prop · FW03138 · 1973-12-31 00:00:00 — Beträffande åtagandenas räckviddoch utformning i övrigt föreslås inte några lagregler utan här råder i principfullständig avtalsfrihet, med reservation för de möjligheter att ingripa somden näringsrättsliga lagstiftningen erbjuder. Det förefaller osannolikt attföretagarna skulle åta sig ett garantiansvar som de inte är beredda attiaktta, och antalet fall där en skadeståndsregel över huvud taget skulle bli aktuelltorde därför vara ganska ringa. Utredningensåterhållsamhet i fråga om skadeståndsansvarets omfattning beror framfor alltpå de bevissvårigheter som beräkningen av skadeståndet antas medföra. Medanledning härav vUl jag tiU en början påpeka att dessa bevissvårigheter iprincip är desamma vare sig skadan har orsakats genom grov försummelse ellerinte. I flertalet fall torde emellertid beräkningen av ett eventuelltskadestånd inte innebära några större problem. Ofta består skadan inte i annatän att köparen har fått en sämre vara än den avtalet avsåg eller nödgatsbekosta reparation av varan.Skadeståndsberäkningen kan då ske enligt samma principer som beräkningen avprisavdrag eller särskild ersättning för avhjälpande av fel i förhållandetmellan köparen och säljaren. Har köparen haft skada därutöver torde det vanligenvara fråga om sådana särskilda utgifter som enligt mitt förslag skall omfattasav säljarens skadeståndsskyldighet. Inte heller här tordeskadeståndsberäkningen föranleda några större svårigheter. Risken försvårbedömda tvister i skadeståndsfrågor kan därför enligt min mening inteanföras som något avgörande argument mot en viss skärpning av tredje mansskadeståndsansvar. Jag vill erinra om vad jag har anfört om att detfinns mindre skäl för en återhållsam attityd till skadeståndssanktioner när detgäller förhållandet till tredje man än när det gäUer förhållandet tillsäljaren. Mot bakgrund av detanförda anser jag att en viss utvidgning av tredje mans skadeståndsansvar i nuaktueUt hänseende skulle vara skälig. Jag förordar därför att den avutredningen föreslagna regeln utvidgas att gäUa även när det föreligger sådanförsummelse från tredje mans sida att fullgöra åtagande att avhjälpa fel sominte är grov. För att inte kostnaderna för skaderegleringen skall stå imissförhållande tUl skadans värde bör dock skadeståndsskyldighet inte inträda ibagatellartade fall. Vadhärefter angår det fallet att köparen har lidit skada tUl följd av sådanoriktig uppgift om varan som lämnats av tredje man ligger saken delvisannorlunda tUl. Här utgör ansvarsfriskrivningar inte något problem. Det tordenämligen i praktiken knappast förekomma att tillverkare och andra företag itidigare säljled friskriver sig från ansvar för eventuella skador somfelaktigheter i deras reklam kan medföra för konsumenterna. Det är inte hellertroligt att sådana friskrivningar skulle bli vanliga . Hur långttredje mans ansvar enligt gällande rätt sträcker sig i fråga om skada som genomoriktig uppgift om varan har tillfogats den slutlige konsumenten är mycket ovisst.Detta talar i och för sig för att frågan bör regleras i lag. Närdet gäller att utforma regler om tillverkares och andras skadeståndsansvar föroriktiga uppgifter om varan har det givetvis sitt intresse vilka principer somskall gälla i fråga om säljarens ansvar för sådana uppgifter. Jag har tidigareuttalat min anslutning till utredningens förslag att den som har förmåtts attköpa en vara genom oriktiga uppgifter om denna i reklam e. d. skall ha rätt attgöra gällande påföljd med anledning av fel i varan. Jag har också instämt medutredningen i att detta bör gälla även om den oriktiga uppgiften härrör frånannan än säljaren själv, t. ex. varans tillverkare. Utredningsförslaget innebäremellertid att säljaren inte är ansvarig för aUa oriktiga uppgifter som härrörfrån tillverkare och andra företagare i tidigare säljled utan bara för sådanauppgifter som han själv har åberopat eller vilka han måste ha insett varaoriktiga. En sådan begränsning av säljarens ansvar för annans uppgifterförefaller i och för sig rimlig, och jag ansluter mig därför i princip tUl utredningensförslag i denna del. Den föreslagna regleringen innebär emellertid att enkonsument som har förletts att köpa en vara genom oriktiga uppgifter i reklame. d. i vissa situationer inte har några rättsliga möjligheter att framtvingaköpets återgång eller få kompensation i annan form från säljaren. För sådanasituationer föreligger ett klart behov för köparen att kunna vända sig med ettskadeståndskrav direkt mot den som står för den oriktiga uppgiften. Även iandra fall kan en sådan möjlighet vara av intresse, exempelvis om säljaren äroanträffbar eller insolvent. En skadeståndsrätt av så begränsad räckvidd somden utredningen föreslår torde bli av mycket ringa värde för köparen och ipraktiken innebära att denne i de nu nämnda fallen vanligen står helt utanmöjlighet att få någon ersättning. Detnu anförda talar för att tredje mans skadeståndsansvar även här bör vidgasutöver vad utredningen har föreslagit. Till stöd för att ålägga tillverkarenett ganska strängt ansvar för de uppgifter han lämnar kan, som KO har påpekat,ytterligare anföras att det i regel är tillverkaren som har den bästakännedomen om varan. Denne har vanligen också de största möjligheterna att kontrollerariktigheten av sådana uppgifter om varan som lämnas i broschyrer och annonsereller på förpackningar. Enomständighet som kan synas tala för en restriktiv utformning avskadeståndsansvaret är att de uppgifter det här gäller i aUmänhet är riktadetill en stor krets av konsumenter. Om en sådan uppgift är oriktig kan detdärför tänkas att ett stort antal personer gör gäUande skadeståndsanspråkunder påstående att de förmåtts att köpa varan genom den oriktiga uppgiften.Man skulle alltså kunna riskera att en i och för sig relativt ursäktUgfelaktighet i reklamen leder tiU ersättningsanspråk som genom sin mängd blirbåde ekonomiskt och administrativt mycket betungande. Enligt min mening tordedock risken härför inte vara så stor att den kan ses som något avgörande hindermot en utvidgning av skadeståndsansvaret Jag vill erinra om att enförutsättning för skadeståndsrätt givetvis måste vara att en skada verkligenhar uppkommit och att den har orsakats av den oriktiga uppgiften. Inteheller hänsyn tUl bevissvårigheter i fråga om beräkningen av skadeståndetsstorlek synes mig kunna anföras som ett bärande argument mot en utvidgning avtredje mans skadeståndsskyldighet beträffande oriktiga uppgifter om varan. Jagkan på denna punkt hänvisa till vad jag har anfört beträffande motsvarandeproblem i fråga om tredje mans ansvar för underlåtenhet att fullgörautfästelse att avhjälpa fel. Jagföreslår därför att tredje mans skadeståndsansvar för oriktig uppgift om varanskall utvidgas att gäUa även fåll då uppgiften lämnats av oaktsamhet som inteär att beteckna som grov. Dennärmare regleringen av tredje mans skadeståndsskyldighet behandlas ispecialmotiveringen till 12 och 14 §§. Där kommer även att beröras frågan omansvaret bör omfatta inte bara oriktiga utan också vilseledandeuppgifter liksom frågan i vad mån rättelsemöjlighet bör stå tredje man tillbuds. 6.2.8Reklamation m. m. mening är det av vikt att konsumenterna genom tvingande regler gesskydd mot betungande formulärrättsliga föreskrifter om vad köparen skalliaktta vid reklamation. Regleringen bör enligt förslaget inskränkas till fråganom köparens reklamationsplikt vid fel i varan. Något behov av motsvaranderegler beträffande dröjsmål anser utredningen inte föreligga. Vad gäller dekrav som skall ställas på reklamation med anledning av fel gör utredningen denbedömningen att kraven bör sättas lägre än som följer av köplagens regler omreklamation vid civila köp. I enlighet härmed förordar utredningen att reklamationsplikteni konsumentköplagen inskränks till en skyldighet för köparen att påtala feletgenom en s. k. neutral reklamation inom skälig tid efter det att han märkteller bort märka felet. Den i 52 § andra stycket köplagen föreskrivnaskyldigheten för köpare att avge särskild hävningsförklaring om han vill hävaköpet föreslås alltså inte gälla vid konsumentköp. När tiUverkare eller annanhar utfäst sig att avhjälpa fel, skall köparen enligt förslaget med giltigverkan kunna reklamera antingen hos den som har gjort åtagandet eller hossäljaren. Detta föreslås gälla oavsett vem köparen i sista hand villframställa anspråk mot. Utredningen har inte ansett det nödvändigt att ikonsumentköplagen ta med motsvarigheter till bestämmelserna i 53 § köplagen omundantag från reklamationsplikten vid svikligt förfarande eller grovvårdslöshet på säljarens sida eUer i 54 § samma lag om att köparens rätt attgöra gällande fel preskriberas om denne inte från köpet harframställt anmärkning mot varan. Utredningsförslaget innebär att dessabestämmelser skall gälla vid konsumentköp på samma sätt som . Denav utredningen föreslagna regleringen av köparens reklamationsskyldighet har iallmänhet godtagits vid remissbehandlingen. Även jag anser förslaget lämpUgt. Ilikhet med utredningen anser jag att regler om reklamationsplikt vid dröjsmålkan undvaras. Vad gäller reklamation med anledning av fel i varan ansluter jagmig till den föreslagna ordningen att en neutral reklamation, som avges inomskälig tid efter det att köparen märkt eller bort märka felet, skall varatillräcklig för att köparen skall få göra gäUande påföljder på grund av felet.Detta gäller i första hand reklamation hos säljaren. Det har emellertid ocksåtUlämpning för den händelse köparen vill rikta anspråk mot den som försäljarens räkning har åtagit sig att avhjälpa fel i varan. I båda situationernabör köparen fritt få välja vem han skall rikta reklamationen mot. Någraremissinstanser däribland näringslivet anser att lagen bör innehålla reglerom rätt för säljaren att efter neutral reklamation av- krävaköparen besked om denne avser att häva köpet eller inte. Med anledning häravvill jag anföra följande. Ett viktigt skäl för att det i köplagen uppställdakravet på särskild hävningsförklaring inte bör gäUa vid konsumentköp är att ettsådant krav skulle kunna medföra risk för rättsförlust i fall då köparen intekänner till lagens innehåll. Liknande skäl kan anföras mot en regel av innebördatt en köpare som inte inom skälig tid besvarar säljarens fråga om han villhäva köpet går miste om hävningsrätten. Jag vill därför inte förorda att ensådan regel införs i lagen. Å andra sidan finns det ingen anledning att genomföreskrift i lagen ge säljaren en interpeUationsrätt av ifrågasatt slag, omman inte är beredd att knyta några rättsverkningar till att köparen försummaratt lämna ett svar på hans förfrågan. Det står givetvis även utan någon lagregleradinterpeUationsrätt säljaren fritt att begära besked från köparen, om dennedröjer med att meddela sin eventuella avsikt att häva köpet. Man bör enligtmin mening kunna räkna med att köparen i en sådan situation själv har intresseav att besvara säljarens förfrågan utan onödigt dröjsmål. Någraremissinstanser tar upp frågan om de föreslagna reklamations-reglernasförhållande till den i 54 § köplagen föreskrivna preskriptionstiden. Statenskonsumentråd anser att ettårsfristen bör kunna överskridas vid konsumentköp medhänsyn till varans och felets beskaffenhet. Enligt bör en bättresamordning mellan reklamationsreglerna och preskriptionsbestämmelsenövervägas, t. ex. sä att den senare bestämmelsen görs tvingande vidkonsumentköp. remissyttrandena berörda frågan gäller ytterst spörsmålet om konsumentköplagenskall uppta någon motsvarighet till 54 § köplagen. För egen del vill jag tUl enbörjan erinra om att den omständigheten att garanti har utställts för kortaretid än i praxis inte har ansetts innebära att köparen är betagenmöjligheten att efter garantitidens utgång men inom ettärstiden påtala fel somhar visat sig medan garantin gällde. Vad beträffar frågan om det finnsanledning att i konsumentköplagen införa regler som generellt eller för vissasituationer utsträcker preskriptionstiden utöver anser jag det intelämpligt att ta upp detta spörsmål . kommer vid sinöversyn av köplagen att få ta ställning till den där föreskrivnapreskriptionstidens längd. Det synes mig inte lämpligt att föregripa köplagsutredningensfortsatta arbete genom att nu införa en särreglering av denna fråga förkonsumentköpens del. Vid den fortsatta köplagsöversynen får givetvis härliksom eljest övervägas vilka regler som behövs för att åstadkomma etttillfredsställande konsumentskydd. Nuvarande rättsläge är emellertid såtUlvidaotillfredsställande som den i 54 § köplagen upptagna preskriptionsregeln ärdispositiv. Det synes mig knappast finnas skäl för att tillåta inskränkning avden i paragrafen föreskrivna ettårstiden. Med hänsyn härtUl och för attundanröja missförstånd om räck- viddenav den tvingande reklamationsregeln bör den utformas så att den aUtid ärtiUämplig inom ramen för en ettårig preskriptionstid. Sammanfattningsvisanser jag mig alltså kunna godta de av utredningen föreslagna reglerna omköparens reklamationsplikt med det nu angivna tiUägget. TiU den närmareutformningen av reglerna återkommer jag i specialmotiveringen tiU 11 och 13§§. Utredningenhar i anslutning tUl behandlingen av frågan om köparens reklamationsplikt ocksåföreslagit att konsumentköplagen efter mönster av 61 § köplagen skall klargörapå vems risk vissa meddelanden från köparen till säljaren eller annan skallgå, om meddelandet sänds med posten eller på telegrafisk väg. Förslagetinnebär att meddelandena går på mottagarens risk. Någon erinran mot förslagethar inte gjorts vid remissbehandlingen. Även jag ansluter mig tUl det (sevidare specialmotiveringen till 18 §). 6.2.9Köparens förhållande till kreditgivare Somtidigare berörts upptar utredningens förslag även vissa regler om köparensställning vid kreditköp. Reglema syftar tUl att skydda köparen mot att behövabetala tiU kreditgivare som i sista hand har finansierat köpet i sådana fall dåsäljaren inte har fullgjort sin prestation enligt köpavtalet och köparen därförskulle ha varit fri från betalningsskyldighet mot denne om fordringen hadetUlkommit honom. Skyddet kommer i förslaget till uttryck på tre sätt. För detförsta föreslår utredningen att en avtalsklausul, varigenom köparen avsäger sigrätten att framställa invändningar på grund av köpet mot den som förvärvatsäljarens fordran på köpeskillingen (s. k. "cut-off"-klausul), skallvara ogiltig. Utan hinder av en sådan klausul kan alltså konsumenten göra gällandeinvändningar på grund av köpet mot den nye borgenärens krav på betalning.Däremot ger lagregeln honom inte någon möjlighet att från den nye borgenärenåterkräva betalning som redan har erlagts. För det andra förordas enmotsvarande bestämmelse om invändningsrätt för köparen mot långivare i fall dåköpeskUlingen har erlagts med belopp som köparen genom säljarens förmedlinghar fått som lån av bank eller annan, med vilken säljaren har nära ekonomiskförbindelse. Bestämmelsen tar främst sikte på förhållandena vid s. k. låneköp.Den avser däremot inte fall då konsument genom avtal med ettfinansieringsföretag har bevU-jats kontokredit för att köpa varor hos olikasäljföretag mot uppvisande av särskUt kreditbevis (s. k. externt kreditkort).För det tredje föreslår utredningen ett straffsanktionerat förbud för säljareatt av köparen ta emot växelförbindelse eller annan löpande fordringshandlingbeträffande det som inte erlagts av köpeskiUingen i samband med köpet. Skulleen sådan handling trots förbudet ha utfärdats skall dock den som i god troförvärvar handlingen åtnjuta skydd enligt de civUrättsliga regler som nugäller. Utredningen anser det inte nödvändigt att göra någon ändring i dessaregler. Jag har redan i det föregående (6.1) förklarat mig anseatt genomförandet av utredningens förslag till särskilda bestämmelser omkreditköp inte bör skjutas upp i avbidan på kreditköpkommitténs utredning rörandeden rättsliga regleringen av avbetalningsköp och andra former av konsumtionskredit.Jag vill i denna fråga ytterligare framhålla följande. Det är mycketvanligt att kredit tiU köpare i praktiken finansieras av annan än säljaren, t.ex. på det viset att denne överlåter sin fordran på resterande köpeskillingtill ett fristående finansieringsföretag eller så att han medverkar tiU attköparen får ett lån från annan än honom själv för att finansiera köpet. Detskulle innebära en allvarlig lucka i konsumentskyddet om köparen intetillförsäkrades möjlighet att mot betalningskrav frän finansiären göra gällandede invändningar som han hade kunnat framstäUa mot säljaren. Utan regler avdenna innebörd skulle den förstärkning av köparens rättsskydd somkonsumentköplagen syftar till att åstadkomma bli av mycket ringa värde vid storagrupper av kreditköp. Köparen skulle visserligen i fall av denna typ kunnakräva tillbaka från säljaren vad han trots invändningen måste utge till kreditgivaren,men en sådan rätt att återkräva betalning är uppenbarligen inte likvärdig meden möjlighet att motsätta sig krav på betalning. I situationer då säljaren exerripelvis till följd av betalningssvårigheter är oförmögen att ansvara försitt kontraktsbrott eller undandrar sig ansvaret kan köparens rätt vara ganskavärdelös. De av utredningen föreslagna bestämmelsema om kreditköp kompletteraralltså reglerna om köparens befogenheter mot säljaren och utgör därigenom ettmycket viktigt led i konsumentköplagens sysfem av regler till köparens skydd. Som framgår av det anförda rör utredningens förslag endastförhållandet mellan köparen och kreditgivaren. Förslaget innehåller däremotinte några regler om relationerna meUan säljaren och kreditgivaren. Det liggeremellertid i sakens natur att dessa relationer måste påverkas av att köparensstäUning mot kreditgivaren förstärks. I likhet med utredningen anser jag attdet får ankomma på säljare och kreditgivare att själva genom överenskommelselösa de problem som lagstiftningen kan föranleda i deras inbördes relationer.Vid remissbehandlingen har från olika kreditgivarorganisationer gjortsgällande att förslaget kan få vissa negativa konsekvenser för kredithandeln medkonsumtionsvaror, t. ex. i form av ökade kreditkostnader och minskaderefinansieringsmöjligheter för mindre företag. Som framgår av vad jag tidigarehar anfört (6.1) bedömer jag för min del inte dessa farhågor som särskiltoroande vare sig från näringslivets eller från konsumenternas synpunkt. Den föreslagna bestämmelsen om s. k. cut-off-klausuler hari huvudsak godtagits av remissinstanserna bortsett från påpekanden om negativaföljder av berörda slag. Några remissinstanser, däriblandkreditköpkommittén, ifrågasätter dock om inte finansiärens ansvar bör sträckasig längre än enligt förslaget. Kommittén diskuterar olika tänk- baraalternativ för en utvidgning av ansvaret och anser det böra övervägas att geköparen rätt inte bara att avbryta pågående avbetalningar till kreditgivarenutan också att kräva tillbaka vad han redan har erlagt till denne avkreditbeloppet. För egen del anser jag mig böra godta utredningens förslag pådenna punkt. Det ger konsumenten ett gott grundskydd och kan sägasrepresentera en skälig avvägning mellan dennes och kreditgivarens intressen. mån köpavtalet inte innehåUer någon cut-off-klausul står det givetvisköparen fritt att med stöd av allmänna rättsgrundsatser hävda längre gåendebefogenheter mot kreditgivaren. Jag vill tillägga att resultatet avkreditköpkommitténs arbete som förut nämnts kan föranleda att den nu förordadelösningen behöver omprövas. Förslagetatt konsumentköplagen skall reglera även köparens invändningsrätt i förhåUandetill finansiär som genom säljarens förmedling har lånat köparen pengar tillköpeskiUingen har kritiserats av . Samfundet anser inteatt det finns anledning att ha olika regler beroende på om långivaren haranvisats av säljaren eller inte. Samfundet menar också att den föreslagnalagregleringen skuUe leda till att lånemöjligheterna begränsas, vilket intesynes önskvärt från konsumentsynpunkt. För egen del kan jag inte finnasamfundets kritik bärande. Från konsumentens synpunkt föreligger en avgörandeskUlnad mellan den här åsyftade sUuationen och det fallet att konsumenten självlånar pengar exempelvis i en bank för att finansiera köpet. I de fall denföreslagna bestämmelsen avser är den yttre situationen mycket lik ett vanligtavbetalningsköp. Köparen har inte direkt kontakt med någon annan än säljareneller dennes representant. Ofta torde han över huvud taget inte uppfatta attdet är en fristående finansiär som tillhandahåller krediten och att säljarenendast förmedlar denna. Med hänsyn härtUl skulle det te sig stötande ochsvårbegripligt för konsumenten om hans möjligheter att göra invändningar motbetalningskrav var väsentligt olika i de bägge situationerna. Dehittillsvarande erfarenheterna av det inom konsumentkooperationen tillämpadelåneköpssystemet ger visserligen inte i och för sig vid handen att det skulleföreligga något starkare behov av tvingande lagregler till konsumenternas skyddpå detta område. Saken kan emellertid lätt komma i ett annat läge. Om mangenom tvingande regler i lag begränsar giltigheten av cut-off-klausuler kan detnämligen ligga nära till hands för säljare och kreditgivare att försöka kringgådenna reglering genom att gå över till ett system av låneköpets typ. Dettautgör enligt min mening ett starkt skäl för den av utredningen föreslagnaregleringen. Jag ansluter mig tUl förslaget. Underremissbehandlingen har olika meningar framförts i frågan om den tvinganderegleringen av köparens invändningsrätt mot kreditgivare skall omfatta ävenoUka former av kontokredit. Diskussionen har främst gällt riktigheten avutredningens bedömning att system med s. k. externa kreditkortbör faUa utanför konsumentköplagens reglering. har i dennadel anfört att frågan om kreditgivarens ansvar mot köparen/låntagaren vid olikaformer av kontokredit bör prövas i ett vidare sammanhang, där även andrakonsumentskyddsaspekter pä kontokrediterna tas upp tUl bedömning. vara en riktig ståndpunkt. Jag förordar därför att hela frågan om köparensrelationer till kreditkortsföretag får anstå till dess resultat avkreditköpkonimitténs arbete i denna del föreligger Detav utredningen föreslagna förbudet mot användning av växlar och andra löpandefordringshandUngar vid konsumentköp har i princip godtagits av aUaremissinstanser. Förbudet grundas på att konsumenten inte kan antas inse atthan genom att utfärda en löpande fordringshand-Ung avhänder sig möjligheten attgöra gällande invändningar på grund av köpet mot ny godtroende innehavare avhandlingen. Bestämmelser motsvarande de av utredningen föreslagna har införts iflera andra länder. För egen del finner jag förslaget väl motiverat frånkonsumentskyddssynpunkt och jag ansluter mig till det. Jag anser inte att detfinns tUlräcklig anledning att som en remissinstans förordat begränsa förbudet till avbetalningsköp. Ettstraffsanktionerat förbud för säljare att ta emot löpande fordringshandlingarinnebär naturligtvis inte någon absolut garanti mot att sådana handlingarlikväl utstäUs och eventueUt förvärvas av någon som är i god tro beträffandeomständigheter som berättigar köparen att göra invändningar på grund av köpet.Detta kan synas vara en brist i det skydd regeln är avsedd att beredakonsumentema. Det möter emellertid svårigheter att komplettera förbudet medcivilrättsliga föreskrifter som begränsar godtroende förvärvares skydd motinvändningar av sådant slag. Vad gäller växlar vill jag särskUt framhålla atten föreskrift av denna typ torde strida mot åtaganden på grund avanslutningen till Genévekonvention om gemensam växellag (art. 17). Ilikhet med utredningen anser jag emeUertid inte att riskerna för köparna i nuberörda hänseenden är stora. Genom lämplig information om lagens innehåll kan istor utsträckning förebyggas att köpare avkrävs löpande fordringshandling vidkonsumentköp. Jagkan med hänsyn till det anförda i aUt väsentligt ansluta mig till utredningensförslag i nu behandlade delar. Den närmare utformningen av bestämmelsernabehandlas i specialmotiveringen tUl 1517 §§. 6.3Följdändringar i annan lagstiftning