prop · FW03160 · 1973-12-31 00:00:00 — Marken bör överföras till defastigheter som skall anslutas till anläggningen eller, om detta är lämpligareoch kan ske utan avsevärd olägenhet för någon av sakägarna, till viss ellervissa av dessa fastigheter. Överförs marken till flera fastigheter bör detprövas i varje särskilt fall om marken skall läggas ut som en samfällighet förfastighetema eller som enskUd mark, eventuellt efter jämkning av existerandefastighetsgränser. Överföring till fastighet som inte berörs av anläggningsförrättningenbör kunna ske i den mån det är möjligt enligt FBL. Hela marköverföringsfråganbör behandlas enligt FBL men med de avsteg från lagens materiella vUlkor somframgår av det sagda. 1 ersättningshänseende synes bestämmelsema i 5 kap.FBL böra gälla. Det kan tilläggas att det vid behandlingen avmarköverföringsfrågan självfallet inte kommer i fråga att överföra mark tUlandra mottagare än fastigheter. Byggnad pä ofri grund eller annan liknandeanläggningsintressent som skall vara ansluten till anläggningen kommer aUtsåinte att beröras. Den i promemorian föreslagna lösningen synes inte särskUt habeaktat denna situation. Sveahovrätt och grustäktskommittén påpekar att inlösenbestämmelserna bör föranledakomplettering av reglerna om fastighetsregistrering. Föredraganden.I enUghet med vad jag anfört i den allmänna motiveringen (avsnitt 1.2.4) haruttrycket väsentlig olägenhet i promemorieförslaget bytts ut mot synnerligtmen. Att närmare utveckla innebörden av detta krav synes inte möjligt. Att detskall vara fråga om höggradigt intrång är emellertid uppenbart. I övrigt färdet ankomma på de rätts-tillämpande myndigheterna att med hänsyn tillförhåUandena i varje särskilt fall avgöra huruvida upplåtelse enligt förstastycket skaU få ske eller inte. Ledning kan därvid hämtas från den praxis somutvecklats i anslutning tUl andra lagbestämmelser där samma villkorförekommer, t. ex. 9 kap. 3 § VL, 27 § naturvårdslagen i dess lydelse enligtprop. 1972: 111 och 3 kap. 8 § expropriationslagen i dess lydelse enligt prop.1972: 109. Iövrigt stämmer första stycket departementsförslaget helt överens medpromemorieförslaget. Till det av och grustäktskommittén berördaproblemet om förhållandet meUan rättighet som uppstår enligt detta stycke ochtidigare upplåten konkurrerande rättighet återkommer jag strax. Vad gällergränsdragningen mellan ifrågavarande bestämmelser och servitutsreglerna i 7kap. FBL vUl jag ansluta mig tiU lantmäteristyrdsens bedömning att det bör varamöjligt att vid fristående fastighetsreglering bilda servitut till förmån förflera fastigheter om det inte föreligger något aktuellt behov av att samtidigtlösa frågan om utförande och drift av anläggning på servitutsområdet. Attbestämmelser om inlösen bör tas upp i anläggningslagen framgår av vad jaganfört i den allmänna motiveringen (avsnitt 1.2.4). Som förutsättning förinlösen bör i enlighet med promemorieförslaget gälla att anläggningen behövsför ett större antal fastigheter eller av annan orsak är av väsentiig betydelsefrån allmän synpunkt. Vidare bör föreskrivas att anläggningen medför synnerligtmen för fastigheten och att dess ägare begär inlösen. Om dessa föratsättningarär uppfyllda bör enligt min mening hänsyn till ev. rättighetshavare ifastigheten inte få hindra inlösen. En annan sak är att man i största möjligautsträckning bör låta rättigheterna kvarstå efter inlösningen. Denna frågakommer jag att beröra närmare i det följande. Imotsats tUl hovrätten över och anser jag således de i FBLupptagna reglerna om skydd för rättighetshavare inte lämpade för användning iförevarande sammanhang. Inte heller i övrigt finner jag det nödvändigt ellerändamålsenligt att konstruera inlösningen som en fastighetsbUdningsåtgärd. TUlen början vUl jag understryka att det från principiell synpunkt inte möternågot hinder att på sätt som skett i promemorieförslaget tillägga inlösningendirekt fastighetsbUdande verkan. Det synes tillräckligt att i detta avseendehänvisa till att expropriation och annan inlösen av fastighetsdel har sådaneffekt. Att enligt promemorieförslaget inlösningen ger upphov till ensamfällighet i stället för en ny fastighet och att även ianspråktagande av helfastighet leder till sådan fastighetsbildning är visserligen en nyhet som docksynes sakna principiell betydelse. Frågan bör enligt min mening lösas efterpraktiska överväganden. En utgångspunkt för dessa bör vara att man behåller dennuvarande konstruktionen att en gemensamhetsanläggning skall vara tillbehörtill de delägande fastigheterna. Detta leder till att rätten tiU det utrymmesom krävs för anläggningen måste vara samfälld för dessa fastigheter. Det kanhärvid vara fråga antingen om samfälld servitutsrätt eller om samfäUdäganderätt (samfällighet). När inlösen måste tiUgripas för att tillgodosebehovet av utrymme, synes det i normalfallet vara naturligt att man låtermarken få karaktär av samfäUighet. Med den i promemorieförslaget angivnalösningen nås den effekten . Att i dessa fall kräva enfastighetsbUdningsförrättning framstår som onödigt. Attdet i vissa fall är lämpligt att kombinera inlösningen med en fastighetsbildningsåtgärdär emellertid ställt utom tvivel. Ett exempel är att inlösningen omfattar mermark än som fordras för anläggningen. Givetvis kan det då vara tUl fördel attden överflödiga marken överförs till annan fastighet eller samfällighet ellerfår bilda ny sådan enhet. kan det också visa sig ändamålsenligt genom avstyckning ombildar hela samfälligheten tUl en fastighet och sedantar det för anläggningen behövliga utrymmet i anspråk med servitutsrätt.Sistnämnda metod kan exempelvis komma till användning i den ilantmäteristyrel-sens remissyttrande berörda situationen då byggnad på ofrigrand eller därmed jämställt objekt skaU delta i gemensamhetsanläggnmg som föranlederinlösen. Man torde kunna räkna med att fastighetsbildning i de nu åsyftadefallen kommer till stånd på initiativ av enskild sakägare eller representantför det allmänna enligt reglerna i FBL. Pågrand av vad jag har anfört har de i andra stycket promemorieförslagetupptagna bestämmelsema förts över till departementsförslaget med endastredaktionella jämkningar som föranleds bl. a. av att uttrycket väsentlig olägenhetbytts ut mot synnerligt men i första stycket. Promemorieförslagetinnehåller inga bestämmelser om vilken verkan upplåtelse av servitutsrättigheteller inlösen har på särskUda rättigheter i den fastighet som är föremål föråtgärden. I likhet med vad som skett i FBL har denna fråga ansetts kunnaöverlåtas åt rättspraxis. Emellertid har numera i det förslag tillexpropriationslag som lagts fram i prop. 1972: 109 tagits upp bestämmelser somförtjänar uppmärksammas i detta sammanhang. I 1 kap. 3 § förslaget föreskrivsatt vid expropriation av fastighet med äganderätt upphör all sådan särskUd rätttill fastigheten som tUlkommit genom frivillig upplåtelse, om rättigheten inteskall lämnas orabbad på grand av förordnande i expropriationstillståndet elleröverenskommelse som fastställts av domstolen. Av hänsyn till panträtts-havareuppställs vissa villkor för att förbehåll eller fastställande skall fåmeddelas. I fråga om annan särskild rätt än sådan som tillkommit genomfrivillig upplåtelse gäller att den består efter expropriationen, om inte annatförordnats i expropriationstUlståndet. De nu berörda reglema gäller dock intesärskild rätt som tillkommer staten eller vågrätt som tillkommer annan änstaten. Sådan rättighet består alltid efter expropriation. Enligt 1 kap. 4 §förslaget har nyttjanderätt eller servitutsrätt som tUlskapats genomexpropriation företräde framför all annan rätt till fastigheten utom särskUdrätt som tillkommit genom expropriation eller annat tvångsförvärv eller vidfastighetsbildning eUer på liknande sätt. Särskild rätt som tUlkommer statenoch vågrätt som tillkommer annan än staten rubbas dock aldrig genomexpropriation. Vad som sålunda föreslagits synes innefatta lämpliga lösningaräven i fråga om upplåtelse av servitutsrätt och inlösen enUgt förevarandeparagraf. Jag förordar därför att i paragrafens tredje stycke tas upp enföreskrift om att be- stämmelsernaskall äga motsvarande tillämpning på upplåtelse och inlösen som sagts.Uppenbarligen skall det härvid ankomma på förrättningsmyndigheten att meddelaförbehåll, godkännande och förordnande som avses i bestämmelsema. Fråganom det inbördes företrädet mellan en äldre och en nytillska-pad tvångsrättighetsom konkurrerar med varandra har i förslaget till expropriationslag ansettsböra, om så behövs, lösas av tillståndsmyndigheten efter ansökan omexpropriationstillstånd i fråga om den äldre rättigheten, om kännedom om dennasaknats i expropriationsärendet rörande den nya rättigheten. Motsvarande börenligt min mening gälla i detta sammanhang. Jag kan därför inte biträda deförslag i annan riktning som lagts fram. Som påpekats i promemorian torde mankunna räkna med att kollisioner av nu angivet slag kommer att bli sällsynta. Somett par remissinstanser anfört torde de föreslagna inlösenbestämmelserna böraföranleda vissa kompletteringar i författnmgarna om fastighetsregistrering.Frågan härom får tas upp i annat sammanhang. Ersättningför utrymme m. m. Dennaparagraf, som motsvarar 14 § promemorieförslaget, behandlar frågan omersättning när utrymme tas i anspråk eller inlösen sker. Enligt 4 § LGA skall ersättning för upplåtelse i fastighet av utrymmeför gemensamhetsanläggning samt för annat intrång som orsakas fastighetengenom anläggningens utförande eller begagnande utgå till fastighetens ägare.Motsvarande rätt till ersättning tillkommer innehavare av annan särskild rätttill fastigheten än fordran. Också annan skada som uppkommer för ägaren ellerför innehavare av rättigheter skall ersättas. Sammaersättningsprinciper gäller enligt EVL och VL när utrymme tas i anspråk för vägeller dike. De står också i överensstämmelse med grundsatserna i ExL. Ipromemorian framhålls att expropriationsutred-ningen i sitt betänkande (SOU1969: 50) Expropriationsändamål och ex-propriationsersättning m. m. föreslagitnya bestämmelser om expropria-tionsersättning men att förslag i ämnet vidtidpunkten för promemorians upprättande inte förelagts . Det har idetta läge ansetts lämpligast att utan sakliga ändringar föra över reglerna i4 § LGA tUl anläggningslagen. Bestämmelserna om ersättning tUl fastighetsägarehar fått sin plats i första stycket av denna paragraf. I andra stycket har föreskrivitsatt bestämmelsema skall äga motsvarande tUlämpning på innehavare av annansärskUd rätt till fastigheten än fordran. Vidbedömande av ersättningsskyldigheten bör enligt promemorian vanligaexpropriationsrättsliga grundsatser komma till användnmg med 14 Riksdagen1973.1 saml. a. bör principen om avräkning av nytta mot skada intetiUämpas när utrymme tas i anspråk på fastighet som skall ha del ianläggningen. Tredjestycket behandlar frågan om ersättning vid inlösen. Frågan bar reglerats så,att 8 kap. 5 och 6 §§ FBL förklarats skola gälla i tUl-lämpliga delar. Dessaparagrafer innehåller bestämmelser om ersättning till fastighetsägare och tUlinnehavare av särskild rätt som upphör tUl följd av inlösningen.Bestämmelserna, som utformats i nära anslutning till nuvarandeersättningsregler i ExL, torde enligt promemorian passa också för denvärderingssituation som uppkommer vid inlösen enligt anläggningslagen. Att densenare lagen hänvisar till FBL har synts lämpligt också med hänsyn till attsamma förrättningsmän skall handlägga förrättningar enligt de båda lagarna. förslag tUl nya ersättningsbestämmelser läggs tillgrund för lagstiftning torde innehållet i förevarande paragraf böra anpassashärtill, sägs det i promemorian. Möjligen kan det då visa sig lämpligt attparagrafen direkt hänvisar till expropriationsbe-stämmdserna. Under allaförhållanden är det tydligt att de nya ersättningsprinciper som kan komma attinföras i expropriationsrätten i allt väsentiigt bör vinna tillämpning också iförevarande sammanhang. Remissyttrandena.Lantmäteristyrelsen påpekar att det numera i 5 kap. FBL finns regler ombestämmande av ersättning som är tillkomna för ersättningssituationer analogamed dem som är aktuella enligt anläggningslagen. Det kan därför vara lämpligtatt i första hand hänvisa till grunderna för dessa regler. Sveahovrätt anför att enligt FBL utgår för upplåtelse av servitut endastersättning för värdeminskning på den tjänande fastigheten medan ersättning förpersonlig skada erläggs endast om byggnad eller annan anläggning finns påfastigheten. Motsvarande inskränkning i ersättningsskyldigheten föreliggerinte enligt anläggningslagen. Det är enligt hovrätten inte tillfredställandeatt skUda ersättningsregler skall gäUa vid förrättningar med likartat syfte,mellan vilka förrättningar sakägama dessutom i viss utsträckning själva harvalfrihet. Hovrätten framhåller vidare att anläggningslagen inte innehållernågon motsvarighet tUl bestämmelsen i 9 § andra stycket EVL, som medger attersättaing i vissa fall kan utgå för tidigare nedlagda vägbyggnadskostnader isamband med upplåtelse av rätt att begagna befintlig väg. Detta kan medförarisk för att en ägare till befintlig väg vid upplåtelse av vägen bliröverkompenserad i förhåUande till vad som gäller, eftersom enUgt expropriationslagenäven kostnader, som nedlagts på en anläggning men som genom expropriationenblir onyttiga, i princip är ersättaingsgUla. Skogsstyrelsenfinner det önskvärt att en precisering ges beträffande beräkning av ersättningför avstått utrymme. förlorarannars en stor del av sitt värde. Enligt mening börmarkersättningarna beräknas efter värdet vid möjlig alternativ användning avmarken. Det i regel väsentligt högre värde som motsvaras av väghåUares båtnadav att få utnyttja mark för anläggningen bör således inte få påverkaersättningsbeloppen. Detta skulle i så fall innebära att vinsten avanläggningen helt överfördes från den som uppför och bekostar anläggningentill den som släpper till marken. () ansluter sig tUl uppfattningen att det oftast ärlämpligast att ersättning enligt paragrafen bestäms som ett engångsbelopp. Ivissa faU skulle det dock vara lämpligt om ersättningen fick ta form avperiodiska belopp en hyra för vars bestämmande regler skapades vidtillfället för inrättande av anläggningen. De situationer där detta är ettlämpligt förfarande är de fall då eljest stora kapitalöverflyttningar skulleerfordras mellan intressenterna. I frivilligfallet synes konstraktionen möjligatt genomföra med hänvisning till 17 § andra punkten promemorieförslaget.Kommunen finner det dock angeläget att möjligheten även eljest kan stå öppen.Kommunen uttalar vidare att det inte torde vara möjligt att genomföra en regleringav dessa frågor med mindre hänsyn tas till penningvärdeförändringen.Vägutredningen framhåller att det i vissa fall, t. ex. ibland vid upplåtelseenUgt 47 § promemorieförslaget av mark till väg för tUlfäUigt behov, kan varasvårt att fastslå, hur länge behovet kommer att föreligga. Med tankepå sådana fall synes det utredningen lämpligt, att förrättaingsmannen fårmöjlighet att i stället för engångsbelopp föreskriva periodiska betalningaratt utgå till dess anläggningens innehavare meddelar, att behovet avanläggningen upphört. Föredraganden.Efter tillkomsten av promemorieförslaget har ersättningsreglerna i ExL ändratsgenom lagen (1971: 915) om ändring i ExL som trätt i kraft (prop. 1971: 122, CU 27, rskr 310). Bestämmelserna om likvidvärdering i 5 kap.10 § FBL och om ersättning vid inlösen i 8 kap. 5 § samma lag har samtidigtanpassats tiU de nya reglema i ExL. Förslag tUl ny expropriationslag med i vissmån ytterligare ändrade ersättningsregler har därefter lagts fram i prop.1972: 109. Som föratskickats ipromemorian bör ersättningsreglerna i förevarande paragraf anpassas tUl de nyaexpropriationsbestämmelserna. En möjlighet är härvid att direkt hänvisa tilldessa bestämmelser. Ett annat alternativ är att göra de nyssnämndabestämmelserna i tUlämpliga. Vid valet mellan dessa lösningar är att märkaatt en viss saklig skillnad föreUgger mellan reglema i ExL och FBL. AnledningenhärtUl är att man velat göra det möjligt att fördela genom fastighetsregleringuppkomna rationaliseringsvinster på ett skäligt sätt, medanexpropriations-reglerna innebär att sådana vinster i princip skall tillfalladen exproprie- rande(jfr prop. 1971: 122 s. 213). Enligt min mening bör i fråga om anläggningsföretagsistnämnda princip vinna tiUämpning. Hänvisning bör således ske tillersättningsbestämmelserna i den föreslagna nya expropriationslagen. Dessainnebär som framhållits i ett remissyttrande att i viss mån olikaersättningsregler blir tillämpliga, om anläggningsföretag genomförs enligt FBLeller enligt anläggningslagen. I praktiken torde bestämmelserna dock oftastleda till samma resultat. Påpekas bör i detta sammanhang att det i förarbetenatill FBL förutsatts att man vid bestämmande av ersättaing för servitut sombUdas genom fastighetsreglering skall ta viss hänsyn tillersättaingspruiciperna i expropriationslag-stiftnmgen (prop, 1969:128 s, B547), Attexpropriationsbestämmelserna i vissa fall leder till annat resultat än denuvarande reglerna i EVL är givetvis i och för sig inget skäl mot att de tasupp i den nya lagstiftningen, I det av anförda exemplet att enbefintlig väg tas i anspråk framstår det enligt min mening som väl motiveratatt vägens ägare kan få ersättning för kostaader som nedlagts på vägen men somefter ianspråktagandet blir onyttiga. Avhänsyn till den ersättningsberättigade bör ersättning av förevarande slagliksom annan ersättning för tvångsförvärv utgå i form av engångsbelopp.Intressenterna i anläggningen får anskaffa behövliga medel genom upplåningeller på annat sätt. I detta hänseende vUl jag hänvisa till vad som anförtsunder rubriken i den allmänna motiveringen (avsnitt 1.2.9).Enligt dispositionsfrihetsreglerna i 16 § departementsförslaget kanöverenskommelse träffas om ersättning i annan form än engångsbelopp. Ienlighet med dessa överväganden har i förevarande paragraf angetts attbestämmelserna i 4 kap. nya expropriationslagen skall äga motsvarandetUlämpning i fråga om ersättning för upplåtelse och inlösen enUgt 12 §. Denföreslagna hänvisningsbestämmelsen innebär i huvudsak följande. För fastighetsom inlöses i sin helhet skall betalas löseskilling med belopp som motsvararfastighetens marknadsvärde. Inlöses bara del av fastighet, skallintrångsersättning betalas med belopp som motsvarar den minskning avfastighetens marknadsvärde som uppkommer genom inlösningen. I båda fallenskall fastighetsägaren dessutom få ersättning för annan skada som uppkommergenom inlösningen. Upplåtelse av utrymme är som regel i ersättningshänseendeatt jämställa med inlösen av del av fastighet. I vissa fall skall löseskillingoch intrångsersättning jämkas med tUlämpning av bestämmelserna i 4 kap. 25 §§nya expropriationslagen. FörtUlämpningen av presumtionsregeln i 4 kap. 3 § expropriationslagen vidanläggningsförrättning krävs en särskild bestämmelse i anläggningslagen. Iandra punkten av förevarande paragraf har därför föreskri- vitsatt presumtionsregeln skall äga tillämpning på värdeökning som ägt rum imdertiden före det anläggnmgsförrättningen påkallades. Idenna paragraf behandlas vissa sakrättsliga frågor. Paragrafen motsvarar 15 §promemorieförslaget. Promemorieförslaget.Enligt 5 § LGA utgör de fastigheter för vUka gemensamhetsanläggning inrättas ensamfällighet för anläggningens utförande, underhåll och drift. I paragrafenföreskrivs vidare att fastighet tUlkommande rätt till anläggningen, rätten isamfälligheten däri inbegripen, hör till fastigheten. Sistnämnda bestämmelseger uttryck för principen att anläggningen och samfälligheten är sakrättsligtanknutna tUl de fastigheter för vilka anläggningen är gemensam. Samma grandsatshar ansetts böra slås fast i den nya lagen. Med hänsyn till att denna öppnarmöjlighet att inlösa mark för gemensamhetsanläggning finns det emellertidenligt promemorian också behov att utsäga att anläggningen och det därtill hörandeutrymmet utgör samfälld egendom. Detta har medfört att bestämmelserna i 5 §LGA inte i oförändrat skick kunnat föras över till den nya lagen. Gemensamhetsanläggningensoch utrymmets egenskap av samfälld egendom och deras anknytning till dedelägande fastighetema kommer till uttryck i första stycket av förevarandeparagraf. Regleringen innebär bl. a. att mark som inlösts enligt 13 § andrastycket promemorieförslaget blir alt jämställa med samfällighet som bildasenligt 6 kap. FBL. I samband med att uppgift om anläggningsförrättningen försin i fastighetsregistret (jfr 33 § promemorieförslaget), bör marken därförregistreras under samfällighetsbeteckning. Beträffande delaktigheten isamfälligheten hänvisas i promemorian tUl vad som anförts vid 13 §. Iandra stycket slås fast att de fastigheter som deltar i gemensamhetsanläggningutgör en samfäUighet för anläggningens utförande, underhåll och drift.Begreppet samfällighet används här i sin associationsrättsliga betydelse avfastighetssammanslutning. TiUkomsten av en sådan samfällighet innebär,framhålls det i promemorian, inte någon rubbning av den beståendefastighetsindelningen. Varje fastighetsägare behåller således sin individuellaäganderätt till marken. För undanröjande av varje tveksamhet bör påpekas attsamfällighet anses uppkomma även om de deltagande fastigheterna har sammeägare. Slutiigen bör understrykas att en och samma samfällighet kan avseendast en anläggning. Enligt förslaget till lag om förvaltning avsamfälligheter skall emellertid flera samfälligheter och därmed också fleraanläggningar kunna förvaltas gemensamt SamfälUghetenssakrättsliga anknytning till ddägarfastigheterna torde enligtpromemorian ha kommit till uttryck på ett tillräckligt tydligt sätt i den nyssangivna bestämmelsen. Det har därför inte ansetts nödvändigt att föreskriva attdelaktigheten i samfälligheten är förenad med äganderätten till varje särskildfastighet och inte får överlåtas särskilt. Det ligger likaså i sakens naturatt det inte är möjligt att vid överlåtelse av fastigheten undantadelaktigheten i samfälligheten. är de sakrättsliga verkningama av samfällighets bildandeav grundläggande betydelse för ddägarfastigheterna och oklarhet på denna punktbör ej förekomma. Den sakrättsliga anknytningen bör därför klarläggas ilagtexten. Liknande synpunkter anförs av ochstadshypotekskassan. Sveahovrätt och grustäktskommittén anför att utrymme för en anläggning inormalfall är upplåtet med en begränsad rätt av servitutskaraktär. Sådantutrymme är därför inte samfällt utan enbart rätten tUl utrymmet. Endast i defall inlösen kommer i fråga blir själva markområdet samfälld egendom. Iinlösenfallet är dessutom anläggningen tiUbehör tiU marken och inte tvärtom,som lagtexten ger vid handen. Med hänsyn härtiU bör första stycket i paragrafenformuleras om så, att lagtexten står bättre i överensstämmelse med terminologini reglema om tUlbehör till fast egendom och även täcker inlösenfallen. Föredraganden.Departementsförslaget stämmer i sakligt hänseende helt överens medpromemorieförslaget. Vissa redaktionella jämkningar har dock vidtagits. Enligtmin mening kommer de sakrättsliga verkningama av anläggningsbeslutet på etttillfredsstäUande sätt tUl uttryck i paragrafen sedan dessa jämkningar gjorts. Idenna paragraf, som motsvarar 16 § promemorieförslaget, behandlas frågan omkostnadsfördelning. Promemorieförslaget.I paragrafen skiljs mellan tre olika slags kostnader, nämligen utgifter föranläggningens utförande, underhåU och drift. Hit räknas inteförrättningskostnadema. Frågan om ansvaret för sådana kostaader regleras i 28 §promemorieförslaget. I övrigt omfattar, påpekas det i promemorian, förevarandeparagraf alla kostnader som är förenade med företaget. Under kategorinkostnader för anläggningens utförande faller således exempelvis ävenersättning för upplåtet utrymme. Till driftskostnader hänförs ocksåadministrationskostnader och därmed jämförliga allmänna omkostnader. Beträffandemotiven till bestämmelserna hänvisas i promemorian tUl vad som anförts i denallmänna motiveringen (avsnitt 1.1.5).