prop · FW0331 · 1973-12-31 00:00:00 — Ett bättre djurskyddleder nämligen till bättre djurhälsa som i sin tur ger ökat produktionsresultat.EnUgt min mening är det viktigt att den myndighet som anförtros uppgiften attpröva fråga om godkännande från djurskyddssynpunkt av husdjursstall ärkompetent att i varje enskilt fall samordna och avväga de faktorer som inverkarpå utformningen av stallet, så att resultatet av prövningen på bästa sätttUlgodoser både djurskyddets och jordbmkets intressen. Liknande synpunkter har underremissbehandlingen framförts av bl. a. LRF och . Jag anser ilikhet med så gott som samtliga remissinstanser att lantbruksnämnden ärden myndighet som är bäst lämpad att pröva frågor om förhandsgodkännande. Detbör därför anförtros åt lantbmksnämnden att i samverkan med dedjurskyddssakkimniga handha denna uppgift. Skyldighet att söka byggnadslov föreligger ihuvudsak endast för det fåtal djurstallar som uppförs inom planlagt område.Lantbruksnämndens godkännande bör givetvis inte avse sådana byggnadstekniskaförhållanden som skall prövas av byggnadsnämnd i byggnadslovsärende. om samordning av prövningsförfarandet i övrigt synes f. n. inteerforderliga. Jag vill i sammanhanget peka på bestämmelserna i 57 § och 58 § 1mom. byggnadsstadgan om skyldighet för att ibyggnadslovsärenden uppmärksamma tillståndsskyldighet som kan föreligga enligtannan lagstiftning. Den föreslagna förprövningen är uttryck för ensträvan att ge husdjuren en god stallmiljö. Resultatet kan emellertid bliillusoriskt, om djurägaren i ett stall som byggts enligt godkännande håller ettstörre antal djur än stallet är avsett för. Enligt min mening bör därför ibeslut om godkännande alltid bestämmas det högsta antal djur som stadigvarandefår hållas i stallet eller i avgränsad del därav. Det kan vidare finnas behovav att förena godkännande med viUkor. Det bör ankomma på tillsynsmyndighet att bevaka attföreskrifter och villkor efterlevs. Den som annat än i ringa omfattning brytermot föreskrift eller vUlkor bör kunna straffas med böter. I likhet med ett parremissinstanser anser jag det påkallat att stadga sådant straff också för densom åsidosätter skyldigheten att inhämta godkännande. För vissa fall bör ocksåfinnas möjlighet att åstadkomma rättelse genom vitesföreläggande. Prop.1973: 31 22 Jag ämnar sålunda föreslå Kungl. Maj:t att itUlämpningsförfattaing ta upp bestämmelser om förprövning av djmtallar ihuvudsakUg överensstämmelse med vad jag nu upplysningsvis anfört. Det föreslagna tillägget till 2 § DL ger Kungl.Maj:t eller myndighet som Kungl. Maj:t bestämmer befogenhet att meddela intebara bestämmelser om förprövning utan också andra föreskrifter beträffandedjurstallar som är påkallade från djurskyddssynpunkt. Sådana föreskrifter kant. ex. avse inredningsdetaljer i staUar eller normer för det utrymme som varjedjur skall ha i burar, boxar eller liknande förvaringsmm. Föreskrifterna kanockså gälla utformningen av staU eller annat förvaringsmm som inte omfattas avförprövningsskyldighet. Genom bemyndigandet får samhäUet möjlighet att vidbehov snabbt ingripa med föreskrifter som smidigt kan anpassas tillutvecklingen på djurhållningens område. Förprövnmgen av djurstallar kommer att gelantbmksnämndema och de djurskyddssakkunniga ökat arbete. I ärende omförprövning måste finnas tillgång till ritning eller åtminstone skiss över denplanerade byggnadsåtgärden. Lantbmksnämndema torde i betydligt större omfattningän få åta sig att mot ersättning enligt lantbmksnämndstaxan upprättadylikt underlag i fråga om ny-, tUl- eller ombyggnad av stallar som uppförsutan statligt stöd, eftersom det utanför nämnderna knappast finnsbyggnadsteknisk expertis på detta område i erforderlig utsträckning. Reformenkommer vidare att medföra en ökning av nämndernas rådgivning i frågor som rörutformningen av staUar från djurskyddssynpunkt eller från ekonomisk ellerproduktionsteknisk synpunkt. De djurskyddssakkunnigas arbetsuppgifter kanförväntas bli fördubblade. De kostnadsökningar som således förorsakas nämndemaför /74 är svåra att f. n. bedöma. Förslagsanslaget tUl lantbruksnämndernaför nästa budgetår torde dock behöva överskridas. Kastrering av djur förekommer i relativt storomfattning inom husdjursskötseln främst i fråga om djur av hankön. Kastreringsker också i viss omfattning av hund och katt. Kastrering kan vara en åtgärdsom vidtas för att behandla sjukdom eller skada hos ett djur. Det övervägandeantalet kastreringar utförs emellertid på friska djur. Syftet med kastreringenär i sådana fall att få fogligare och mera lättskötta djur eller beträffandevissa slaktdjur att få ett bättre kött. Syftet kan också såsom inom renskötselnvara att slå ut handjur som bedöms vara mindre lämpade för avel. Kastrering avhandjur sker antingen genom att testiklarna avlägsnas eller genom attsädesledarna och testiklamas tUl- och avförande blodkärl krossas (oblodigkastrering). Vid kastrering torde bedövning förekomma bara när ingreppet görsav veterinär. Prop.1973: 31 23 Enligt 9 § DL får endast veterinär kastrera häst.Samma regel gäller för annat djur som uppnått fyra månaders ålder, om inteKungl. Maj:t förordnar annat. Beträffande ren har genom 1 § kungörelsen (1966:513) med vissa bestämmelser om kastrering och slakt av ren förordnats att annanän veterinär får kastrera även ren som uppnått fyra månaders ålder. Den sombryter mot bestämmelserna om kastrering dömes till böter. Om ett ingrepp sketti otillbörligt syfte och medfört lidande, kan den som utfört ingreppet straffasför djurplågeri. Lantbmksstyrelsenhemställer om ändring av bestämmelserna i om kastrering. Enligt styrelsenbehövs mera differentierade bestämmelser som tar hänsyn till djurslag ochdjurets ålder. Beträffande nötkreatur föreslås att djur äldre än åtta månaderinte får kastreras, om inte medicinska skäl föreligger. Därvid åberopas bl. a.att det från djurskyddssynpunkt är fördelaktigt med tidig kastrering och attdet vid kastrering av äldre nötkreatur inte går att åstadkomma tillräckligsmärtfrihet genom bedövning. Vidare föreslås att lekman skall tUlåtas kastreraendast djur och då med tång som godkänts avlantbruksstyrelsen (oblodig kastrering). Rörande kastrering av svin föreslårlantbruksstyrelsen att veterinär skall anlitas så snart djuret uppnått tvåmånaders ålder. Även i detta fall åberopas att kastreringen bör utföras såtidigt som möjUgt. Styrelsens framställning ger vid handen att så gott somsamtliga galtgrisar kastreras och att ingreppet som regelmässigt utförs avlekman helst bör ske innan djuret uppnår sex veckors ålder. Behov av en någothögre åldersgräns kan emellertid förekomma inom avelsbesättningar. Beslut omatt godkänna en galtgris för avel kan nämligen i allmänhet inte fattas förrängrisen är omkring . De galtgrisar som inte godkänns kastreras.I fråga om kastrering av får påyrkar lantbmksstyrelsen inte annan ändring igällande bestämmelser än att föreskrift införs att lekman vid kastrering skallvara skyldig använda tång av typ som godkänts av styrelsen. I denna del anförsatt det inte är genom försök utrett om det från fåmäringens synpunkt ärnödvändigt eller lämpligt med kastrering. I likhet med vad som är regel iövriga länder i bör enligt styrelsen åldersgränsen för kastrering somutförs av lekmän bibehållas . När det gäller hund innebärlantbmksstyrelsens förslag att kastrering förbjuds, om inte ingreppet påkaUasav medicinska skäl. Till stöd för detta förbud anför styrelsen att det saknasvägande skäl att kastrera en frisk hund. Kastrering av friska hanhundar förekommeremeUertid. Frekvensen uppvisar lokala variationer. Ingreppen uppges i hög gradvara föranledda av subjektiva föreställningar hos hundägaren. Beträffandekastrering av häst och ren föreslår lantbruksstyrelsen ingen saklig ändring. Ifråga om övriga djur föreslår styrelsen slutligen att den nuvarande rätten förlekmän att utföra kastrering på djur som ej uppnått fyra månaders ålder tasbort och att det i stället 1973: 31 24 införsskyldighet att anlita veterinär för sådana ingrepp. Lantbruksstyrelsenshemställan om ändring av bestämmelsema om kastrering grundar sig på förslagoch yttranden från underordnade myndigheter, veterinärmedicinsk expertis ochsammanslutningar inom lantbmk och djurhållning. Lantbruksstyrelsens förslag innebär alltså två väsentliganyheter i förhåUande tUl gäUande rätt, nämligen införande av förbud mot kastreringav nötkreatur över viss ålder och av hund samt skyldighet att anlita veterinärvid kastrering utom i vissa i lagen angivna undantagsfall, Remissinstansema har mottagit förslaget positivt.Man är ense om att om kastrering behöver skärpas. Deavvikande uppfattningar som anmälts har på ett undantag när innefattat krav påsträngare regler för kastrering än som föreslagits av lantbruksstyrelsen. Enligtnuvarande lagstiftning godtas att friska djur kastreras i vissa fall, n'ämUgennär det av ekonomiska eller praktiska skäl anses nödvändigt att göra djurenmera lätthanterliga eller mera användbara för bestämda ändamål såsom tillmänniskoföda. Det är också ekonomiska och praktiska skäl som föranleder attlekmän i viss omfattning tillåts utföra sådana ingrepp. Det är här sålunda intefråga om behandlingsmetod för sjukdom utan om tillgodoseende av mänskligaintressen som av med viss rätt karakteriseras somegoistiska. Med hänsyn till anförda förhållanden får det enligt min meninganses föreligga en moralisk förpliktelse att inte kastrera djur annat än omvägande skäl finns och att göra ingreppet så litet smärtsamt som möjligt i de fallkastrering måste ske. Jag anser att bestämmelser om kastrering av djur börgrundas på denna instäUning. Det av lantbruksstyrelsen föreslagna förbudet motkastrering av nötkreatur över viss ålder och av hund överensstämmer med dennaprincipiella inställning och tUlstyrks av samtliga remissinstanser. Även jagbiträder förslaget. Den åldersgräns som föreslagits beträffande nötkreatur,, finner jag utgöra en godtagbar avvägning mellan de skildaintressen som gör sig gällande i denna fråga. Jag delar lantbruksstyrelsensuppfattning att överdriven könsdrift och vissa former av aggressivitet hos hundbör kunna utgöra skäl för kastrering. Kastreringav djur torde orsaka djuret visst lidande, även om bedövning används vidingreppet. En kastrering som utförs fastän det inte finns vägande skäl, innebärdärför att djuret utsätts för lidande i onödan. Ingreppet måste i sådant fallanses otillbörligt och kan bestraffas som djurplågeri. Det får förutsättas attveterinär inte begår eller medverkar tUl djurplågeri i sin yrkesverksamhet. Denav lantbruksstyrelsen föreslagna huvudregeln att kastrering av djur bara fårutföras av veterinär har ej mött kritik under remissbehandlingen. Regeln får omden genomförs verkan av ett förbud mot kastrering av djur utan bärande 1973: 31 25 skäl.Denna konsekvens står helt i samklang med den principiella inställning som jagnyss redovisat. Jag ansluter mig sålunda till lantbruksstyrelsens förslag attveterinär i princip skall anlitas vid kastrering av djur. Undantag härifrån börfå göras när det framstår som befogat med hänsyn tUl jordbmksnäringens ochrennäringens intressen. Ilikhet med vad som gäller bör det även i fortsättningen ankomma på Kungl.Maj:t att besluta om de undantagsbestämmelser som bör tUlämpas på visst ellervissa djurslag. Medh'änvisning till vad jag nu anfört viU jag förorda att 9 § DL ges ny lydelseenligt följande. I paragrafen upptas först en bestämmelse att nötkreatur som äräldre än och hund får kastreras endast om det är påkallat avmedicinska skäl. Som ett andra stycke införs en regel att kastrering av djurfår utföras endast av veterinär, om ej Kungl. Maj:t förordnar annat. För information vUl jag i det följanderedogöra för huvudsakliga innehållet i de bestämmelser om undantag frånskyldigheten att anlita veterinär som jag ämnar föreslå Kungl. Fråganhumvida lekmän bör tillåtas kastrera djur synes ha aktualitet endastbeträffande handjur av nötkreatur, svin, får och ren. Lekmannakastrering avdessa djur förekommer sedan gammalt inom husdjursskötseln. Så gott somsamtliga kastreringar av svin och ren utförs av lekm'. Kastrering avnötkreatur utförs däremot numera i de allra flesta fall av veterinär.Kastrering av får förekommer bara i sällsynta fall. Det är med hänsyn tUldet sagda berättigat att anta att lekmannakastrering har stor ekonomiskbetydelse vid uppfödning av svin och ren men inte aUs samma betydelse viduppfödning av nötboskap och får. Enligt min mening finns befogad anledning göraundantag från tvånget att anlita veterinär när det gäller kastrering av svinoch ren. Mot bakgrund av det principiella resonemang jag tidigare fört synesdet inte lika motiverat att medge sådant undantag i fråga om nötkreatur ellerfår. Emellertid finns f. n. inte tillräckligt underlag för att frångå gällandeordning enligt vilken lekmannakastrering av nötkreatur och får är tUlåten iviss utsträckning. Om det visar sig att lekmannakastreringar avtjurkalvar eller bagglamm har ringa ekonomisk betydelse för uppfödare av dessadjur, bör sådana kastreringar givetvis inte vidare tUlåtas. Kastrerandeingrepp som görs av lekman sker utan bedövning. Det finns uppenbarligen störrerisk för att det skall uppstå komplikationer vid ingreppet eller därefter, ännär ingreppet görs av veterinär. Ingreppets storlek och risken förkomplikationer ökar med djurets ålder. Det är därför angeläget att kastreringföretas . Ifråga om nötkreatur har föreslagits som åldersgräns för kastreringsom utförs av lekmän. och har emellertid förordatatt åldersgränsen sätts . 1973: 31 26 somåberopats tUl stöd härför ger enligt min mening inte belägg för att en gränsvid skulle medföra nämnvärda nackdelar för näringen. Jag anslutermig här till lantbmksstyrelsens förslag. Beträffande svin har ett flertal remissinstanseruttalat sig för att åldersgränsen bestäms och inte såsomlantbmksstyrelsen föreslagit tUl . I bes'ättningar med slaktsvinsker kastreringen regelmässigt n'är djuren är . Iavelsbesättningar sker kastrering av de galtsvin som inte skall gå vidare tUlavel först när djuren är omkring . Kastrering av en galt som ärpå gränsen till sex veckors ålder är ett förhållandevis stort operativtingrepp. Redan av denna anledning är det tveksamt om lekman skall tUlåtas kastreragaltar som är äldre. Om åldersgränsen för lekmannakastrering sätts vid sexveckor, kommer behövliga kastreringar i avelsbesättningar ibland inte att kunnaföretas innan djuren uppnår den åldern. I så fall måste följaktiigen veterinäranlitas. Det fmns emellertid anledning anta att antalet sådana fall blirytterst ringa i förhållande tUl totala antalet kastreringar som utförs inomsvinproduktionen. Enligt min mening bör näringen i djurskyddets intresse bäraden obetydliga merkostnad som uppkommer för anlitande av veterinär, omåldersgränsen för lekmannakastreringar sänks från föreslagna . Jag ämnar därför förorda sistnämnda åldersgräns. Enligt gällande bestämmelser är det tiUåtet förannan än veterinär att kastrera får som ej uppnått fyra månaders ålder. Dennaregel som är vaiUig i övriga länder i bör enligt lantbmksstyrelsensförslag bibehållas. Under remissbehandlingen har förslaget i denna del möttkritik. Man har bl. a. menat att djurskyddsstandarden i övriga inte ialla avseenden bör vara normgivande för vårt land. Då en sänkning av gällandeåldersgr'äns inte kan anses vara till förfång för fårnäringen,ämnar jag föreslå Kungl. Maj:t denna åldersgräns för lekmannakastrering avfår. Jag avser inte att föreslå någon ändring i sak avgnällande bestämmelser om kastrering av ren. Jag vUl slutligen nämna att jag 'ämnar föreslåKungl. Maj:t att uppdra åt lantbmksstyrelsen att utfärda närmare bestämmelserom de instmment som lekman skall vara skyldig att använda vid kastrermg.Styrelsen bör vidare i mån av behov kunna utfärda även andra förhållningsreglersom skall iakttas av lekman vid kastrering. 5.3Kupering av svansen på hund m. m. Gällande bestämmelser om kupering finns i 10 § DLoch reglerar kupering av svansen på häst och annat djur samt kupering avöronen på hund. Kupering av svansen på häst får företas endast för att bota Prop.1973: 31 27 sjukdom,skada eller oart, om Kungl. Maj:t inte medger undantag. Kuperingen skallalltid utföras av veterinär. Vid kupering av svansen på annat djur föreliggerskyldighet att anlita veterinär först om djuret uppnått två månaders ålder.Det är förbjudet att kupera öronen på hund. Kupering av svansen på friska djur torde till heltövervägande del gäUa hundar. Kuperad svans utgör som bekant kännetecken påvissa hundraser. I anledning av motion med yrkande om förbud för lekmän attkupera svansen på hund har riksdag hemsfällt att frågan om sänkning avåldersgränsen för sådan kupering övervägs av . Maj:t och att förslag omerforderlig ändring av 10 § DL föreläggs . gUlade betänkande förordas en sänkning av åldersgränsen tiU en å tvåveckor. Avyttranden som avgivits över motionen av lantbmksstyrelsen och framgår dels att kupering av svansen på hund som utförs avhundägare i de allra flesta fall företas, när valpen är endast några dagargammal, dels att ingreppet då inte torde vara förenat med nämnvärd smärta ellerföljdverkningar för valpen. Ej heller i andra avseenden synes dessa ingreppmedföra olägenheter från djurskyddssynpunkt. Båda dessa remissinstanser anseratt åldersgränsen bör sänkas och bringas i överensstämmelse med den praxis sområder beträffande lekmannakuperingar. Lantbruksstyrelsen föreslår att gränsensätts vid , medan förordar . Enligt min mening ger den utredning som förebragtsi denna fråga vid handen att lekman bör kunna tUlåtas kupera svansen på hundmen att den nu gällande åldersgränsen bör kunna sättas ned tUl envecka. Vid behandlingen av denna fråga har helt naturligt också aktualiseratsfrågan om kupering av svansen på andra djur än häst eller hund. Jag har genomlantbmksstyrelsen låtit undersöka denna sak och erfarit att det inte med hänsyntill husdjursskötselns behov eller eljest föreligger skäl att låta lekmanutföra svanskupering på djur som är äldre än . På grund av det anfördaföreslår jag att 10 § DL ändras så att kupering av svansen på annat djur änhäst får utföras endast av veterinär, om djuret uppnått en veckas ålder. 5.4Viss redaktioneU ändring av tillsynsbestämmelsema Enligt gällande lydelse av 14 § 1 mom. förstastycket DL medverkar länsveterinären och distrikts- eller stadsveterinären iden lokala tillsynen över djurens vård och behandling. I momentets andrastycke föreskrivs att med biträde av länsveterinären skall vakaöver att hälsovårdsnämnden och tillsyningsmän samt distrikts- och stadsveterinärerfullgör sina åligganden. Enligt 14 § 3 mom. äger länsveterinären och distrikts-eller stadsveterinären vara närvarande vid hälsovårdsnämnds handläggning avärende som rör vården eller behandlingen av Prop, 1973: 31 28 djuroch delta i överläggningarna men inte i besluten (första stycket). Sammanträdeskall skyndsamt äga rum, när eller länsveterinären begär det(tredje stycket). Länsveterinärenär inordnad i . Han handhar där bl. a. deuppgifter inom djurskyddet som åvilar . Från nämnda dag ärföljaktUgen länsveterinären inte längre en självständig regional myndighet inomdjurskyddet. Med hänsyn tiU det anförda förordar jag, efter samråd med chefenför civUdepartementet, den jämkningen i 14 § 1 mom. första och andra styckenasamt 3 mom. tredje stycket DL att orden "länsveterinären och","med bitr'äde av länsveterinären" resp. "ellerlänsveterinären" utgår. Under åberopande av det anförda hemställer jag attKungl. att antaga inom upprättatförslag tUl lag om ändring i lagen (1944: 219) om djurskydd. Medbifall tiU vad föredraganden sålunda med instämmande av statsrådets övrigaledamöter hemstäUt förordnar Hans Maj:t Konungen att tiU skallavlåtas proposition av den lydelse bilaga till detta protokoll utvisar.