in en föreskrift att begränsningsfonden skall uppgå till sådantbelopp att den förutom ansvarighetsbeloppet täcker ränta ochrättegångskostnader. Ansvarighetskonventionen föreskriver attbegränsningsfonden skall uppgå till det begränsningsbelopp som gäller förifrågavarande fartyg. Detta belopp torde som påpekat varadet belopp som kan uträknas enligt konventionens bestämmelser. Det är därförenligt min mening ytterst tveksamt om det enligt ansvarighetskonventionen ärtillåtet att som villkor för ansvarsbegränsning föreskriva att fartygsägarenskall ställa säkerhet även för ränta och rättegångskostnader. På grund häravoch då underlåtenhet av ägaren eller hans försäkringsgivare att iaktta en dylikföreskrift leder till den för ägaren mycket allvarliga konsekvensen att hansansvarighet blir obegränsad anser jag att något sådant villkor föransvarsbegränsning inte bör uppställas. De andra nordiska länderna torde kommaatt inta samma ståndpunkt. Eftersomdet är en förutsättning för ägarens rätt till ansvarsbegränsning attbegränsningsfonden uppgår till det för fartyget gällande ansvarighetsbeloppet,är det av väsentlig betydelse att ett rättskraftigt avgörande angåendestorleken av detta belopp meddelas . Det sålundafastställda ansvarighetsbeloppet måste emeUertid gälla i förhållande tUl allasakägare. Dessa bör därför ha möjlighet att yttra siginnan ansvarighetsbeloppet slutiigen fastställs. Som jag strax kommer attberöra avser jag att föreslå en bestämmelse som i princip innebär att endastde sakägare som anmäler sina anspråk inom en av domstolen föreskriven frist,vilken inte får understiga , har rätt att få utdelnmg urbegränsningsfonden. Ansvarighetsbeloppet bör inte slutligt fastställas föreutgången av denna frist. Från fartygsägarens synpunkt är det emellertid av storvikt att han utan dröjsmål kan upprätta begränsningsfond. Innan detta skettutsätts han nämligen för risken att hans egendom bUr föremål förhandräcknings- eller verkställighetsåtgärder. Interimistiskt beslut omansvarighetsbeloppets storlek bör därför meddelas så snart ansökan därom görs.Talan mot beslut rörande ansvarighetsbeloppets storlek bör få föras särskilt.Jag föreslår att bestämmelser härom tas in i lagen. I7 § promemorieförslaget finns regler om nedsättning av skadestånd näransvarighetsbeloppet inte förslår tUl full ersättning åt samtligaskadelidande. Ersättningarna skall då enligt paragrafens första styckenedsättas med samma kvotdel. Bestämmelsen grundar sig på artikel V fjärdestycket i ansvarighetskonventionen, som föreskriver att begränsningsfondenskall fördelas mellan fordringsägarna i förhällande till deras styrktafordringar. Med hänsyn till konventionens reglering är det uteslutet att i densvenska lagen priorUera vissa fordringar framför andra. Ipromemorian fram.hålls att det ofta kan dröja avsevärd tid innan omfattningenav de oljeskador som har orsakats av en viss olycka kan överblickas och innanslutlig dom har meddelats beträffande samtiiga anspråk och begränsningsfondenkan fördelas. På grund härav har i promemorieförslaget som ett andra stycke iparagrafen tagits upp en bestämmelse av innehåll att, om begränsningsfondupprättats i och det kan befaras att ansvarighetsbeloppet inte kommeratt räcka för att bereda samtliga skadelidande full ersättning, rätten kanförordna att ersättning t. v. skall utgå endast med viss kvotdel. Idepartementspromemorian nämns i anslutning tUl 7 § att man vid de nordiskaöverläggningarna diskuterat att införa ett särskilt preklu-sionsförfarande närbegränsningsfond har upprättats. I promemorian dras emellertid den slutsatsenatt starka skäl talar för att ansvarighetskonventionen inte medger införandetav preklusionsförfarande i nationell lagstiftning. Vidare uttalas att defördelar som ett preklusionsförfarande skulle innebära inte kan anses uppvägade nackdelar som införandet av ett sådant förfarande skulle kunna leda till,nämligen att skadelidande som inte har anmält sig i preklusionsförfarandet kanbli utan ersättning och att fartygsägaren kan bli skyldig att betala ersättningutöver ansvarighetsbeloppet. På grund härav avstyrks i promemorian införandetav ett preklusionsförfarande även om detta skulle anses tUlätet enligtansvarighetskonventionen. Denna fråga har inte berörts i remissyttrandena. Vidde förnyade nordiska överläggningarna framkom att man frän norsk sidahade mycket starka önskemål om att införa ett preklusionsförfarande. Somhuvudsakliga skäl härför anfördes att det ofta kommer att ta läng tid innanomfattningen av de oljeskador som har orsakats av 'en viss olycka kanöverblickas och innan slutiig dom har meddelats beträffande samtliga anspråk såatt begränsningsfonden kan fördelas. I avsaknad av ett preklusionsförfarandekommer det därför ofta att ta mycket innan de skadelidande fårersättning. Den i det svenska lagförslagets 7 § andra stycket intagnabestämmelsen, som ger rätten möjlighet att förordna att ersättning t. v. skallutgå med endast en kvotdel, ger visserligen möjlighet att göra vissaprovisoriska utbetalningar. Det är emellertid troligt att vederbörande domstolkommer att vara mycket försiktig vid sin bedömning av hur mycket som kanutbetalas innan slutlig dom meddelats beträffande samtliga anspråk. Dennabestämmelse tillgodoser därför inte önskemålet att de skadelidande skall fåersättning möjligt. Frännorskt håll har vidare gjorts gällande att införandet av ettpreklusionsförfarande inte strider mot ansvarighetskonventionen. Vid de förutnämnda överläggningarna i med företrädare för vissavästeuropeiska stater uttalades från flera håll starka sympatier för att införaett preklusionsförfarande. Det bör även nämnas att den i redanantagna, på ansvarighetskonventionen grundade lagen innehåller regler om ettdylikt förfarande. Mot bakgrund av de uttalanden som gjordes vid mötet i det kunna antas att de aUra flesta av de vid mötet representeradeländerna kommer att införa någon form av preklusionsförfarande för krav somgrundas på ansvarighetskonventionen. Medhänsyn till att det är synnerligen önskvärt att få tUl stånd en enhetligreglering i detta avseende i första hand på det nordiska planet men även inomde västeuropeiska sjöfartsländema föreslår jag att i ansvarighetslagen tas införeskrifter om ett preklusionsförfarande, även om jag i viss mån delar debetänkligheter häremot som anförs i departementspromemorian.Preklusionsförfarandet bör lämpligen- utformas på följande sätt. Den domstolvid vilken begränsningsfonden har upprättats skall genom kungörelse uppmanasakägarna att skriftligen anmäla sina krav mot begränsningsfondenmed begäran att visst belopp skall reserveras för deras räkning. Tidsfristenbör inte få vara kortare än . Kan olyckan tänkas ha förorsakat skadaäven i annan konventionsstat, bör kungörande ske också i den staten. Kungörelsebör utfärdas så snart begränsningsfonden har upprättats även om beslutet omfastställande av ansvarighetsbelopp har överklagats. Denomständigheten att ett preklusionsförfarande inletts av svensk domstol hindrarinte en skadelidande från att väcka talan om ersättning vid domstol i annanstat som är behörig enligt ansvarighetskonventio- nen.För att få rätt till utdelning av fonden måste han dock anmäla sitt anspråk vidden svenska domstolen före preklusionsfristens utgång. Sakägare som inte hade ochinte heUer skäligen bort ha kännedom om att preklusionsförfarande inletts börinte förlora rätten att göra sin fordran gällande. Den som vistas i stat därkungörelse skett bör dock aldrig få åberopa att han inte haft kännedom ompreklusionsförfarandet. Preklusionen kan emellertid inte omfatta krav ianledning av oljeskada som uppkommit efter preklusionsfristens utgång. Den kanrimligtvis inte heller omfatta anspråk grundat på skada som uppkom så närafristens utgång att det inte kan läggas sakägaren tUl last som försummelse atthan inte anmält anspråket inom förelagd tid. Rätten bör om den med hänsyn tillomständigheterna finner erforderligt kunna besluta att avsätta visst belopptill att täcka krav som inte prekluderas utan som kan göras gällande även efterpreklusionsfristens utgång. Detta belopp fördelas när det är uppenbart attnågra dylika krav kan befaras eller när med hänsyn tillpreskriptionsbestämmdserna i 10 § ytterligare krav kan görasgällande. Ävenom ett preklusionsförfarande införs kan det dröja avsevärd tid innan slutiigdom har meddelats beträffande samtliga anspråk och begränsningsfonden kanfördelas. Det bör därför finnas möjlighet för rätten att göra provisoriskautbetalningar med viss kvotdel av de fordringar som slutligen fastställts. Enbestämmelse svarande mot 7 § andra stycket i promemorieförslaget bör därför tasin i ansvarighetslagen. Somnämnts i det föregående föreligger enligt ansvarighetskonventionen skyldighetatt ha ansvarsförsäkring eller ställa annan ekonomisk säkerhet i fråga omfartyg som befordrar olja som last i bulk. I promemorianföreslås att gränsen för försäkringsskyldigheten även i den svenska lagen skalldras vid en bulklast av . Denna gränsdragning har kritiserats avåtskilliga remissinstanser, som hävdar att försäkringsskyldigheten börutsträckas att omfatta även mindre fartyg. Föratt kunna ta ställning till försäkringsskyldighetens omfattning är det givetvisviktigt att ha tillgång till uppgifter om i vilken omfattning beständig oljatransporteras i svenska farvatten i mindre kvantiteter än . På grundav att den befintliga statistiken inte skiljer mellan beständiga och ickebeständiga oljor är det emellertid inte möjligt att få fram dylika uppgifter.I det tidigare nämnda betänkandet Partikelmärkning av olja i fartyg lämnasemellertid vissa uppgifter om antalet anlöp av svenska tankfartyg i svenskahamnar uppdelade på fartygens storleksklass. Av dessa uppgifterframgår att av drygt 9 000 anlöp ca 8 000 gjordes av tankfartyg med enlastförmåga Dessa siffror omfattar som nämnts även transporter av ickebeständig olja. Av de ovan redovisadeuppgifterna torde framgå att transport av beständig olja i svenska farvatten iicke oväsentlig omfattning sker med fartyg som inte är försäkringsskyldigaenligt ansvarighetskonventionen. Som framhållits av några remissinstansertrafikerar dessa fartyg ofta från oljeskyddssynpunkt känsliga vattenområden.Vidare ägs en del av dessa fartyg av rederier med begränsade ekonomiskaresurser. Av promemorians redogörelse för omfattningen av skador orsakade avoljeutsläpp tiU sjöss (avsnitt 2) framgår att även utsläpp av små oljemängderkan medföra förhållandevis stora kostnader för oljebekämpning och sanering.Det kan därför med visst fog hävdas att det vore önskvärt att i den svenskalagstiftningen utsträcka försäkringsskyldigheten till att omfatta alla fartygsom för olja som bulklast, oavsett den transporterade oljemängden. Frånfolkrättslig synpunkt torde det inte heller föreligga något hinder mot attutsträcka försäkringsskyldigheten tiU att gälla även andra fartyg än dem sombefordrar olja som bulklast. Att från svensk sidaensidigt utsträcka försäkringsskyldigheten utöver vad som galler enligtansvarighetskonventionen skulle medföra vissa svårigheter att praktisktgenomföra kontrollen av att försäkringsskyldigheten iakttas. Av väsentligtstörre betydelse är emellertid enligt min mening att de skadelidandes intressesäkerställs av den internationella oljeskadefonden om ansvarsförsäkringsaknas. EnUgt fondkonventionen omfattar nämligen fondens ersättningsskyldighetalla skador orsakade av fartyg som vid olyckstillfället befordrar olja sombulklast, även om den transporterade oljemängden inte uppgår till ochförsäkringsskyldighet därför inte föreligger enligt ansvarighetskonventionen.I fråga om skada i stat som tillträtt fondkonventionen gäller dennaersättningsskyldighet oavsett det skadevållande fartygets nationalitet.Visserligen är fondkonventionen inte tillämplig på skador orsakade av fartygsom inte för olja som bulklast, dvs.