prop · FW03137 · 1973-12-31 00:00:00 — Denna fråga upptas till viss diskussion iföljande avsnitt. mening (s. 59) torde böra upprätthållas det i motiven till gällandelag understrukna kravet på skälighet även när fråga är om deviation förbärgning. Denna tankegång synes emellertid ej ha kommit till uttryck i denföreslagna lydelsen av paragrafen, som formulerats så som om varje deviationför bärgning av fartyg eller gods vore skälig. Jfr paragrafens nuvarande lydelse. Språkligaskillnader föreligger mellan regleringen av deviation i den föreslagna 98 § ochmotsvarande regel i 176 § enligt förslaget om passagerarbefordran utan attnågon sakUg skillnad synes åsyftad. De båda stadgandena bör utformas identiskt,och formuleringen i den föreslagna 176 § synes vara att föredra. Ändringarnai första stycket motiveras av införandet av Haagreglerna i sjölagen. Ändringeni andra stycket, till att lastägaren ej kan nås, innefattar i och för sig enförbättring av sjölagens regel, men det är Uksom i den nuvarande texten oklartvilken den "lastägare" är som skall ha meddelande; de parter som kankomma i fråga är närmast befraktaren, mottagaren (enligt konossementet) ochavlastaren. Paragrafeninnehåller huvudregeln om transportansvaret. stadgas i dennaparagraf endast en culparegel med omvänd bevisbörda, vilket torde innefattaden lämpligaste regleringen för inrikes sjötransporter. Haaglagen uttryckerförmodligen samma princip genom ett komplicerat normsystem, vilket samtidigtmodifierar huvudregeln genom att befria redaren från ansvar för s. k. nautiskafel och brand. Förslagetinför i 3 st. en ny och välmotiverad regel att skadeståndet vidmedverkande å befraktarens sida skall jämkas efter vad som finnes skäligt.Eftersom en del av friskrivningsgranderna under cp typiskt sett måsteinnebära ett vållande på befraktarens sida har man emellertid anledning attfråga sig om jämkningsregeln gäller även dessa. Dettalagrum motsvarar den ofta diskuterade 4 § i HaagL. I fråga om de föreslagnaändringar som endast innebär omformuleringar har tingsrätten inget att anföra. Enfråga som föranlett viss diskussion är vem av parterna, bortfraktaren eUerbefraktaren, som är bevisskyldig för fartygets tillstånd vid resans början,eller m. a. o. är bortfraktaren bevisskyldig för att fartyget var sjövärdigteller är befraktaren bevisskyldig för att fartyget var sjö-ovärdigt vid resansbörjan. Det finns skäl antaga att denna fråga är av viss betydelse i praktikenoch tingsrätten vill ifrågasätta om inte anledning kan finnas attlagstiftningsvägen ta ställning tiU denna fråga. Tingsrätten är väl medvetenom att det är en svårlöst fråga, vilket torde framgå inte minst av olikauttalanden i litteraturen. När det gäller frågan om bevisskyldigheten förtillbörUg omsorg avseende sjövärdigheten kan det möjligen frågas om denföreslagna lagtexten är tillräckligt upplysande. I 118 § 1 st. sägs attbortfraktaren ej är ansvarig för förlust eller skada tiU följd av brist ifartygets behöriga skick om icke bristen beror av att han eller någon förvilken han svarar underlåtit att före och vid resans början iaktta den omsorg idetta hänseende som gäller enligt 76 §. Tingsrätten är väl medveten om riskenatt försöka läsa in bevisregler i lagrum där lagstiftaren inte direkt uttalatsig i frågan om bevisskyldigheten. Det kan i anslutning tUl det sagdaifrågasättas om man inte bör söka reda ut denna fråga om bevisskyldighetentrots att klart uttalande i konventionen inte finns i denna del. I fråga ombrister i fartyget som uppstår under resan säger kommittén att bortfraktaren iprincip bör vara ansvarig men att sådana brister ofta är av den natur attbortfraktaren är fri från ansvarighet på grand av regeln om s. k. nautiska fel.Det är möj-lligt att så är fallet. I den mån felen skulle vara att hänföra tillnågot förhållande som inte är nautiskt fel återkommer emellertid frågan ombevisskyldigheten och frågan om medverkan. TingsrättenviU nu något beröra dels den ovan angivna frågan om deviation dels ock den iq) upptagna bevisregeln och jämkningsregeln. Vadbeträffar deviation innehåller ju 2 st. i lagrummet att bortfraktaren inte äransvarig för förlust eller skada på grund av sådan deviation som avses i 98 § 2st., dvs. deviation för räddning av människoliv eller för bärgning av fartygeller gods eller av annan skälig anledning. Här anmäler sig genast flera frågorsom diskuterats i litteraturen och som också prövats av domstolar, såsom denredan ovan under 98 § diskuterade frågan samt vidare frågan om den i och försig skäliga deviationen utförs på ett culpöst sätt med påföljd att skadauppstått, om konsekvensen av en deviation som inte kan anses ha täckning i deför den ansvars-fria deviationen uppställda rekvisiten, m. fl. frågor.Tingsrätten anser sig i detta sammanhang inte böra gå in på dessa frågor utomden bevisfråga som kan uppkomma i anledning av en deviation. Att tingsrättennågot vill uppehålla sig vid denna fråga beror på att kommittén föreslår attHaagL:s motsvarande bestämmelse 4 § 2 mom. 2 st. 1 p. skall utgå. Kommittén harsom skäl för att låta bestämmelsen utgå anfört, att regeln ansetts överflödigoch därför ej medtagits i förslaget. Innebörden av den bestämmelse som sålundaskall utgå har diskuterats i oUka sammanhang. En mening som ofta framförts ochför vilken otvivelaktigt finns stöd i avfattningen av 2 mom. i 4 § i HaagL äratt när bortfraktaren visat att någon av de under c,p. angivnaomständigheterna förelegat lastägaren måste visa att culpa förelegat åbortfraktarens sida för att denne skaU bU ansvarig. När kommittén nu anser regelnöverflödig kan detta tydas som uttryck för att kommittén anser att denbevisregel som må innefattas i stadgandet måste anses framgå av första punkteni 2 mom., dvs. att bortfraktaren har att visa förekomsten av någon av de underc.p. angivna händelserna liksom att lastägaren har att visa culpa på bortfraktarenssida. EmeUertid vill tingsrätten i detta sammanhang peka på att bestämmelsensom enligt förslaget skaU utgå inte är utformad som bevisregel i vidare mån ändet krav på bevisningens styrka som kan utläsas av uttrycket "där antagasmå". Regeln synes vara att förstå som en materiell regel som innebär, attnär medverkan till skadan förelegat på bortfraktarens sida denne inte blir frifrån ansvar. Skulle därmed avses att bortfraktaren får hela ansvaret på sig och så torde bestämmelsen ha uppfattats på visst håll föreligger väl enmateriell regel av annat innehåll än vad som kan bli följden av den föreslagnapunkten q). (Jfr Braekhus Six lectures s. 19 ff.) Den ändring som denna punktinnehåller vill tingsrätten helt ansluta sig till. En fråga i sammanhanget ärom en bidragande skadeorsak skulle visa sig vara inte vållande påbefraktarens sida utan casus. En tänkbar lösning är att denna konkurrens avskadeorsaker kan medföra att bortfraktaren inte blir skadeständsskyldig fulltut. Men så helt klart är dock inte detta. Det kan synas tveksamt om denföreslagna lagtexten i sig själv medger en sådan tolkning. Detta av denanledningen att som undantag från bortfraktarens fulla ansvar anges vållande päbefraktarens sida. Det kan nu nämligen sägas, att om bortfraktarens ansvarskulle inskränkas av annan omstän dighet än vållande på befraktarens sida,varför innehåller lagrummet då inte något om detta, exempelvis "annanomständighet för vUken bortfraktaren inte kan svara". Det kan tänkasföreligga ytterUgare skäl till tveksamhet för att casus skulle vara en sådankonkurrerande skadeorsak som skulle kunna medföra nedsättning av bortfraktarensskadeståndsansvar. EnUgt lagrummets andra stycke föreligger ju inte ansvar fördeviation enl. 98 § och ej heller för räddning eller bärgning enl. 1). En bortfraktaresom gör en otillbörlig deviation bUr ansvarig för den skada som därigenom kankomma att åsamkas godset. Detta ansvar har i vissa länder konstruerats som ettcasus mixtusansvar. Om man nu vid en inte godtagbar deviation med casus skulletillämpa ett på grund av konkurrens delat skadeståndsansvar och alltså intelängre tUlämpa casus mixtus skulle man komma att avlägsna sig frånrättstillämpningen i länder med denna princip och även från resultaten avrättstillämpning som grundar sig på ansvaret för en s. k. common carrier.Tillämpar man å andra sidan casus mixtus i fråga om deviation men låter casusvara en konkurrerande skadeorsak i enlighet med sista stycket i 118 § kan manfå oUka resultat i tämligen likartade skadeståndsfall. Hovrätten ifrågasätter om ej uttrycket högre hand börbibehållas. Det täcker t. ex. fall av förödande epidemisk sjukdom och nukleärskada i fredstid, vilka händelser inte synes omfattade av uttrycket naturkatastrof. Konventionens uttryck i art. 4 mom. 2 d) "Act ofGod" ("acte de Dieu") bör, såsom skett i den danska och dennorska texten, översättas med det mera presicerade ordet"naturkatastrof". I 118 § d) anges att bortfraktaren ej är ansvarig förförlust eller skada, som beror av "högre hand". Möjligen borde enmer adekvat översättning kunna finnas av franska "acte de Dieu" ochengelska "Act of God". En viss vägledning ger måhända , som Uk-ställer "force majeure" med "övermäktigaomständigheter". De danska och norska texternas hänvisning tUl"naturkatastrofer" torde inte vara tUlräcklig. (Såvitt kunnat finnasär uttrycket "högre hand" sällsynt i svensk lagstiftning. Det harendast kunnat återfinnas lag om elektriska anläggningar, där dettalas om "händelse av högre hand".) EnUgt 118§, sista stycket, skall, "då bortfraktaren visar att vållande påbefraktarens (understruket här) sida medverkat till uppkommen skada",skadeståndet jämkas efter vad som finnes skäligt. EnUgt vad som tidigareframgått av 71 § är befraktaren den som träffat avtal med bortfraktaren omgodsets befordran med fartyg. I och för sig behöver befraktaren eller hansfolk inte ta fysisk befattning med godset. Däremot torde det väl kunna händaatt avlastaren, som inte behöver vara identisk med befraktaren, kan medverkatUl skada eller förlust genom sitt vållande. Situationen vid fob-köp kanhärvidlag tjäna som exempel. Mot denna bakgrund hade det varit önskvärt omsåväl "befraktaren" som "avlastaren" omfattats avbestämmelsen i detta stycke. I denna bestämmelse synes föreUgga en upprepning, då det isåväl andra styckets första punkt som i samma styckes andra punkt 1. utsäges,att bortfraktaren icke är ansvarig för skada som uppkommit i samband med vissalivräddnings- och bärgningsåtgärder. Detta är uppenbarligen en följd av attäven konventionen synes innehålla en upprepning på denna punkt. Föreningen ifrågasätterdock om det är nödvändigt att så sker även i den svenska lagtexten. Enligt femte stycket sker bortfall av ansvarsbegränsningenvid uppsåt och grov vårdslöshet med insikt att förlust eller skada sannoUktskulle uppkomma. Detta är ett vårdslöshetsbegrepp som inte synes förekomma påannat håll i svensk rätt (jfr dock begreppet dolus eventualis). Hovrätten villpåtala den rättstekniska olägenhet som kan bestå genom att olikavårdslöshetsbegrepp används vid oUka transportmedel. Enligtparagrafens sista stycke Uksom enligt konventionens art. 4: 5 h) ärbortfraktaren helt fri från ansvar för godsskada så snart avlastaren svikligenlämnat oriktig uppgift om godsets beskaffenhet eller värde. Denna bestämmelsesynes för svensk rättsuppfattning utomordentligt drastisk, framför allt omskadan saknar allt samband med den svikliga uppgiften. Effekten kan i synnerhetbU obillig mot en godtroende konossementsinnehavare. Med hänsyn tillbestämmelsen "allt- eller intet-effekt" torde det vara motiveratåtminstone att motivledes kommentera dels det subjektiva rekvisitét"svikligen", dels det anmärkningsvärda rekvisitét att"avlastaren lämnat uppgift i konossement eller annan frakthandling". I sjätte stycket av denna paragraf införes en nybestämmelse av innebörd, att bortfraktaren är helt fri från ansvar för skadapå godset, om avlastaren lämnat oriktig uppgift om godsets beskaffenhet ellervärde i konossementet. Bestämmelsens definitiva utformning synes leda till resultatet,att bortfraktaren är fri från ansvar om oriktig uppgift lämnats, även om dennauppgift saknar varje samband med skadan och dess beräkning. Detta synes varaen för svensk rättsuppfattning utomordentUgt drastisk bestämmelse, som kan ledatill stötande resultat. Möjligen är det detta som kommittén haft för ögonen närlagtexten utformats: "har avlastaren svikligen lämnat", eftersomrekvisitét svek icke synes föreligga enligt konventionstexten. Det hade varitvärdefullt om kommittén på denna punkt lämnat en närmare motivering för hurdenna bestämmelse skaU tiUämpas i praktiken. Föreningen har i detta sammanhangockså observerat, att såväl förslaget som konventionstexten talar om att avlastarenlämnat oriktig uppgift i konossementet, vilket synes oegentligt enärkonossementet aldrig utställes av avlastaren. Bestämmelsen tager givetvis siktepå de uppgifter avlastaren lämnat till bortfraktaren för införande ikonossementet. Denna distinktion borde måhända framgå. 121 § om reklamation genomför den i Haaglagen gällanderegeln att försummad reklamation inte medför talans förlust utan endast en presumtionatt godset utlämnats sådant det beskrivits i konossementet. Regeln överensstämmerinte med sjölagen. Såsom regeln är utformad är dess verkan oviss, emedanstyrkan av det beviskrav som befraktaren måste uppfylla inte anges. Den här föreliggande reklamationsregeln har som kommitténanfört ansetts svårtolkad enligt gängse nordisk rättsuppfattning. Anledningenhärtill kan möjligen sökas i det förhållandet att konventionstexten talar omprima faciebevisning. Det förefaller som om man i den nordiska diskussionengivit detta uttryck den betydelsen att bevisskyldighet skulle åvila den partsom har sannolikheten emot sig. Hur denna sannoUkhet i princip skuUe bestämmassynes inte ha blivit föremål för närmare analys. Emellertid skulle enkonsekvens av denna uppfattning vara att om enl. artikel 3 (6) i konventionenreklamation gjorts sannolikhet skuUe föreligga för att godsetvar skadat men om sådan reklamation ej skett sannolikheten skulle vara attgodset var oskadat. Vidare synes man ha menat att denna innebörd av primafaciebevisning medfört att bevisbördan skulle kunna kastas om aUt eftersomsannolikheten förelåg för den ena eller andra omständigheten. Tingsrätten villhär ansluta sig tiU den uppfattningen att man inte bör räkna med någon sådanöverflyttning av bevisskyldigheten. Anledningen till denna uppfattning är attden ovan angivna innebörden av "prima faciebevisning" inte kangodtagas. Den engelska konventionstexten ger närmast vid handen att meduttrycket "prima facie evidence" avses vad som.kan kallas lagstad-gadpresumtion. Om nu frånvaron av reklamation är ett prima facie-bevis för attgodset inte var skadat vid lossningen så skulle detta då inte innebära annat änatt styrkan av beviskravet ändrats så att kravet på bevisningen är större när reklamation inte skett än närden skett. En sådan uppfattning finner tingsrätten inte vara oförenlig medsvensk uppfattning. I 121 §, som återger den mångdiskuterade bestämmelsen iHVR III: 6, torde (det indirekt givna) kravet att skadan skall vara "uppenbar"för att utlösa omedelbar reklamationsskyldighet vara alltför högt ställt frånsaklig synpunkt även om bestämmelsens konsekvenser gör att frågan inte ärsärskilt betydande. "SynUg" innebär en rimligare avvägning. Rekvisitét"uppenbar" har också rätt dålig täckning i originaltexterna("apparent"). Det synes överflödigt och möjligen vilseledande att iförsta punkten anknyta reklamationen tUl "tiden för lossningen ochutlämningen till behörig mottagare". Lossningen torde aUtid föregåutlämnandet och i andra punkten anges endast utlämningen som utgångspunkt förreklamationsfristen. Hänvisningen till lossningen finns inte i den engelskakonventionstexten och bör därför kunna utgå. Det i Haaglagen 1 § c förekommande uttrycket att till godsi lagens mening inte räknas sådant som i fraktavtalet anges som lastat på däckoch så befordras förefaller knappast att vara förbättrat genom förslagetsformulering (1 st.) "... och befordras på det sättet". F. ö. är detknappast i fraktavtalet, utan i "konossement eller annanfrakthandling" (jfr 120 § 6 st.), som däckslastningen bör anges; attdäckslastningen dessutom skall vara avtalad eller ha stöd i sedvänja utsägs isjölagen 91 §, som förslaget ej ändrar. Rättentill friskrivning vid transport av levande djur och däckslast överensstämmermed sjölagens regel, medan både Haaglagen och konventionen föreskriverautomatisk ansvarsfrihet. Såväl på denna punkt som i övrigt synes paragrafenvara anpassad till svensk rätt. Vad beträffar undantaget av befordran av levande djur ochdäckslast från den tvingande regleringen gäller att sådan befordran dels måstevara avtalad dels även angiven i frakthandlingen. Detta borde uttryckastydligare i lagtexten. T. ex. "gods som enUgt fraktavtalet får lastas pådäck och befordras på det sättet, dock under förutsättning att uppgift häromintagits i frakthandlingen". 130 § medför att redarens ansvar för dröjsmål faller undersamma regler som hans ansvar för skada och förlust av gods. Detta kan vidjämförelse med 122 § 1 st. ge intrycket att även dröjsmålsansvaret enUgt 130 §är tvingande, vilket enligt motiven inte är avsett. Ett förtydligande ärönskvärt. I anslutning till behandlingen av 71 och 118 §§diskuterades användningen av ordet "befraktare", vUket återkommer i130 §. I det sammanhang som berörs i denna paragraf kan frågas, varför inte som sker i t. ex. 101 och 102 §§ även lastägarens resp. avlastarens intressentillgodoses. I den föreslagna definitionen av konossement i 151 § st. 1anges att konossementet skall vara utfärdat av bortfraktaren eller å hansvägnar. Detta medför efter ordalydelsen att ett konossementsformulär som ärundertecknat "för befälhavaren" på ett av bortfraktarenunderbefraktat fartyg inte är ett konossement, eftersom regel saknas om attbefälhavaren har makt att binda den kontraherande bortfraktaren eller attsådana handlingar skall anses vara undertecknade för bortfraktarens räkning. Enjämkning på denna punkt synes påkallad. Den uppdelning i obligatoriska och icke-obligatoriskakonossementsuppgifter som förekommer i sjölagen och intas i 151 § 2 st. och152 § 1 st. saknar motsvarighet i konossementskonventionen. Försöket att intakonventionens regel i lagtexten väsentligen oförändrad men ändå upprätthållasjölagens distinktion har resulterat i att en handling med konossementetsrättsverkningar inte behöver uppta sådana väsentiiga uppgifter som uppgift omdet inlastade godset och om mottagaren. Slopandet av kravet på bortfraktarensunderskrift torde kunna motiveras med behovet av rationalisering och mekaniskframställningsprocess. VUken funktion angivandet av de återstående obUgatoriskauppgifterna dag och ort för utfärdandet, uppgift om avlastaren och uppgift ominlastningsort och fartyg skall äga synes emellertid efter denna drastiskanedskärning ovisst. 152 § 2 st. upptar regeln om bortfraktarensreservationsrätt, dock med det förtydligandet i förhållande till Haaglagen ochkonventionen, att uppgifterna måste intas, låt vara med reservation, omavlastaren så begär. Detta torde överensstämma med vad som sker iförrättningslivet och kan såtillvida vara en praktisk regel. I nu gällande 151 § anges att konossementet skallinnehålla "uppgift å det inlastade godset". Kommittén har iförtydUgande syfte föreslagit den ändringen att godsets art och mängd skaUanges i konossementet. Enligt förslaget skall på avlastarens begäran angivasbl. a. godsets art och dess vikt eller mått eller stycketal. I likhet med vadf. n. gäller måste enligt förslaget (151 §) vissa uppgifter såsom obligatoriskaingå i konossementet under det att uppgifter av samma slag (152 §) skulle ingåpå avlastarens begäran. I 151 § finns i motsats till 152 § inte någonbestämmelse om rätt för utstäUaren att göra förbehåll beträffande uppgift somavlastaren lämnat. Frågan om skyldighet att i konossement ta in uppgifterenligt förslaget 152 § 2 st. har varit uppe till diskussion,redovisat i förarbetena tiU nuvarande 152 §. Rätten att göra förbehåU haransetts vara en fråga meUan avlastaren och redaren. Avlastaren skulle alltsåkunna tänkas avstå från kravet att bortfraktaren skall verkställa kontroll ochmedge bortfraktaren rätt att reservera sig innebärande att redaren då i principskulle vara skyddad mot godsemottagaren. godsbeskrivningsom anges i konventionen art. 3.3. motsvaras av de uppgifter som enligtförslaget (152 §) kan ingå i konossementet. En skiUnad tycks emellertidföreligga i konstruktionen av konossement enligt å ena sidan förslaget och nugäUande SjöL samt å andra sidan konventionen. Enligt konventionstexten ärkonossementsutfärdaren ej pliktig att i konossementet inta uppgift ang.märkning, vikt, mått eller antal som han har grundad anledning att betvivlaeller som han skäligen inte kan anses pliktig att undersöka. Enligtkommittéförslaget 152 § 2 st. är bortfraktaren inte skyldig att ikonossementet utan förbehåll intaga uppgift av ifrågavarande slag, varsriktighet han har grundad anledning att betvivla eller som han inte rimligenhaft möjlighet att undersöka. Att bortfraktaren med sådan reservation ärskyldig att ta in uppgifter av ifrågavarande slag i konossementet har uttalatsav bl. a. Sejersted. Enligt tysk och engelsk uppfattning syneskonossementsutfärdaren kunna vägra att ta in uppgifterna i -konossementet.Konsekvensen av det ena eller andra förfaringssättet är svår att överblicka.Det har sagts att intagning av en okontrollerad uppgift ur omsättningspunktskulle vara av större intresse än en motsatt reglering. Ståndpunkten kan synastveksam. Konossementet kan inteange "till vem godset skall lämnas ut på bestämmelseorten" (152 §punkt 5). Detta vet man nämligen inte för utställandet avkonossementet, som ju är avsett för överlåtelse. Vad som åsyftas torde istället vara den som i konosse-menten vanligen anges under texten "notifyaddress". Förbundet vill föreslå att texten i punkt 5 utbyts mot "densom på bestämmelseorten skall underrättas om godsets ankomst". Avfattningen av detföreslagna stadgandet i 151 § sjölagen borde enligt bankföreningens meningförtydligas på en punkt. Här avses lokutionen att "med konossementförstås en av bortfraktaren eller på hans vägnar utfärdad handling" etc.F. n. stadgas i 151 § sjölagen att konos sement skall uppta utfärdarensunderskrift. I det praktiska rättslivet anses ett konossement i och för sigutfärdat även om underskriften ej verkställts egenhändigt utan blott medfaksimilestämpel. Om emellertid egen-händig underskrift skall anses vara ettformkrav för konossementet, kan en handling utan annan underskrift än enstämpel frånkännas karaktären av konossement. I sjölågskommitténs motiv berörsej om egenhändig underskrift skaU betraktas såsom ett formkrav, och lagtextenkan ej anses besvara frågan. Det vore önskvärt med ett klarläggande på dennapunkt under den fortsatta behandlingen av ärendet. 167§ innefattar en omnumrering och beträffande första stycket en önskvärd språkligförenkling av motsvarande regel i sjölagen. I andra stycket är den föreslagnatexten missvisande och synes böra lyda: "Har genomgångskonossement utfärdats,får bortfraktaren ej utfärda särskilt konossement för del av befordringen...". Inte minst med hänsyn tillatt förslaget i 123 § innehåller ansvarsregler för annan än transportkundensavtalspart, är det nödvändigt att 167 §, andra stycket, omformuleras. Textenskulle annars kunna tolkas sålunda, att lokalkonossement överhuvud inte fårutfärdas, när det föreligger ett genomgångskonossement, dvs. inte ens för attreglera rättsförhållandet mellan genomgångsbortfraktaren och den som åtagit sigatt i förhållande till honom utföra en del av transportsträckan. Texten bör istället lyda: "Om bortfraktaren utfärdat genomgångskonossement, får han ejutfärda särskilt konossement för del av befordringen." Göteborgstingsrätt ifrågasätter om inte 176 § första stycket också hör till debestämmelser som ej kan åsidosättas genom avtal, åtminstone till den del dethandlar om fartygets behöriga skick. 4.2 SjöL 6 kap.