prop · FW0377 · 1973-12-31 00:00:00 — Detmåste gäUa för skolan liksom för övriga samhäUeliga serviceinstitutioner attden i högre grad än vad som varit fallet hittUls måste kunna anpassas efter delokala förhåUandena så att den på ett godtagbart sätt kan tillgodosemänniskornas behov i den bygd som skolan skall betjäna. Utgångspunkten bör varabefolkningens behov av något så när lättiUgänglig service och inte desamhälleliga serviceinrättningarnas behov av underlag för sin funktion. Desmå skolenheter, som blir nödvändiga att upprätthålla i landets glesarebefolkade delar bör sålunda inte framstå som mindre önskvärda undantagsformer.Då det enligt utredningens bedömning bör vara möjligt att till måttUgakostnader för samhäUet åstadkomma sådana organisatoriska förändringar avskolan har detta synsätt kommit att utgöra grunden för utredningens slutsatseroch förslag. TiUgångentill platser i förskola är mycket ojämnt fördelad över landet.Förskoleverksamheten har i hög grad blivit beroende av den kommunalaambitionsnivån. Givetvis växlar också de rent yttre förutsättningarna attorganisera förskoleverksamhet mellan glesbygder och tätortsområden. Man kansålunda konstatera att tiUgången på förskoleplatser är relativt god i vissasyd- och mellansvenska områden jämfört med det norrländska inlandet. Barni förskoleåldrarna kan inte utan stora olägenheter resa långa sträckor. Förglesbygdernas del är det därför angeläget att söka finna förskoleformer somlämpar sig för de särskilda betingelser som där råder. Under de senaste årenhar ett tiotal glesbygdskommuner med hjälp av statsbidrag inlettförsöksverksamhet med förskola i olika former. Inomdenna försöksverksamhet har förskola och lågstadium i allmänhet varit heltfristående från varandra, eftersom man menat att målsättning, inriktning ocharbetsmetoder är så olika att det är riktigast att de båda skolformernafungerar var för sig. I en kommun har emellertid försök gjorts med en långtgående integration mellan förskola och lågstadium. Förskolebarnen kommer tillskolan och bildar då en grupp gemensamt medlågstadieeleverna. Gruppen leds av en lågstadielärare, som har hand om den merbundna verksamheten, och en assistent som leder den mer fria delen. För atttillgodose den särskilda förskolemetodikens krav tjänstgör en förskoUärare somkonsulent. Förskolanslokalproblem i glesbygderna är ibland möjliga att lösa om befintliga lokalerkan accepteras. Ofta har skolorganisationen på dessa orter krympt under senareår, och många skollokaler står tomma. Ett annat sätt att lösa lokalfrågan,vilket prövas på vissa håll, är att inreda en buss till ambulerandeförskolelokal. Denna buss besöker flera olika byar ochbetjänar sålunda flera olika elevgrupper. Genom denna anordning sUpper barnenresa in till skollokalen. Denförsöksverksamhet med förskola i olika former som lämpar sig för glesbygdernasförhållanden som pågår, har ägt rum under alltför begränsad tid för attnågra bestämda slutsatser ännu skall kunna dras. Redan nu kan dock konstaterasatt föräldrarnas intresse för verksamheten är stort. Ett av de störstaproblemen för förskola i glesbygd är givetvis de långa resavstånden, Iriom dennu pågående försöksverksamheten förekommer reseavstånd , vilketenligt utredningens mening torde vara över gränsen för vad som kan accepterasdå det gäller barn i denna ålder. Glesbygdsutredningenutgår från att de specifika förskoleproblemen kommer att behandlas av 1968 årsbarnstugeutredning och inskränker 1973: 77 14 sigtill de aspekter på förskoleverksamheten som kan vara av direkt betydelse forglesbygdernas skolfrågor i övrigt. Den del av försöksverksamheten, som frånglesbygdsutredningens utgångspunkter ter sig mest intressant, är den som syftartill integration med lågstadium. I områden med vikandebefolkningsunderlag är det ofrånkomhgt att vissa skolenheter måste läggas ned.Något bestämt minimiantal elever för en skolenhet finns inte angett i skolstadganutan frågan om skolindragningar avgörs från fall till faU. Om man genom attintegrera förskola och lågstadium kan öka elevantalet i lågstadieklasserna bördet emeUertid ge större möjhgheter att förhindra eller uppskjuta nedläggningenav vissa skolenheter. Utredningen är medveten om att de pedagogiska aspekternaav en sådan integration kan behöva prövas närmare men finner det vara enfördel, om förskolan på detta sätt kan bidra tiU att lösa glesbygdensskolproblem. Utredningen finner det sannolikt, att förskolans sociala mål kanuppnås även vid en integration med lågstadiet. För att finna de lämpligasteformerna för en ytterligare utveckling av den integrerade förskolan anserutredningen att försöksverksamheten med denna målsättning bör utvidgas. Det förefaUersärskilt lämpligt att denna försöksverksamhet får äga rum på orter därelevantalet är så lågt att risk för indragning av lågstadieenheter föreligger. För att förbättramöjligheterna till integration mellan förskola och lågstadium bör enutbildningskomplettering i förskolepedagogik anordnas för berörda lågsladielärare.Utredningen föreslår att SÖ ges i uppdrag att organisera sådanutbildningskomplettering samt att, om erfarenheterna av försöksverksamhetenblir goda, pröva möjligheten att redan i den grundläggande lärarutbildningeninföra moment av utbildning i förskolepedagogik. Utredningen föreslår attutbildningskomplettering anordnas försöksvis som en enterminsutbildning,dimensionerad för ca 20 deltagare. Kostnaden för detta beräknas tiU 300 000kr,, vilken helt bör bekostas med statsmedel. EnUgt utredningens meningär nu gällande krav på lokaler och utrustning för förskolor så högt ställdaatt det kan försvåra förskolans utveckling, särskilt i glesbygd.Socialstyrelsen bör därför få i uppdrag att se över dessa bestämmelser i syfteatt göra dem bättre anpassade till de särskilda förhållanden som kan råda iglesbygder. 3.1.3Grundskolan, låg- och mellanstadiet Elevunderlagetsstorlek avgör organisationen av grundskoleundervisningen på låg- och mellanstadiet.Vid litet elevunderlag förekommer sålunda samläsning meUan två eller fleraårskurser. Den s, k. b-formen omfattar därvid enbart lågstadieklasser, medan Bl-formenomfattar klasserna 34 eUer 56 och B2-formen årskurserna 36 eller 46, Eftersärskilt medgivande av länsskolnämnd kan även andra varianter av B-typanordnas, B-klasserna i olika former utgör f, n, av alla klasser ilandels skolor, men då elevantalet av naturliga skäl är lägre i B-klasserna ärden procentuella andelen elever i b/B-klasser lägre än vad klassandelenantyder. Antalet b/B-klasser har minskat allt mer. Geografisktsett förekommer det största antalet i skogslänens inland. Höstterminen 1971utgjorde av samtliga 'klasser i klasser av b/B-form, medanmotsvarande siffra för var , Utredningen konstaterar,att undervisning i B-form, där två eller flera årskurser samläser, givetvisställer särskilda krav på den pedagogiska uppläggningen. Även om elevantaletkan vara lågt i dessa klasser, blir lärarens arbete mer krävande. Som en fördelför eleverna kan dock anföras, att de, genom det arbetssätt som måste tillämpasi stor utsträckning, tränas i självständigt arbete. Några större undersökningari syfte att kartlägga B-skolornas studieresultat har såvitt utredningen kunnatfinna inle utförts, men att döma av det material utredningen själv gått igenomuppvisar inte B-skoleelever på de högre skolstadierna någon relativ försämringav sina studieresultat. Förlåg- och mellanstadiet gäller, att man inte kan finna några generellaskillnader vad avser tillgången på behöriga lärare mellan de olika länen ellermellan olika regioner inom ett och samma län. Skolor av B-form torde dock ha enprocentuellt större andel obehöriga lärare än övriga skolor. ÅtskUligt talar för att detotala undervisningskostnaderna/elev blir lägre med större klasser och medstörre skolenheter. Utredningen har närmare studerat de driftekonomiskaförhållandena på låg- och mellanstadium bl, a, i ett parglesbygdskommuner i . Med något enstaka undantag vardriftkostnaderna/elev betydligt högre i de små skolorna med lägre än 50 elever.Den högsta genomsnittskostnaden, ,, fanns vid en skola av B-typ med 30elever. Övriga skolor med färre elever än 50 uppvisade genomsnittskostnader meUan4 000 och ,/elev, medan de större skolornas genomsnittskostnaderuppgick till meUan 3 000 och ,/elev. De små skolorna hade som regelhögre genomsnittskostnader/elev för skolmåltider och skolskjutsar, Lärarlönernahar dock den avgörande betydelsen för det totala kostnadsläget. Utredningenhar även gjort vissa kostnadsberäkningar över de ekonomiska konsekvenserna avnedläggningar av små skolenheter. Beräkningarna visar att en ekonomiskbesparing görs i de fall eleverna kan överföras till annan skolenhet utan attorganisationen vid denna behöver förändras i större utsträckning. Denkostnadsökning som uppkommer tiU följd av ökal skolskjutsbehov är betydligtmindre än de besparingar som görs genom minskade lönekostnader. skolindragningmedför att organisationen vid en annan skola kraftigt måste byggas ut,som skolskjutskostnaderna ökar, blir den ekonomiska vinsten av skolindragningenobetydlig eller negativ. Utredningenhar inte funnit det motiverat att föreslå någon ändring i nuvarandebestämmelser om klasstypens förändring med minskande elevunderlag. Av störrebetydelse är frågan om när nedläggning av en skolenhet skall ske. På dennapunkt saknas föreskrifier i skolstadgan. Varje ärende prövas i särskildordning. Enligt utredningens mening bör de statliga skolmyndigheternas prövningdärvid i första hand avse de pedagogiska konsekvenserna. När det gäller skolindragningari glesbefolkade områden, där de långa avstånden kan medföra påtagUga problemför elever som tvingas resa till skolor långt från hemorten, bör staten enligtutredningens mening avstå från att lägga ekonomiska synpunkter på en skolindragning.Den ekonomiska prövningen bör göras av berörd kommun. Enfortsatt koncentration av skolväsendet vad avser låg- och mellanstadiet börvara möjlig att acceptera intiU den gräns då i princip alla elever kan nå resp.skolenhet med maximalt 3045 minuters restid. Inackordering av elever pågrundskolans låg- och meUanstadium är enligt utredningens uppfattning intelämplig. Deorganisatoriska förutsättningarna för högstadiet förändrades väsentUgt genominförandet av läroplan för gmndskolan, eftersom denna innebar att tillvalsmöjligheternabegränsades och linjedelningen i årskurs 9 avskaffades. Därigenom minskasockså kraven pä elevunderlag för en högstadieskola. I enlighet med vad 1957 årsskol-beredning angav har riktmärket för planeringen av högstadiumvarit att varje skolenhet bör bestå av minst tre paralleller per årskurs, dvs,ett elevunderlag på över 60 elever. Dock har i flera fall även två- och enparalleUigahögstadier accepterats och visat sig funktionsdugliga, även omdriftkostnaderna per elev blivit högre än i de större enheterna. Är 1971 fannsi landet sammanlagt 66 högstadier med högst 60 elever som underlag svarandemot två klasser/årskurs och SÖ har beräknat att antalet kommer attvara 87. beräknar man att av de nuvarande högstadieenheternakommer att ha underlag för högst två paralleller. Det största antalet småhögstadieenheter finns i och , medan de inte allsförekommer i vissa syd- och mellansvenska län. Tillvalsgrupppå högstadiet får anordnas om minst fem elever valt ämnet i fråga. Om elevernasämnesval i de små högstadieområdena fördelar sig enligt riksmedeltalet (1970)kan undervisning komma till stånd i samtliga tillvalsämnen utom konst vid deflesta tvåparallelliga hög- stadierna.Vid de enparalleUiga högstadierna kan tiUvalsgrupper komma till stånd ifranska, tyska och teknik. Den allmänna lärarbristenhar minskat betydligt . Utbildningen av lärare medhögstadiekompetens har fått en större regional bredd. Detta harunderlättat glesbygdskolornas möjligheter att rekrytera behörigahögstadielärare, AUmänt sett har också andelen behöriga lärare vidglesbygdskolorna ökat , även om situationen i detta avseendealltjämt kan vara ogynnsam på enskilda orter. De enparalleUiga högstadiernassituation är sämre än de fler-parallelliga, vilket dock kan ha samband medsvårigheterna att vid så små skolor skapa underlag för hela tjänster. Även om tillgången påbehöriga lärare ökat kvarstår problemet att med det begränsade limunderlagetvid en liten högstadieskola skapa lämpliga lärartjänster. Enligt skolstadgan,som härvid ansluter sig till den nya ämneslärarutbildningen, skall tjänst somlärare 1619 på högstadium som regel omfatta tre ämnen. Detta gördet lättare att skapa underlag för hela tjänster än tidigare, då som regelendast två ämnen ingick i tjänsten. Med nu gällande bestämmelser kan som regellämpligt underiag för hela lärartjänster åstadkommas vid högstadieskolor medlägst två paralleller. För de enparalleUiga skolorna blir svårigheterna större,särskilt vad gäUer tjänster i estetiskt-prak-tiska ämnen. Sådana problem kandock ofta lösas genom samverkan med mellanstadiet eller angränsandehögstadieskola. Det är av detundersökningsmaterial som föreligger tydligt alt många högstadieelever i detnorrländska inlandet måste räkna med restider tiU skolan ivardera riktningen. Den restidsgräns som SÖ rekommenderar sommaximum för detta skolstadium måste ofta överskridas. Långa skolavstånd tordedock föredras av både elever och föräldrar framför en inackordering på skolorten,SÖ har också uttalat att inackordering bör undvikas när det gäller elever iden obligatoriska skolan. Små högstadier är iallmänhet mer kostnadskrävande per elev än större enheter. Av stor betydelseför driftkostnaderna är de förhållandevis högre ilärarlönekoslnaderna, somföljer av att undervisningsgrupperna i de små högstadieskolorna omfattar ettmindre antal elever. De undersökningar i detta avseende som utredningen låtitgenomföra lyder dock på, att skillnaderna i lärartäthet mellan större ochmindre högstadieskolor minskat efler genomförandet av läroplan förgrundskolan, då lärartätheten ökade särskilt vid de större enheterna. Om dettaresultat är en följd av den nya läroplanen förefaller det som kostnadsskäleninte längre i samma utsträckning talar mot att mindre högstadieskolororganiseras. som växt fram i skogslänens glesbygder illustrerar enligt utredningens mening behovet av kompletterande stödjepunkter för den lokala serviceförsörjningenvid sidan av kommuncentra. Utredningen avvisar därför en nedläggning av de småhögstadieenheterna av den omfattning, som diskuteras i SÖ:s utredning om de småhögstadieskolorna. Utredningen menar att de små högstadierna i allmänhet börbehållas . Utgångspunkten för diskussionen om den framlidahögstadieorganisationen i glesbygderna bör vara att söka sådanaorganisatoriska lösningar på de svårigheter, som uppstår vid vikandeelevunderlag, att så många nu befintliga skolenheter som möjligt kan bevaras.Man bör därför kunna gå ganska långt när det gäller inre funktionsförändringar,dock givetvis med bibehållna krav på undervisningens kvalitet. Vad gäller deekonomiska aspekterna på högstadieorganisationen i glesbygd bör i likhet medvad utredningen tidigare anfört staten inte av ekonomiska skäl verka för enkoncentration av skolväsendet i de delar av landet, där avståndsförhållandenakan orsaka betydande problem vid skolindragningar. Enligt utredningens meningtorde det inte bli aktuellt att inrätta ytterligare högstadieenheter i landetsglest befolkade områden. Frågan gäller därför enbart bibehållandet av redanexisterande enheter. Som ett led i strävandena att bibehålla småhögstadieenheter i glesbygder anser utredningen en utveckling i riktning motökad samverkan över årskursgränserna eller helt årskurslösa högstadiernaturlig. En utveckling i denna riktning i kombination med en meraindividualiserad undervisning är nödvändig för att lösa undervisningsfrågornapå högstadiet i vissa glest befolkade områden. Den tekniska utvecklingen på detpedagogiska området kan skapa nya förutsättningar för detta. Den översyn av de små högstadieenheterna under 1970-taletsom SÖ gjort utmynnar i ett antal förslag till åtgärder i syfte att underlättaundervisningssituationen vid små högstadier. Utredningen ansluter sig till SÖ:sförslag härvidlag, (För en presentation av förslagen, se s, 29), Utredningenframlägger därutöver följande egna förslag. Försöksverksamheten med samverkan över årskursgränsernaoch s, k, årskurslösa högstadier bör vidgas, SÖ bör biträda kommunerna medpraktisk rådgivning då det gäller sådan verksamhet, SÖ bör vidare få i uppdragatt i samråd med utreda frågan om läromedelsförsörjningenför denna verksamhet och vidta åtgärder i detta avseende. Den pågåendekommunreformen kan i vissa fall få till följd att enstaka högstadieskolor bUrutan direkt skolledning. Utredningen anser det betydelsefullt alt skolledarorganisationenvid varje högstadieskola får tillräckliga resurser och föreslår, att dispensfrån gällande bestämmelser om skolledarorganisationens dimensionering bör kunnages i erforderliga fall. Lärartjänster bör få ledigförklaras med angivande avförtur inte bara för sökande med behörighet att undervisa i flera ämnen ulanäven för sökande med behörighet att undervisa på lägre skolstadier. Undervisningenav gravt handikappade barn kan inte betraktas som en primärglesbygdsangelägenhet. Utbildningen i specialskola är centraliserad tillett fåtal enheter, varför de flesta eleverna är tvingade att lämna sin hemmiljöunder skoltiden vare sig de bor i glesbygd eller tätort. Då det gälleruppsökande verksamhet och karlläggning av de olika elevernas skador ochhjälpbehov torde del numera inte heller finnas någon större skiUnad mellanolika delar av landet. Förden grupp av elever, som utan att ha svårare handikapp är i behov av särskilda insatserfrån skolans sida, förekommer inom specialundervisning, antingen iform av specialklass eller som samordnad specialundervisning. Utvecklingen går f,n, mot en ökad inriktning på samordnad specialundervisning, en organisatoriskform som gör det betydligt lättare att lösa specialundervisningsfrågan i glesbygd,eftersom man därigenom kommer bort från de krav specialklasserna ställer påett tämligen omfattande elevunderlag. Enligt utredningens uppfattningsammanhänger därför specialundervisningens problem främst med svårigheterna attrekrytera lärare för dessa arbetsuppgifter. Tillgången på behörigaspeciallärare är dock över hela landet betydligt lägre än efterfrågan. Mångaav dem som genomgått speciallärarulbildning har varit geografiskt bundna viss ort och därför hellre tagit vanlig tjänst där än flyttat till orter därde kunnat få speciallärartjänsl. Även med ökad speciaUärarutbildning kommerdessa svårigheter att kvarstå, om inte urvalet till utbildning av specialläraresker på ett sådant sätt att man i görligaste mån försäkrar sig om ett intressehos lärarna att ta tjänst i de bygder där behov föreligger. Detla skulle kunnaåstadkommas genom att man vid intagningen av sökande till speciallärarulbildningger företräde åt lärare som har sin tjänstgöring förlagd i glesbygder. Vidplaneringen av gymnasieskolan strävar man efter alt i enlighet med 1968 årsriksdagsbeslut på varje g-ort kunna erbjuda flertalet av skolans utbildningsvägar.Gymnasieskolereformen tenderar sålunda att leda tUl en koncentration till ettbegränsat antal skolenheter. För en sådan koncentration talar även ekonomiskaoch pedagogiska skäl. Gymnasieskolandrivs med undanlag för vissa studievägar med primärkommunalthuvudmannaskap, men den utbildning den erbjuder kan oftast inte betraktas somen angelägenhet enbart för den kommun där utbildningsenheterna är belägna.Kravet på elevunderlag medför att gymnasieskolan normalt måste ha ett störreupptagningsområde, i allmänhet omfattande flera kommuner. Dennya gymnasieskolan omfattar ett betydande antal utbildnings- enheter med specialiserad inriktning, förlagda till andraorter än g-orter. Till största delen utgörs dessa utbildningsenheter avtidigare upprättade yrkesskolor, som fortsätter sin verksamhet underbenämningen specialkurser. Man har menat att dessa enheter utanför deegentliga g-orterna bör kunna bibehållas, så länge de har en tillfredsställandeelevtillströmningen och det finns ett klart avnämarintresse för utbildningen ifråga. Den ekonomiska utjämningen, reformeringen av den gymnasieför-beredandeskolan och de förbättrade kommunikationerna har bidragit till en fortgåendeutjämning av studiefrekvenserna mellan olika befolkningsgrupper och regioner.Undersökningar har emellertid bekräftat att ännu under senaredelen av klara samband fanns mellan avstånd till g-orterna och gymnasiesludiefrekvensen,och alt andelen gymnasiestuderande fortfarande var relativt låg i lägre social-och inkomstgrupper, I en studie har bl, a, visals att studiefrekvenserna itätort var i genomsnitt större än i glesbygder. Frekvensenstuderande i gymnasium och fackskola var lägre i glesbygderna än i tätorterna,medan yrkesskolefrekvensen var högre i glesbygdsdelarna. Variationerna mellande olika g-regionerna var dock stora. Undersökningarna har också visat på ett allt mer markantsamband mellan studiefrekvens på gymnasial nivå och den lokala sysselsättningssituationen,I områden med starkt begränsade sysselsättningsmöjligheter för ungdom medförönskan om yrkesarbete direkt efter avslutad grundskola oftast att man måstelämna hemorten. Studier på gymnasial nivå kan i sådana lägen betyda enmöjlighet att uppskjuta av-flyttningen, I de nämnda undersökningarna har manansett sig kunna konstatera att den lokala sysselsättningssituationen i höggrad påverkar studiebenägenheten, I vissa ytterområden yttrar sig den högrestudiebenägenheten i en högre yrkesskolefrékvens. Ingen g-region i landet tillhandahåller alla deutbildningsvägar gymnasieskolan kan omfatta. Åtskilliga av de störregymnasieskolorna har dock en hög grad av fullständighet. De små g-regionernakan naturligt nog endast erbjuda ett fåtal studievägar. Det är möjligt atttillgång till enbart vissa utbildningsvägar på elevernas hemort blir styrandeför elevernas val av studieväg genom gymnasieskolan. Följande sammanstäUning,som gmndar sig på elevernas val av utbildningsgren vid gymnasieskolorna län, representerande såväl glesbygds- som tätortsområden, ger en vissantydan om i vilken utsträckning den vid resp. hemortsgymnasieskolaförekommande uppsättningen utbildningsgrenar påverkar valet av studieväg.Tabellen visar andelen elever som valt viss gren på tekniska och ekonomiskalinjer, dels då den varit representerad inom den egna g-regionen, dels dågrenvalet förutsatt studier vid gymnasieskola i annan region. Tabellenantyder att tillgängligheten har en viss betydelse för valet av studieväg. Omde länssiffror som legat till gmnd för sammanställningen grovt uppdelas, såalt glesbygdslänen särskiljs, finner man alt ungdomar i glesbygdslänen tydks haen något större benägenhet alt följa sitt inlresseval, även om det skullemedföra flyttning från hemorten. De regionala skillnaderna är dock relativtsmå och kan sannolikt förklaras med att många elever i glesbygdslänen måstevälja inackordering även för studier i den egna g-regionen. För dessa elevergäller därför frågan egentUgen endast val av inackorderingsort. Då1964 års gymnasiereform genomfördes ansågs att ett elevunderlag på 120 eleverper årskurs, dvs, fyra paralleller, var erforderligt bl, a. för att elevernasönskemål om ämnes- och kursval skulle kunna tillgodoses. Det totala elevunderlagetborde därför enligt SÖ:s beräkningar utgöras av ca 400 16-åringar i en g-region.Är 1965 hade endast tre g-regioner i landet lägre elevunderlag än 400, Iviss omfaltning har förekommit gymnasier som varit mindre änvad SÖ rekommenderat. Dessa gymnasier torde inte sällan ha haft svårigheter attfå lill stånd tillräckligt stora undervisningsgrupper i olika ämnen, något sominneburit begränsningar i elevernas valfrihet. Till de små enheternasnackdelar hörde också att driftkostnaderna per elev ofta blir högre än vidstörre skolenheter. Föratt möjliggöra en större geografisk spridning av gymnasieutbildningenundersökte SÖ förutsättningarna för att på vissa orterinrätta gymnasier, vars organisation var särskilt avpassad för ett mindreelevunderlag.