prop · FW0332 · 1973-12-31 00:00:00 — Enligt gällande rätt medför en överenskommelse attingå äktenskap, trolovning, vissa rättsverkningar som får betydelse omtrolovningen upplöses. Bestämmelser härom är intagna i 1 kap. GB. I vissasituationer kan den som bär den huvudsakliga skulden till en brytning åläggasatt utge skadestånd till den andre. Gåvor som har getts för äktenskapet skall iregel återlämnas om trolovningen bryts eller en av de trolovade avlider. Har detrolovade barn tillsammans och upplöses trolovningen genom mannens död, harkvinnan, om hon är i behov av underhåll, rätt till skälig andel i mannenskvarlåtenskap, dock högst hälften. Desakkunniga anser att trolovade bör få helt obundna av varje rättslig regleringavgöra, om de vill fullfölja överenskommelsen att ingå äktenskap. Förslagetinnebär i enlighet härmed att om trolovning upphävs. Detstora flertalet remissinstanser har lämnat detta förslag utan erinran. Med ensådan ändring förändras trolovningen liksom tidigare lysningen från etträttsligt reglerat institut, till en sedvänja med stöd endast i traditionen. Jaghar i det föregående gett uttryck åt den uppfattningen att några särskUdarättsliga sanktioner inte bör knytas till att en av makarna bär denhuvudsakliga skulden till att det har uppstått en brytning mellan dem. Detgäller givetvis också i fråga om dem som ännu inte har gift sig utan bara harkommit överens om att ingå äktenskap. Jag instämmer därför med de sakkunniga iatt det bör stå en trolovad fritt att bryta trolovningen av vilket skäl somhelst eller utan att ange något skäl alls, och det synes mig uteslutet attfrågan om vem som bär den huvudsakliga skulden till brytningen skall kunnatiUmätas någon rättslig betydelse. Härav följer bl. a. att några regler omskadestånd för bruten trolovning inte bör ingå i GB, Denuvarande bestämmelserna om återbäring av gåva vid upplösning av trolovning ärinte tvingande utan parterna kan avtala på annat Prop.1973: 32 93 sätt.Bestämmelserna tar endast sikte pä gåvor som har lämnats för det tUltänktaäktenskapet. Vad som har getts för att förbmkas under trolovningstidenomfattas inte av bestämmelserna. De sakkunniga framhåller att det, om gåva harlämnats för äktenskapet, torde ha varit en för givaren bestämmande och avmottagaren lätt hisedd föratsättning för gåvan att äktenskapet kommer tUlstånd. Givaren skulle därför med stöd av allmänna avtalsrättsliga principerkunna få gåvan åter om trolovningen bryts. Denna bedömning synes mig riktig.Det är mera tveksamt vilket resultat en tUlämpning av allmänna avtalsrättsligagmndsat-ser leder till om trolovningen upplöses på grund av ena partens död.För det fall att det är givaren som dör torde det dock normalt få antas bästöverensstämma med hans vilja att gåvotagaren skall få behålla gåvan. Detanförda visar enligt min mening att man i rättstiUämpningen kan med stöd avallmänna avtalsrättsliga regler komma till rimliga re sultat när det gällerfrågan om återbäring av gåvor mellan trolovade. Några särskilda lagbestämmelseri detta ämne behövs därför inte. Ettpar remissinstanser har ifrågasatt om inte nuvarande bestämmelser i 1 kap. 6 §om trolovad kvinnas rätt till andel i mannens kvarlåtenskap bör behållas tiUsvidare i avvaktan på att familjelagssakkunniga har slutfört sittutredningsarbete och behandlat även de ekonomiska rättsverkningarna aväktenskap och andra samlevnadsförhållanden. Under remissbehandlingen hargjorts gäUande att dessa bestämmelser ibland kan leda till socialt settgynnsamma effekter därigenom att efterlevande kvinna som under lång tidsammanlevt med en man som senare har avlidit får ett visst ekonomiskt skydd.Mig veterligen finns emellertid inte något belägg för detta. I själva verkettorde sådana situationer vara ovanliga. Om en man och en kvinna har sammanlevtlång tid utan att gifta sig kan det sannolikt bara mera sällan med fog görasgällande att de faktiskt har varit ense om att ingå äktenskap, och har någonsådan enighet inte förelegat har inte heller någon trolovning existerat. F. ö.kan framhållas att det i och för sig ofta kan föreligga lika starkt skyddsbehovi faU då de trolovade inte har fått barn tUlsammans som i de situationer vilkaomfattas av lagbestämmelserna. Vad beträffar skyddsbehovet för fall då detfinns minderåriga barn bör vidare beaktas, dels att ensamslående föräldrarnumera har en mycket mer tryggad ställning när det gäller att bestridakostnaderna för barnens uppfostran än vad fallet var vid GB:s tiUkomst, delsatt ett bortfall av moderns rätt till andel i kvarlåtenskapen normalt innebären förstärkning av barnets arvsrätt, vilket i sin tur påverkar modernsskyldighet att svara för barnets underhåll. Dessa förhåUanden minskar behovetav det särskilda ekonomiska stöd åt ensamstående mödrar som bestämmelsema gerunderlag för. Mot de gällande bestämmelserna kan vidare riktas den frånprincipiell synpunkt allvarliga kritiken att de endast gäller till förmån förden ena parten, kvinnan. Utvecklingen går i allt Prop.1973: 32 94 snabbaretakt mot att båda makarna i ett äktenskap blir ekonomiskt självständiga. Dettabör rimligen i än högre grad gälla i fråga om trolovade. Vid en trolovning harf. ö. i det stora flertalet fall någon ekonomisk gemenskap av betydelse inteuppkommit mellan parterna. Lagregler som är utformade med sikte direkt på attskydda den kvinnliga parten ter sig otidsenliga och är inte förenUga med detsynsätt som bör prägla en modern äktenskapslagstiftning. Mot bakgrund av det nuanförda anser jag att det inte finns anledning att behålla de särskilda reglernaom rätt för trolovad kvinna till andel i mannens kvarlåtenskap. I enlighet med vad jag nu har anfört ansluter jagmig tUl de sakkunnigas förslag att bestämmelserna i 1 kap. GB om trolovningupphävs. Uttrycket trolovning förekommer även på andra hålli lagstiftningen. I likhet med de sakkunniga anser jag det naturligt att ocksåi fortsättningen tolka detta uttryck som åsyftande en överenskommelse mellanman och kvinna att ingå äktenskap. Några tolkningssvårigheter vid tillämpningenav författningar där uttrycket trolovning förekommer torde därför inte behövauppstå. I lagrådsremiss har föreslagits vissa ändringar irättegångsbalken som innebär bl. a. att uttrycket trolovad utmönstras urjävsbestämmelserna i 4 kap. 12 och 13 §§. I 2 kap. GB upptas bestämmelser om hinder motäktenskap. Som de sakkunniga framhåller torde bestämmelserna bygga på dentanken att ett hinder mot äktenskap också utgör ett hinder mot faktisksamlevnad mellan dem som hindret gäller för. Av vad jag har anförtframgår att ett sådant synsätt inte kan vara vägledande i dagens samhälle, däräven samlevnad utan äktenskap är vanligt förekommande. FÖr min del anser jagatt utgångspunkten när det gäller att ställa upp regler om hinder mot äktenskapbör vara att antalet sådana hinder skall vara starkt begränsat. I princip böralla samlevande män och kvinnor ha möjlighet att välja äktenskapets form försin samlevnad. I vissa fall kan emeUertid en samlevnad av sociala ellermedicinska skäl te sig icke Önskvärd från samhällets synpunkt. Detta kanmotivera att vissa sexuella förbindelser straffbeläggs. En sådanstraffbestämmelse bör naturligen kompletteras med regler om hinder motäktenskap. Men även i fall där den sexuella förbindelsen inte är straffbelagdkan det, som jag kommer att utveckla närmare i det följande, finnas skäl att haregler om hinder mot äktenskap. Genom sådana regler kan samhället markera atti vissa situationer en familjebildning inte är önskvärd, även om det inte finnsanledning att gå så långt som tUl att straffbelägga sexuellt umgänge. Prop.1973: 32 95 För underåriga finns enligt gällande rätt olikarestriktioner i fråga om rätten att ingå äktenskap. Äktenskapsåldemär sedan den 1 juU 1969 för både män och kvinnor. De sakkunniga förordarinte någon ändring på den punkten. Detta har godtagits av praktiskt taget allaremissinstanser. För egen del instämmer jag med de sakkunniga i att den som ärunder i allmänhet inte har nått den mognad som fordras för attsjälvständigt ta ställning till de problem av personlig och ekonomisk art somuppkommer i en stadigvarande samlevnad. Det finns därför anledning attalltjämt genom ett principiellt äktenskapshinder markera att sådan samlevnad,där endera parten eller båda är , anses mindre önskvärd. Några skälatt ändra nuvarande äktenskapsålder finns enligt min mening inte. Liksomenligt gällande rätt bör den som är kunna ingå äktenskap efter dispens.Dispensmyndighet är f. n. . De sakkunniga föreslår attdispensprövningen överflyttas till och anför som huvudsakligtskäl för detta förslag att länsstyrelsema f. n. i aUmänhet inhämtar yttrandefrån nämnden och att detta yttrande regelmässigt blir avgörande för beslutet.De sakkunnigas förslag i denna del har fått ett blandat mottagande vidremissbehandlingen. Flertalet remissinstanser som har yttrat sig i frågananser att uppgiften alltjämt bör ankomma på . Föregen del kan jag vitsorda att de skäl de sakkunniga har åberopat med vissstyrka talar för att också det formella avgörandet av dispensärendena bör liggahos barnavårdsnämnden. Det finns emellertid också skäl emot en sådan ordning.Bl. a. synes möjUgheterna att få till stånd en någorlunda enhetlig praxis varasmå om beslutanderätten skall spridas på barnavårdsnämnderna i landets allakommuner. Antalet dispensansökningar torde inte bli så stort attbarnavårdsnämnder i mindre kommuner får någon större erfarenhet av denna typ avärenden. Jag har för min del stannat för att någon ändring i den nuvarande ordningeninte bör ske. För att man skall få garantier för en grandlig prövning bör docklänsstyrelsen genom en uttrycklig bestämmelse åläggas att inhämta yttrande iärendet från barnavårdsnämnden i den kommun där den underårige har sitthemvist. gäller att talan motlänsstyrelses beslut i frågor om underårigs rätt att gifta sig prövas avkammarrätten. I likhet med de sakkunniga anser jag att denna fullföljdsordningbör behållas. Den som är får f. n. inte gifta sigutan samtycke av giftoman. Giftoman är normalt den underåriges föräldrar. Omsamtycke vägras kan domstol på ansökan tillåta äktenskapet. Sakkunnigförslagetinnebär att kravet på giftomannasamtycke slopas i fråga om underåriga. Genom de ändringar i förmynderskapslagstiftningensom genomfördes har underåriga som fyllt fått vidgad rättslighandlingsförmåga. De kan själva ta anstäUning och disponera över sin arbetsinkomst.De får ta upp statliga studielån och bosättningslån utan förmyndarensmedverkan. De kan själva hyra bostad för eget brak. Underårig som har egethushåll får företa alla sådana rättshandlingar som krävs för den dagligahushållningen. Dessa regler innebär att 18-och 19-åringar har goda möjligheteratt oberoende av föräldrarnas samtycke bilda familj utan att gifta sig.Grundlagberedningen har förordat (SOU 1972: 15) att rösträttsåldemsänks till . Beredningen fömtsätter därvid, att också myndighetsåldernsänks på motsvarande sätt. Inom förbereds f. n. förslagtill en sådan sänkning. Mot denna bakgrund finner jag det naturligt att krav pågiftomannasamtycke inte uppställs i fråga om 18- och 19-åringar. För den som är fordras enligt mittförslag, liksom enligt gällande lag, dispens för ingående av äktenskap.Åtskilliga remissinstanser vill vid sidan härav behålla nuvarande krav pågiftomannasamtycke, vUket innebär att föräldrarna i princip kan hindra sinabarn från att gifta sig innan de har fyllt . För egen del finner jag naturligt att föräldrarnasinställning tillmäts stor betydelse när det gäller frågan om den som inte harfyllt skall få gifta sig. Ungdom under denna ålder har f, ö. inte någonjuridisk rätt att utan föräldrarnas samtycke bryta sig ur hushållsgemenskapenoch bilda eget hushåll, låt vara att föräldrarnas möjligheter att hindra dettai praktiken är ganska begränsade. Om föräldrarna motsätter sig äktenskapet, innebärgällande rätt att frågan om äktenskapet skall tillåtas måste prövas såväl avallmän domstol som av länsstyrelse och efter överklagande av förvaltningsdomstol.Detta synes mig inte vara någon rationell ordning. Föräldrarnas inställningtill frågan om äktenskap skall tillåtas bör kunna prövas i dispensförfarandet.Jag förordar därför att föräldrarnas intresse av inflytande pågiftermålsfrågan tillgodoses genom föreskrift att idispensärendet skaU inhämta yttrande från den underåriges vårdnadshavare omdet kan ske. Vidare bör vårdnadshavare ges rätt att föra talan motdispensmyndighets beslut. I denna ordning kan frågan om betydelsen avvårdnadshavarens inställning komma under förvaltningsdomstols prövning. Någonmöjlighet till pröviung vid allmän domstol synes inte behövUg. 1973: 32 97 I fråga om omyndigförklarade gäller f. n. att deinte får gifta sig utan samtycke av förmyndaren. De sakkunniga föreslår intenågon ändring i detta hänseende. Denna ståndpunkt har lämnats utan erinran underremissbehandlingen. Det skulle möjligen kunna ifrågasättas om inteomyndigförklarade i likhet med 18- och 19-åringar bör ha rätt att självabestämma i frågor om ingående av äktenskap, där personliga och känslomässigaförhållanden spelar så stor roll. Man måste emellertid hålla i minnet att dethär är fråga om personer som efter särskild prövning har befunnits saknaförmåga att ta hand om sig eUer sin egendom. Omyndigförklarade har också merbegränsad rättslig handUngsförmåga än 18- och 19-åringar. De har sålunda bl. a.inte rätt att hyra bostad utan förmyndarens samtycke. Vidare gäller att ettäktenskap f. n. medför ganska omfattande ekonomiska rättsverkningar. SärskUtmed hänsyn härtUI anser jag i likhet med de sakkunniga att det inte finns tillräckligtstarka skäl att slopa kravet på förmyndarens samtycke till omyndigförklaradsgiftermål. Skulle samtycke vägras bör liksom f. n. domstol kunna på ansökantillåta äktenskapet. om s. k. medicinskaäktenskapshinder innebär f. n. att den som är sinnessjuk eller sinnesslö intefår ingå äktenskap utan tillstånd av . Om det finns anledninganta att trolovad är sinnessjuk eller sinnesslö, måste han antingen medläkaruityg styrka att sinnessjukdom eller sinnesslöhet inte kan påvisas hos honomeller få tUlstånd av att ingå äktenskap utan hinder avsinnessjukdomen eller sinnesslöheten. De sakkunniga föreslår att bestämmelserna ommedicinska äktenskapshinder slopas. Detta förslag har godtagits eller lämnatsutan erinran av nästan alla remissinstanser, däribland ochövriga remissorgan med särskild medicinsk sakkunskap. När det gäller att ta stäUning till de sakkunnigasförslag i denna del bör till en början erinras om att en överenskommelse attingå äktenskap, liksom andra avtal, förutsätter att parterna besitter rättslighandlingsförmåga. Vigsel skall därför vägras om någon av partema saknarrättslig handlingsförmåga t. ex. på grand av sinnessjukdom, allvarlig psykiskutvecklingsstörning eller tillfällig rubbning av själsverksamheten såsomberusning. Den praktiska betydelsen av ett hinder försinnessjuka och sinnesslöa att ingå äktenskap avser alltså sådana fall därsjukdomen eller abnormiteten inte är av så allvarlig art att den utesluterrättslig handlingsförmåga. Vid tUlkomsten av bestämmelserna om medicinskaäktenskapshinder åberopades i första hand arvshygieniska synpunkter. manemellertid på medicinskt sakkunnigt håll att frekvensen av ärftliga sjukdomaroch abnormiteter hos befolkningen som helhet inte kan nedbringas i nämnvärdgrad genom att manifest sjuka eller abnorma personer hindras från attfortplanta sig. Detta sammanhänger med att man inte härigenom kan nå det storaantal personer som är bärare av latenta sjukdoms- eller abnormanlag. En vissgenetisk motivering kan visserligen anföras för att personer med sjukdoms-eller abnormanlag bör hindras från att gifta sig, eftersom det kan finnas enkonkret risk för att sjukdomen eller abnormiteten överförs på avkomman. Värdetfrån genetisk synpunkt av ett äktenskapshinder för psykiskt sjuka ochutveckUngsstörda måste emellertid betraktas som obetydligt. Det kan inte kommai fråga att låta hindret omfatta andra än dem som är manifest sjuka ellerabnorma. Vidare är ärftlighetsrisken, särskilt vid schizofreni, osäker, och deärftlighetsfaktorer som leder till psykisk utvecklingsstörning finns latentahos flertalet normalbegåvade personer. HärtUI kommer att möjligheterna atttiUämpa äktenskapshindret i praktiken är starkt begränsade. Sedan den 1 juli1967 antecknas nämligen inte längre sinnessjukdom och sinnesslöhet ikyrkoböckerna, och redan verkstäUda anteckningar skall enligt beslut av Kungl.Maj:t utgå ur folkbokföringsregistret. Det beror alltså ofta av en slump omförekomsten av äktenskapshindret över huvud taget upptäcks. Dethittills anförda talar för att reglerna om medicinska äktenskapshinder börupphävas. Härtill kommer att de har klara negativa effekter. De innebär en förnutida uppfattning främmande särbehandling av psykiskt sjuka och avvikande iförhåUande till dem som lider av kroppsliga sjukdomar och handikap och bidrartill att befästa deras främlingskap i samhället. För många av dem som omfattasav de nuvarande bestämmelserna om medicinska äktenskapshinder skulle ettäktenskap otvivelaktigt kunna vara av stort värde och underlätta derasanpassning. Detta gäller särskilt de mindre allvarligt utvecklingsstörda, avvilka säkerligen ett stort antal redan är gifta. Slutligen kan framhållas, attförekomsten av psykisk sjukdom eller utvecklingsstörning inte utgör någothinder för faktisk famUjebUdning. Mot bakgrund av det nu anförda tillstyrker jag desakkunnigas förslag att gällande bestämmelser om medicinska äktenskapshinderslopas. Äktenskap är förbjudet mellan dem som är i rättupp- och nedstigande släktskap med varandra samt mellan syskon, både hel- ochhalvsyskon. Sexuella förbindelser mellan sådana personer är straffbelagda.Mellan ett syskon och ett annat syskons avkomUng får äktenskap inte ingås utanKungl. Utan sådant tillstånd får inte heller äktenskap ingåsmellan personer av vilka den ene har varit gift med den andres släkting i rättupp- eller nedstigande led. 1973: 32 99 För äktenskapshindren på grund av släktskap hararvsbiologiska hänsyn spelat avgörande roll. Även etiska synpunkter har haftbetydelse. De anförda skälen har fortfarande sin bärkraft. I likhet med de sakkunnigaanser jag därför att bestämmelserna om förbud mot äktenskap mellan dem som är irätt upp- och nedstigande släktskap och mellan helsyskon bör behållas. När detgäller halvsyskon Ugger saken något annorlunda till. Från genetisk synpunkt kanäktenskap mellan halvsyskon jämställas med äktenskap mellan ett syskon och ettannat syskons avkomling. De arvsbiologiska riskerna är i båda situationerna desamma.Det finns inte någon anledning att upphäva den nuvarande möjligheten för syskonoch syskons avkomling att ingå äktenskap med varandra. Vad som skulle tala förbibehållande av ett absolut förbud mot äktenskap mellan halvsyskon skulle då iförsta hand vara socialetiska hänsyn. Eftersom halvsyskon ofta inte växer upptiUsammans, kan emellertid sådana hänsyn inte tUlmätas den betydelsen att äktenskapmellan halvsyskon generellt bör förbjudas. De sakkunniga föreslår att sådantäktenskap skall få ingås efter dispens av Kungl. Detta förslag, som harfått ett gynnsamt mottagande vid remissbehandlingen synes mig väl avvägt ochjag ansluter mig till det. Som en konsekvens av denna ändring bor som desakkunniga föreslår sexuella förbindelser mellan halvsyskon avkriminaliseras. De sakkunniga förordar, att det nuvarandedispensabla hindret för äktenskap mellan ett syskon och ett annat syskonsavkomling upphävs. Några remissinstanser har motsatt sig detta förslag underhänvisning till att de genetiska riskerna är desamma som när det är fråga omäktenskap mellan halvsyskon och att det inte heller här finns anledning attavstå från kravet på särskild tillståndsprövning. För egen del vill jag förstpåpeka att samtliga dispensansökningar 1971 har bifallits. Detkan mot bakgrund härav starkt ifrågasättas om dispensprövningen fyller någonegentlig funktion. Den av framförda synpunkten attkontrahenterna bör få klart för sig att vissa genetiska risker föreligger i enförbindelse av detta slag synes mig inte böra tUlgodoses genom ett krav påsärskilt tillstånd. Vidare är att märka att situationen skiljer sig frånhalvsyskonsäktenskapet därigenom att kontrahenterna endast i mycket sällsyntaundantagsfall har vuxit upp tUlsammans. Några socialetiska skäl av betydelsesom kan åberopas vid sidan av de genetiska som grund för ett krav på tUlståndfinns enligt min mening inte. Jag biträder därför de sakkunnigas förslag. Hindret mot äktenskap mellan personer av vilka denene har varit gift med den andres släkting i rätt upp- eller nedstigande ledinfördes ursprungligen under Inflytande av den kanoniska rätten. synesför ett bibehållande av detta hinder endast kunna anföras hänsynen till bam itidigare äktenskap. Detta skäl har emellertid inte sådan styrka attäktenskapshindret bör kvarstå. Jag ansluter mig därför i likhet medremissinstanserna tiU förslaget att det avskaffas. 1973: 32 JOO Bestående äktenskap utgör hos osssedan lång tid tillbaka hinder mot nytt äktenskap. Tvegifte är ocksåstraffbelagt. Jag anser för min del att det inte finns någon tvekan om attlagstiftningen även i fortsättningen bör slå vakt om det monogama äktenskapet.Bestående äktenskap bör därför, som de sakkunniga föreslår, utgöra ett absoluthinder mot nytt äktenskap. Enligt gäUande lag skallhindersprövning föregå vigseln. Bestämmelser om hindersprövning finns i 3 kap.GB. Prövningen görs på gemensam ansökan av de trolovade vid pastorsämbetet iden församling där kvinnan är kyrkobokförd eller, om hon varken är eller börvara kyrkobokförd i svensk församling, i den församling där hon vistas. Eftersom bestämmelserna omäktenskapshinder inte blir effektiva utan en hindersprövning bör det nuvarandesystemet med sådan prövning i princip behållas. De sakkunniga har förordat atti GB inte anges vUken myndighet som har att verkställa hindersprövningen.Bestämmelser härom bör enligt de sakkunniga meddelas av Kungl. Maj:t utanriksdagens medverkan. Frågan om överflyttning av de folkbokföringsuppgiftersom f. n. sköts av pastorsämbetena till borgerUg myndighet har behandlats delsav centrala folkbokförings- och uppbördsnämnden i betänkandet (SOU 1970: 70)m. m,, dels av beredning om stat ochkyrka i slutbetänkandet (SOU 1972: 36) Samhälle och trossamfund. Innan ställnmghar tagits tUl den frågan finns det enligt min mening inte anledning att frångåden nuvarande regleringen. Jag förordar därför att i GB föreskrivs atthindersprövningen skall verkställas av pastorsämbetet i kvinnans hemförsamlingeller, om hon inte är eller skall vara kyrkobokförd i svensk församling, i denförsamling där hon vistas. Om mannen är kyrkobokförd i annansvensk församling än den där hindersprövningen sker är han enligt gäUande lagskyldig att förete äktenskapsbetyg, utvisande vad kyrkoböckerna i hansförsamling iimehål-ler om hans behörighet att ingå äktenskap. De sakkunnigaföreslår att denna skyldighet upphävs. De anser att den hindersprövande myndighetensjälv bör skaffa in nödvändiga folkbokföringsuppgifter om mannen. Underremissbehandlingen har detta förslag kritiserats av , sommenar att nuvarande bestämmelser om skyldighet att förete äktenskapsbetyg börbehåUas. Det är otvivelaktigt erUdast förparterna om de inte behöver vända sig till mer än en myndighet för att fåhindersprövning verkställd. Det kan inte innebära någon mera betydandebelastning för myndigheterna om den hindersprövande myndigheten åläggs attsjälv införskaffa nödvändiga uppgifter om mannen från dennes hemförsamling.Jag biträder Prop.1973: 32 101 därförde sakkunnigas förslag. Det bör dock inte vara något som hindrar att parternasjälva skaffar in uppgifterna genom att begära äktenskapsbetyg för mannen ihans hemförsamUng. Genom ett sådant förfarande kan de stundom uppnå ensnabbare handläggning av ärendet. Med hänsyn tUl att inhämtande aväktenskapsbetyg inte längre föreslås ingå som ett obligatoriskt led ihindersprövningen bör bestämmelser härom inte upptas i GB utan endast ifolkbokföringskungörelsen (1967: 495).