prop · FW03160 · 1973-12-31 00:00:00 — Att delägama i en väg som inrättas såsomgemensamhetsanläggning inte har samma användning av vägen kan beaktas inomramen för de allmänna bestämmelsema om kostnadsfördelning. Enligt den s. k.allemansrätten torde ägare av väg inte kunna förbjuda trafik som inte skadareller sliter vägen (se t. ex. , Allemansrätt och markägar-skydd, andrauppl., s. 37 och 53). Någon upplåtelse att mot särskild er- sättningbegagna befintlig väg som gång- eller cykelväg synes med hänsyn härtUlknappast bli aktuell. EnUgt47 § EVL har den som ålagts att i förskott utge slitageersättningrätt alt återfå erlagd ersättning eller skälig del därav, om vägen inte hålls ifarbart skick. För bestämmelsens tUlämplighet fordras dock att han styrker atthan själv botat bristen i vägens underhåll. Vidare krävs att talanom återbetalning framställs inom efter årets utgång. Bestämmelsen hartillkommit för att starkt inskränka rätten att föra talan om att återfåersättningen (NJA II 1940 s. 428). Någon motsvarande föreskrift ansesinte böra tas upp i anläggningslagen. Har väghåUaren brustit i sinaskyldigheter, anses det rimligt att den som har rätt att begagna vägen får föratalan med anledning av försummelsen enligt allmänna rättsgrundsatser. Promemorieförslagetutgår frän att delägama gemensamt svarar för anläggnings utförande, underhålloch drift. Enligt 12 § EVL gäller att väghållning kan utföras av deväghållningsskyldiga antingen gemensamt eller efter vägdelning, så att envar avdem eller vissa eller samtUga gemensamt ansvarar för viss sträcka på marken(väglott). Bestämmelsen om vägdelning härstammar från äldre lagstiftning ochtorde numera inte ha någon större betydelse. Den bör därför enligt promemorianinte överföras till anläggningslagen. Härigenom utesluts dock inte möjlighetenav att delägama efter förrättningens avslutande träffar överenskommelse omvägdelning (jfr 6 § förslaget till lag om förvaltning av samfälligheter).Sådan överenskommelse har dock inte nägon sakrättslig verkan. EnUgt13 och 14 §§ EVL kan genom förrättning upplåtas rätt att taväghållningsmaterial, borthugga eller kvista träd och buskar och uppsättasnöskärmar. Vidare ges möjlighet att få till stånd begränsning i rätten atthålla grind på enskild väg. Dessa paragrafer anses utan sakliga ändringar böraöverföras till anläggningslagen (se 49 och 50 §§ promemorieförslaget). I35 § andra stycket EVL stadgas att i förrättningsutlätande ej får föreskrivasåtgärd för vars vidtagande fordras offentlig myndighets tillstånd med mindresådant tiUstånd inhämtats. I promemorian framhålls att bestämmelsen närmastsynes ha karaktären av en ordningsföreskrift. Det bör vara klart attfastighetsbUdningsmyndigheten i förekommande fall erinrar sakägarna om attbehövliga tillstånd skall inhämtas innan arbetet påbörjas. Med hänsyn härtillbör någon motsvarighet tUl nämnda bestämmelse inte tas upp i anläggningslagen.Bestämmelsen har för övrigt orsakat vissa komplikationer vid tUlämpnmgen (jfrNJA 1970 s. 299). anslutning till sistnämnda fråga bör, heter det i promemorian, sesreglerna i 41 § EVL om vägbyggnad som korsar eller berör allmän väg, jämväg,spårväg, kanal eller flottled. I dessa fall skall förvaltningen avtrafikleden utföra arbetet eller övervaka det och vid behov hos vederbörandemyndighet påkalla erforderliga föreskrifter. EnUgt det förrättningsförfarandesom föreslagits i anläggningslagen åligger det fastighetsbUdningsmyndighetenatt samråda med berörda myndigheter. Det ligger i sakens natur att desynpunkter som därvid framförs på frågan om anläggningens utförande börbeaktas och att behövliga föreskrifter i detta hänseende bör tas in ianläggningsbeslutet. Inte heller 41 § EVL bör därför överföras tillanläggningslagen. I 4 kap. EVL ges särskildabestämmelser om skogsvägar. Med skogsväg avses enligt 94 § väg, somhuvudsakligen är avsedd för utforsling av skogsprodukter frän skog. För sådanväg gäller i princip bestämmelsema i 1 och 2 kap. EVL. Genom reglerna i 4 kap.är det emellertid möjligt att under vissa förutsättningar frångå vad somföreskrivs i 2 kap. När särskilda skäl föreligger får vid fördelning avväghällningsskyl-digheten för skogsväg mellan fastigheter, på vUka skog finns,jämkning ske av de i 11 § angivna grunderna för fördelningen avväghåUnings-kostnadema med hänsyn tUl vad som kan finnas skäligt för främjandeav god skogshushållning. Det är dock inte tillåtet att på någon fastighet läggastörre andel än som svarar mot dess nytta av vägen. Innebörden av bestämmelsenär enligt motivuttalanden (NJA II1953 s. 24) bl. a., att jämkning avväghållningsskyldigheten kan ske till förmån för fastighet, som är avlägsetbelägen, eller för att främja utforsling av virke av mindre dimensioner ellereljest av lägre värde eller för att främja skogsvården. Vidare öppnas möjlighetalt vid vägförrättning frångå reglerna i 9 och 10 §§ om bidrag tillväghållning. Är väghåUningen för skogsväg gemensam för två eller flerafastigheter får enligt 96 § vid förrättningen bestämmas att uttaxering avbidrag för väghållning i första hand skall, helt eller till viss angiven del,ske i form av avgifter på skogsprodukter som transporteras på vägen(vägavgifter). Förhållandena skall dock vara sådana att systemet medvägavgifter bedöms som en lämplig form för uttaxering. Även om vägavgifterbestämts, skall i vanlig ordning fastställas andelstal. Dessa skall dock liggatill grand för uttaxering endast i den mån det visar sig att den på dembelöpande kostnaden inte täcks av vägavgifter. Vid förrättningen skall ocksåfastställas till vilka högsta och lägsta belopp vägavgifter i olika fall fårbestämmas. Systemet med vägavgifter kan användas inte bara i fråga omfastigheter som är väghållningsskyldiga. Enligt 97 § kan vägavgift ocksåbeslutas beträffande fastighet som enligt 9 § tredje stycket är skyldig attutge slitageersättning. I 4 kap. EVL ges slutligennärmare föreskrifter om tUlämpningen av systemet med vägavgifter (98 §) och omföratsättningama för ändring av vad som genom förrättning eller dom blivitbestämt om sådana avgifter (99 §). Enligt sistnämnda paragraf får fråga omvägavgifter eller om avgifternas högsta eller lägsta belopp återupptas vid nyförrättaing efter beslutet utan krav på att ändrade förhållandeninträtt. Bakombestämmelserna om vägavgifter torde, framhålls det i promemorian, liggahuvudsakligen två syften. För det första uppnår man genom fördelning avkostnaderna efter det faktiska begagnandet alt den enskilde väghåUaren fårbetala kostnaderna när han har inkomst tack vare vägen, medan han slipperutgifter för vägen när han ej kan utnyttja densamma. För det andra får man tillstånd en rättvisare fördelning av kostnaderna (se NJA II 1953 s.32 och 49). Bestämmelserna i 16 §promemorieförslaget har avfattats så, att man vid fastställande av andelstalkan ta hänsyn även till andra faktorer än dem som i första hand skall beaktas,nämligen i fråga om utförandekostnader nyttan och i fråga om underhälls- ochdriftskostnader den beräknade användningen. Möjlighet finns alltså att vidtUlämpningen av dessa bestämmelser tiUgodose intresset av en godskogshushåUning. Någon motsvarighet till jämkningsregdn i 95 § EVL behövsdärför inte i anläggningslagen. Enligt 16 § andra stycketpromemorieförslaget kan vid förrättning föreskrivas att underhålls- ochdriftskostnader i första hand skall fördelas genom att avgifter tas ut föranläggningens utnyttjande. Denna bestämmelse har enligt promemorian sam.mafunktion som reglema i 96 och 97 §§ EVL om vägavgifter. Någon anledning att ianläggningslagen föra in särbestämmelser om uttaxering av bidrag tillunderhålls- och driftskostnader för skogsvägar i form av avgifter påskogsprodukter finns därför inte. Bestämmelserna i 96 och 97 §§ EVL avseremellertid inte bara sådana kostnader utan också vägbyggnadskostnader. Rättvisesynpunktertorde knappast kunna åberopas för att tillämpa systemet med vägavgifter i frågaom vägbyggnadskostnader. Önskvärdheten för en skogsägare att kostnaderna tas utnär han har inkomster tack vare vägen synes inte heller vara tillräckligt motivför en särreglering. I detta hänseende kan till en början erinras om attstatsbidrag kan utgå tUl byggande av sådan väg enligt kungörelsen (1943: 530)angående statsbidrag till vissa väg- och flottledsbyggnader m. m. och att lånkan bevUjas från skogsväglånefonden enligt kungörelsen (1941: 492) angående lånfrån skogsväglånefonden. På detta sätt torde ofta huvuddelen av byggnadskostnadenför skogsväg kunna täckas. Med det finansieringssystem som föreslagits ipromemorian synes det vidare inte föreligga några svårigheter att uppdela dekostnader som delägama har att betala på lämpliga amorteringar. Motsvarighettill bestämmelserna i 96 och 97 §§ EVL synes därför kunna helt undvaras. Enligt 16 § andra stycketpromemorieförslaget skall i samband med beslut om avgiftsuttag grunderna förberäkning av avgiftema fastställas. Högsta eUer lägsta belopp för avgifternaskall i motsats till vad som gäller enligt 96 § EVL inte anges. I promemoriananförs att något behov av särregler om omprövning av beslut som sagts intetorde föreUgga. Det synes fullt tillräckligt att man kan ompröva beslutet närändrade förhållanden inträtt (34 § promemorieföri»laget). fall då vägavgifter skall utgå åligger det enligt 98 § EVL den som fårbegagna skogsväg att tUl styrelsen för vägsamfälUgheten på begäranlämna skriftiiga uppgifter om den mängd skogsprodukter som han under detsenaste året transporterat och den mängd som han avseratt transportera på vägen. Försummar han det kan vid viteförelägga honom att fullgöra skyldigheten. Någon motsvarighet till dessabestämmelser torde enligt promemorian inte böra införas i anläggningslagen. Detsynes ligga i vederbörandes eget intresse att lämna de uppgifter som behövs förfastställande av avgifter. Om han underlåter det, bör debiteringen kunnagrundas på annan bevisning eller på uppskattning. Ienlighet med vad som anförts har några särbestämmelser om skogsvägar intetagits upp i promemorieförslaget. Somframhållits i den allmänna inledningen har de i 5 kap. EVL upptagnabestämmelsema till främjande av trafiksäkerheten lämnats orubbade av den nyalagstiftningen. I promemorian uttalas att bestämmelsema i fortsättningengivetvis skall tUlämpas även på enskilda vägar som tillkommit med stöd avanläggningslagen och FBL. Remissyttrandena.Lantmäteristyrelsen påpekar att det enligt EVL ställs ett lägre krav för deltagandei gemensamt underhåll och vinterväg-hållning än för anslutning tillvägbyggnadsföretag. Som förutsättning för anslutning till underhåll ellervinterväghållning gäller att vägen skall vara tUl nytta för fastigheten, medanvid vägbyggnad fordras synnerlig vikt. I förslaget till anläggningslag saknasdenna differentiering. Detta är enligt styrelsens mening från systematisksynpunkt en förtjänst. Frågan är emellertid också hur utbytet av nyttokravetför vägunderhåll kan komma att utfalla i tillämpningen. De gällandereglema torde i tillämpningen ha fungerat väl. Tillräckliga skäl att nu övergåtill en mera restriktiv lagtillämpning i dessa fall föreligger inte. Dettasynes emellertid heller inte vara åsyftat med förslaget. Det torde nämUgen normaltvara av väsentlig betydelse för all mark inom vägens båtnadsområde att hatiUgång till väg. Kravet på väsentlig betydelse kan möjligen i vissa fallbättre än nyttovUlkoret ge utslag när det gäller att väga olikaanslutningsalternativ för en fastighet mot varandra. Frågan om innebörden avkravet på väsentlig betydelse i här berörda situationer synes emeUertid böraklarläggas i motiven. Såvitt gäller fördelningen av kostnader skulle det enUgtvad erfarenheten visar vara praktiskt att ha möjlighet att bestämma skUdaserier av andelstal för vägunderhåll och vinterväghållning. uppehållersig i ett längre anförande vid frågan om behovet av särskilda bestämmelser ianläggningslagen beträffande enskUda vägar. Anförandet utmynnar i att betydligtflera särbestämmelser erfordras i anläggningslagen än vad som föreslagits ipromemorian. anserhovrätten att det också i fortsättningen behövs särskilda bestämmelser omvinterväghållning (jfr 3 § första stycket EVL). Enligt hovrätten är detvisserligen numera vanligt att även vägar till fritidsområden hålls öppna åretrunt, men många enskUda vägar torde trots detta till huvudsaklig delnyttjas av den bofasta befolkningen. Vidare torde alltjämt viss trafik vara säsongbetonad,såsom trafiken till och från åkrarna, som helt upphör , ochtimmertransporterna, som alltjämt till huvudsaklig del utföres . Detsynes svårgenomför-bart att vid fastställandet av ett gemensamt andelstal förunderhåUskost-naderna ta hänsyn till sådana skillnader i nyttjandet, framförallt som kostnaderna för vinterväghållningen kan variera rätt avsevärt från årtill år, såvida det inte kan anses förenligt med 16 § andra stycket promemorieförslagetatt kostnaderna för vinterväghållningen regleras genom avgifter. Det syneshovrätten vidare viktigt att anläggningslagen i överensstämmelse med 3 §andra-fjärde styckena EVL innehåller definitioner av begreppen byggande avväg, vägunderhåll och vinterväghållning, särskilt med hänsyn till lagförslagetsolika regler för bestämmande av andelstal beträffande byggande, å ena, samtunderhåll och drift, å andra' sidan. Införandet av bestämmelser omvinterväghållning i 3 § fjärde stycket sammanhänger med det förhållandet attenligt hovrättens uppfattning en motsvarighet till 4 § tredje stycket EVLockså erfordras i anläggningslagen. Detta lagrum, som fastslår attvägunderhåll och vinterväghållning skall utföras på sätt vägens ändamålfordrar, är av avgörande betydelse för den enskilde medlemmens rätt attpåkalla åtgärder frän samfällighetens sida för vägens hållande i ett iförhållande tUl dess ändamål och standard farbart och godtagbart skick.Bestämmelsen utgör också ett mått på delägarnas skyldighet att delta ikostnader för underhåll av vägen. De i anläggningslagen (9 §) ochförvaltningslagen (18 och 19 §§) föreslagna reglerna, som bara gällersamfällighetsförening, kan inte heller anses tUlräckliga för att garantera denenskUde medlemmen att vägstandarden upprätthålles. Sålunda kan farbar vägbreddminskas, diken läggas igen och vägbeläggningen försämras utan att för den skullett överklagande av styrelse- eller stämmobeslut behöver leda till ändring,med mindre en föreskrift motsvarande 4 § tredje stycket EVL fastslärföreningens eller delägarnas skyldigheter i anförda hänseende. Vid prövningenav väsentlig olägenhet i 13, 47 och 48 §§ promemorieförslaget behövs vidareenligt hovrätten en motsvarighet tUl bestämmelsen i 8 § första punkten EVL ombegränsning av rätten att begagna väg. Hovrätten avser därvid närmastmöjligheten att inskränka vågrätten till visst färdsätt, eller vissaårstider för att i samband med upplåtelse av mark till väg eller av redanbefintlig väg undgå att upplåtelsen kommer att förorsaka märkligt men enligt 6och 7 §§ EVL. En annan regel, som enligt hovrätten är betydelsefull och börinföras i anläggningslagen är att i överensstämmelse med 10 § andra och fjärdestyc- kenaEVL öppna möjlighet att för delaktighet i endast underhåll och drift avanläggningen tvångsansluta fastighet, som har nytta av vägen. Enligt förslagettill anläggningslag kan endast pä frivillig väg genom avtal en rätt att motavgift nyttja anläggningen uppkomma. Något medin-flytande över anläggningenmedför en sådan upplåtelse dock inte. Kretsen av fastigheter som kanförpliktas delta i vägunderhållet inskränks sålunda genom lagförslagetväsentligt i förhållande till vad som f. n. gäller. Ägare till fastighet, somhar nytta av vägen men för vars fastighet det ej är av väsentlig betydelse attha del i anläggningen, kan enligt anläggningslagen ej ens frivilligt delta ianläggningen utan medgivande från samtiiga övriga delägare, trots att han försådant faU blir skyldig delta i såväl byggnads- som underhålls- ochdriftskostnaderna. De fall, där tvångsdelaktighet f. n. måste tiUgripasbeträffande vägunderhåll, avser i allmänhet fastighetsägare som av skUdaanledningar ej önskar delta i vägsamfälUgheten. Dessa kan enhgt anläggningslagen,i motsats till , åberopa att vägen ehura av nytta för fastigheten ej är avväsentiig betydelse för denna och således helt undgå delaktighet. Ocksåbestämmelsen i 41 § EVL om utförande och övervakning av vägarbete när enskildväg korsar eller eljest berör annan trafikled anser hovrätten böra överförastill anläggningslagen. 41 § EVL tar nämligen inte enbart sikte på självaplaneringen av vägen utan avser i första hand det faktiska utförandet avarbetet. torde inte utan stöd av lag ellerförfattning äga i anläggningsbeslut enligt anläggningslagen föreskriva attvägarbetet till viss del skall omhänderhas av trafikleds förvaltning eller ståunder dess kontroll. Enligt 47 § EVL har den som förskottsvis erlagt sUtageersättningrätt att återfå ersättningen helt eller delvis, om vägen ej varit i farbartskick och han själv botat bristen i vägunderhållet. Talan härom prövas avallmän domsol. Hovrätten konstaterar att i anläggningslagen ej medtagits någonmot 47 § EVL svarande föreskrift, utan fastighetsägaren hänvisas i stället tillatt i förekommande fall föra talan med anledning av försummelsen enligtallmänna rättsgrundsatser. Hovrätten anser det tveksamt om detta ärtillräckligt. Bestämmelsen i EVL är i viss mån en parallell till hyresgästs ocharrendators rätt att på hyresvärdens respektive jordägarens bekostnad avhjälpavissa underhållsbrister. Det torde inte vara utan särskild bestämmelse däromklart att vederbörande som själv botat brist i underhåll av nyttighet, vilkenhan mot ersättning äger tillgodogöra sig, är berättigad tUl ersättning härför ien eller annan form eller tUl avdrag å den erlagda ersättningen för nyttjandet.Hovrätten invänder slutiigen mot att bestämmelsema i 4 kap. 9598 §§ omskogsvägar inte upptagits i anläggningslagen. Vad först angår den i 95 §intagna särskilda jämkningsregeln, genom vUken för främjande av godskogshushållning andelstal för skogsväg kan sättas lägre än det eljest bort,kan en sådan regel inte enligt hovrätten tillgodoses enUgt 16 §promemorieförslaget. Fastställande av andelstal enligt 16 § ären rent privaträttsUgt betingad åtgärd för att åvägabringa en så rättvisfördelning som möjligt av anläggningskostnadema mellan delägarna. Paragrafen ärdessutom dispositiv. Någon möjlighet att vid bestämmandet av andelstal motdelägarnas vilja beakta allmänna intressen, såsom god skogsvård, tordefastighetsbUdningsmyndigheten enligt det föreliggande lagförslaget inte ha.Sådana intressen skall väl beaktas i samband med utformningen avanläggningsbeslutet men inte vid kostnadsfördelningen medlemmarna emellan.Därest det alltjämt kan anses önskvärt att tillgodose de skogsvårdandeintressen, som låg till grund för införandet av 4 kap. i EVL, måsteföljaktiigen enligt hovrättens uppfattning en motsvarighet till 95 § EVL intasi anläggningslagen. Vad härefter angår 96 § EVL, varigenom det är möjligt attför skogsvägar uttaxera väghållningsbidrag helt eller delvis i form avvägavgifter, bör enligt hovrätten den nuvarande möjligheten att kunna uttaxeraäven kostnaderna för byggande av skogsväg medelst avgifter bibehållas. Härförtalar såväl rättvisesynpunkter som möjligheten att underlätta betalningen av destora byggnadskostnaderna. Vidare anser hovrätten att vid vägförrättning ocksåi fortsättningen skall kunna bestämmas att slitageersättning för skogsväg skallutgå i form av vägavgift (jfr 97 § EVL). En sådan bestämmelse har betydelseför fastighet som enligt 48 § promemorieförslaget tillerkänns rätt atttillfälligt begagna skogsväg. Även föreskriften i 98 § EVL omuppgiftsskyldighet för den som begagnar skogsväg, vilken skall finansieras medvägavgifter, bör enligt hovrättens uppfattning bibehållas. Utan sådan uppgiftsaknas aU grand för debitering av avgifter. Det skulle strida mot syftet medavgiftema, nämligen att utgöra en för delägarna i vägen rättvis metod förfördelning av kostaaderna efter det faktiska begagnandet, om avgiftema i stäUetmåste fördelas efter en skönsmässig uppskattnuig. Intresset att frivilligtlämna uppgifter om utförda virkestransporter torde i promemorian ha betydligtöverskattats. Uppgiflsskyldigheten har nämligen sin största betydelsebeträffande sådana delägare som eljest kan tänkas försöka undandra sig en delav sin betalningsskyldighet genom att underlåta att lämna uppgifter. Det börhärvid beaktas, att oenighet inom vägsamfälligheter torde vara en inte ovanligföreteelse, som lätt leder till underlåtenhet och slarv med bl. a.uppgiftslämnandet, om inte en bestämmelse motsvarande 98 § EVL för-pUktardärtill. Det sagda torde enligt hovrätten äga tillämpning även på andraavgifter, som kan uttas enligt 16 § andra stycket promemorieförslagetexempelvis för vinterväghällning. iKopparbergs län anser att promemorieförslaget inte möjliggör att vidförrättningar rörande skogsbUvägar tas behörig hänsyn tUl planeringssynpunkter.Eftersom skogsbilvägama kräver avsevärda kapitalinvesteringar tUl imgefärlika delar belastande de enskUda in-tressentema och, via statsbidrag, det aUmänna är det givetvis angeläget att tillse att de successivt utbyggda särskildavägföretagen passar in i ettslutUgt någorlunda oplunalt vägsystem. Då planeringssynpunkter av den arteninte kommit tUl uttryck i nuvarande bestämmelser i (4 § första och andrastyckena) saknar förrättningsmannen formella möjligheter att hindra utbyggnadav väg i en från plansynpunkt olämplig sträckning, förutsatt blott att de ilagen uppställda villkoren om båtnad m. m. kan anses uppfyllda. Detta ärotillfredsställande, även om det i den nämnda situationen i regel lyckasförrättningsmannen att genom förhandlingar med berörda fastighetsägare tillsist nå ett godtagbart resultat. Det kan enligt befaras att inteheller 9 § promemorieförslaget blir ett bättre instrument än det i saköverensstämmande stadgandet i 4 § första stycket EVL. Såvitt länsstyrelsenkunnat finna ger nämligen varken lagtexten i 9 § eller de i promemorianredovisade motiven underlag för att i anläggningsfrågor avseende skogsbilvägarlåta planöverväganden på ett avgörande sätt påverka förrättningsresultatet. Detframstår som uppenbart, att de i 1013 §§ förslaget upptagna bestämmelsernatill skydd för allmänna och enskilda intressen inte bildar ett sådant underlag.Länsstyrelsen anser att den nu påtalade bristen i den föreslagnaanläggningslagen bör undanröjas. Detta synes under det fortsattalagstiftningsarbetet kunna ske antingen genom ett klargörande motivuttalande ianslutning till 9 § eller genom en kompletterande föreskrift i lagavsnittetmed särskUda bestämmelser om vägar. Lantbrukarnas riksförbundfinner i och för sig de i promemorian föreslagna bestämmelserna om vägarmotsvara kravet på en moderniserad lagstiftning. Förbundet anför vidare atttill förbundet vid olika tUlfällen har framförts krav på initiativ frånförbundets sida rörande införande av skyldighet för personer och företag, somutan att äga fastighet utnyttjar enskilda vägar, att delta i underhåll avvägar, även om personen eller företaget i fråga endast tillfälligt begagnarvägen och ej är delägare i väg. Sådana situationer kan uppkomma vid t. ex.transporter för kraftledningsägares räkning och vid tillsyn och underhåll avanläggningar av olika slag. Varken enligt den nuvarande lagen eller enligt denföreslagna synes möjlighet föreligga att direkt utta avgift för begagnandet.Det bortses härvid från möjligheten att i särskilda fall avstänga väg frånmotortrafik. På något sätt är det nödvändigt att tiUskapa ett enkeltförfarande, varigenom möjlighet bereds de väghållningsskyldiga att avutomstående utta bidrag till underhålls- och driftskostnader i nu berörda fall.Förbundet föreslår därför, att sådana regler införs att för rätt att begagnaenskUd väg uppställs villkor om dels förhandsanmälan om avsedda transportertiU behörig företrädare för vägen, dels ock om rätt att utdebitera skäligabidrag.