prop · FW03160 · 1973-12-31 00:00:00 — vetorätt kan härigenominskränkas till att avse sådana fall som ligger inom nämndens egentiiga kompetensområdeoch där dess ställningstagande naturligen måste tillmätas avgörande betydelse.Länsstyrelsen förordar att skyldighet att hänskjuta anläggningsfråga tillnämndens prövning skall föreligga endast om anläggningen kräver byggnadsloveller om anläggningen är belägen inom icke detaljplanelagt område därtätbebyggelse uppkommit eller är att vänta. i länbetecknar kravet på obligatoriskt medgivande från somorealistiskt och onödigt betungande för såväl fastighetsbildningsmyndighetensom . Förslaget innebär, påpekas det, att nämndens tillståndfordras för byggande av skogsväg när samfäUighet bUdas för ändamålet. Utförsdäremot anläggningen utan samfällighetsbildning, behövs inte tUlstånd.Byggnadsnämndens prövning bör enligt mening begränsas tUl attavse dels anläggning inom område med fastställd detaljplan, dels anläggning förvilken krävs byggnadslov. i framför liknandesynpunkter. uttalar att man kan få en bättre samordning mellanfastighetsbildnings- och anläggningsförrättning, om medverkansker i samma form vid de båda slagen av förrättningar. Vid sådana förrättningarenligt anläggningsla- gensom motsvarar förrättningar enligt 2 kap. EVL och som avser fråga av ingen ellerringa betydelse från plansynpunkt, e.x.empelvis byggande av väg enbart förjordbruk eller skogsbrak, torde det vara tillfyUest om byggnadsnämndensmedgivande inhämtas endast när fastighetsbild ningsmyndigheten finner detbehövligt. Förslagetom vetorätt för avstyrks helt i flera yttranden. Hovrättenöver och anför att sakskälen talat med förödande styrka för attvetorätten slopas. Det viktigaste skälet anses vara att man inte har någonmotsvarande vetorätt i FBL trots att har viktigare intressenatt bevaka vid fastighetsbildnings- än vid anläggningsförrättning. Enligt FBLtUlgodoses, påpekar hovrätten, intressen på två sätt. Nämndenhar sålunda rätt att följa varje förrättnuig och en omfattande besvärsrätt.Härtill kommer att de materiella villkoren för fastighetsbUdning i 3 kap. FBLmedför en stark bundenhet för fastighetsbUdningsmyndigheten vid planmyndigheternasbeslut. I praktiken torde det f. ö. förhålla sig så att utförandet av engemensamhetsanläggning ofta kräver något slag av byggnad. Anläggningen ärdärför beroende av att ger byggnadslov. Sammanfattningsvisuttalar hovrätten att promemorieförslaget ger sämremöjligheter att positivt verka för goda lösningar än den skulle ha haft, om manföljt FBL:s system, samt att svårigheterna att handlägga kombineradefastighetsbildnings- och anläggningsförrättningar är uppenbara. Behovet avkonformitet i regelsystemet kan enligt hovrätten inte understrykas nogkraftigt. Sveahovrätt anser att den kritik som riktats mot vetorätten under förarbetena tillLGA alltjämt är bärande. Den utvidgning av vetorätten som promemorieförslagetinnebär kan enligt hovrätten än mindre godtas. Flertalet enskUda vägbyggen fordrarinte byggnadslov och torde vara utan intresse för . Genombestämmelser om vetorätt orsakas betydande omgång och tidsutdräkt. Genommöjligheten att överklaga beslut att vägra tillstånd kan deredan f. n. långa förrättningstiderna för enskilda vägar komma att förlängashögst avsevärt. Eftersom fastighetsbildning på ett vida mera ingripande ochbetydelsefullt sätt än anläggningsföretag påverkar bebyggelseplaneringen,saknas enligt hovrätten all anledning att i anläggningslagen gå längre för attge tUlfälle att bevaka sina intressen än som skett i FBL. Liknandesynpunkter framförs av bankinspektionen, i ,grustäktskommittén, , lantmätareföreningen och skogsindustriernassamarbetsulskott. Bankinspektionen framhåller att förhållandet mellanfastighetsbUdningsmyndighetema och de byggnadsreglerande myndigheterna ochmellan de intressen som de olika myndigheterna har att företräda blev ingåendeprövat vid tillkomsten av FBL, som utan tvekan innebär en mer genomtänktlösning påområdet än LGA. ifrågasätter om vetorätt ärförenUg med lagens övervägande privaträttsliga karaktär. Lantmätareföreningenoch skogsindustriernas samarbetsutskott anser att anordningen innebär en onödigbyråkratisering och motverkar de fördelar som förrättningsinstitutet ger i formav partsförhandlingar under ledning av ansvarig myndighet. 1.1.8Samordningen mellan anläggnings- och fastighetsbildningsförrättning Promemorieförslaget.I 9 kap. FBL finns särskUda bestämmelser om gemensamma arbeten. Dessabestämmelser innebär att tekniska aiUäggningar och liknande företag somaktualiseras i samband med en fastighetsreglering i vissa fall kan utföras somett för sakägarna vid regleringen gemensamt arbete. Därmed sammanhängandefrågor prövas då helt enligt FBL. Vad som sagts gäller dock inte annatföretag enligt VL än dUining. Företag som väsentiigt skulle ändra arten ochomfattningen av regleringen får inte heller prövas i denna ordning. Om ett anläggningsföretaginte kan utföras som gemensamt arbete enligt FBL eller om ett sådant utförandeinte är lämpligt, får fastighetsbUdningsmyndigheten förordna om frågansprövning enligt VL, EVL eller LGA. Imotiven till nämnda bestämmelser förutsätts att sådana ändringar görs ispeciallagarna att fastighetsbUdningsmyndigheten får befogenhet att ta mitiativtill förrättningar enligt dessa. I överensstämmelse härmed bör enligtpromemorian i anläggningslagen införas en föreskrift om att anläggningsfrågafår tas upp till prövning utan ansökan när beslut om sådan prövning meddelasvid fastighetsreglering. En förutsättning för införande av en sådan bestämmelseär givetvis att samma myndighet skall handlägga de olika slagen avförrättningar. Enligt vad som framgår av avsnitt 1.1.6 avses detta bli faUet. Genomatt anläggningsförrättning på detta sätt kan inledas i anslutning tUl pågåendefastighetsregleringsförrättning uppkommer emeUertid även fråga hur den fortsattasamordningen mellan de båda förrättningarna lämpUgen bör ske. Om det interåder delade meningar vare sig om den fastighetsplan som skall läggas tUl grundför kommande fastighetsbildningsbeslut eller om de frågor som gälleranläggningens utförande, föranleder samordningsfrågorna i allmänhet ingasärskilda problem. Förrättningarna kan då i stort sett handläggas parallellt.Anläggningsförrättningen bör sedan kunna avslutas så snart lagakraftägandefastighetsbildningsbeslut föreligger. Förhållandenakan emellertid, heter det i promemorian, i andra fall vara mer komplicerade.Tveksamhet beträffande fastighetsindelningens utformning ellergemensamhetsanläggningens omfattning och utformning kan uppkomma på grand avsakägarnas bristande enighet eller av S 1973.1 saml. Prop,1973:160 114 andraskäl, t. ex. jord- eller planpolitiska hänsyn eller andra allmännaöverväganden. En samordning måste då ske av de olika förrättningarna, om detfinns ett direkt och ömsesidigt samband mellan fastighetsindelningen ochgemensamhetsanläggningen. Ett sådant samband torde ofta föreligga näranläggningsförrättningen avser väg- eller dikningsföretag. Också i åtskilligaandra fall kan man räkna med att ett ställningstagande vid den enaförrättningen är beroende av de avgöranden som träffas vid den andra. Deproblem som härvid uppstår är inte begränsade tiU att gäUa enbartförrättningshandläggningen. Man måste också se till att överinstanserna fårmöjligheter till en samlad bedömning av fastighetsbUdnings- ochanläggningsfrågan. Detsmidigaste sättet att lösa ifrågavarande samordningsproblem kan enligtpromemorian ibland vara en formell sammankoppling av båda förrättningarna.FastighetsbUdningsfrågan och anläggningsfrågan bör då kunna avgöras genom ettgemensamt beslut. Till följd av bestämmelserna i 16 kap. 11 § andra stycketFBL får domstol i så fall vid ändring i avslutad förrättning eller i särskiltöverklagat fastighetsbildningsbeslut viss möjlighet att göra ändring även idel av förrättningen eller beslutet som inte överklagats. Domstolen kan begagnadenna möjlighet för att undvika motstridighet eller oenhetlighet mellan avgörandenai fastighetsbUdnings- och anläggningsfrägan. Föråstadkommande av den nu antydda ordningen behövs en föreskrift om attanläggningsfräga får prövas gemensamt med fastighetsbildningsåtgärd vid enförrättning. Vidare krävs en bestämmelse om att anläggningsbeslut som meddelasvid sådan gemensam förrättning kan tas upp i fastighetsbildningsbeslutet. I samband med större fastighetsregleringsföretaguppkommer vissa speciella samordningsproblem. Sådana företag förutsätter somregel en omfattande utbyggnad av kollektiva anläggningar, i första hand vägar.Planeringen av vägnätet måste ske med beaktande av redan befintliga allmännaoch enskilda vägar samt terräng- och andra naturförhållanden. Stor hänsynmåste också tas tUl allmänna intressen, exempelvis plan-, trafiksäkerhets- ochmiljövårdsintressen. De nu angivna faktorerna är ofta av avgörande betydelseåtminstone när det gäller huvudvägnätets utformning. Lösningen av vägfrågomaär i sin tur inte sällan normerande för utformningen av den fastighetsplan somskall ligga till gmnd för den nya fastighetsindelningen inom regleringsområdet. I fall som nämntstalar enligt promemorian flera skäl för att vägbyggnadsfrågorna tas upp ochavgörs under det att regleringsförrättningen befinner sig i ett tidigt skede.Från förrättningsteknisk synpunkt kan det sålunda vara fördelaktigt att dessafrågor blir slutligt prövade innan fastighetsplanen utarbetas. Av stor praktiskbetydelse är också att vägnätet kan byggas ut och tas i användning snabbare änsom annars skuUe kunnat ske. Slutiigen torde den antydda hand- läggningsordningen vara ägnad att underlätta en skäligfördelning av den vinst som uppkommer genom vägbyggnads- och regleringsföretaget. Redan igällande rätt har det visat sig föreligga ett behov av att få vägbyggnadsfrågorsom aktualiseras i samband med fastighetsbildningsförrättning avgjorda så snartsom möjligt. Man har därvid ibland förfarit pä det sättet att man genomsärskild förrättning avgjort dessa frågor. Sedanfastighetsbildningsförrättningen avslutats och vunnit laga kraft, harunderhållsfrågorna prövats vid ny förrättning enligt EVL. I fortsättningenkan, sägs det vidare i promemorian, smidigare handläggningsformer tillämpas.Sålunda blir det i viss utsträckning möjligt att utföra anläggningsföretag somgemensamt arbete vid fastighetsreglering. I de falldå frågor om byggande av väg prövas vid särskild förrättning kan man förfarapå följande sätt. Sedan behövliga utredningar gjorts och byggnadsnämndensmedgivande inhämtats, meddelar fastighetsbUdningsmyndighetenanläggningsbeslut. När detta vunnit laga kraft, kan vägen byggas och tas ibrak. I vissa fall kan det vara lämpligt att frågorna om ersättning förmarkupplåtelse och om fördelning av vägbyggnadskostnaderna avgörs i sambandmed anläggningsbeslutet. Anläggningsförrättningen får sedan vila till desslagakraftägande beslut i fastighetsbildningsfrägan föreligger. Därefter prövasfrågan om fördelningen av underhållskostnaderna och andra återstående frågor. Det ärenligt promemorian givet att fastighetsbildningsmyndighetens ochöverinstansernas möjligheter till en samlad bedömning av fastighetsbildnings-och anläggningsfrågorna inte blir lika goda med denna handläggningsordning somvid en formell sammankoppling av de båda förrättningarna. Om det vidslutförandet av anläggningsförrättningen skulle visa sig önskvärt att ändra etttidigare meddelat beslut, exempelvis anläggningsbeslut, med hänsyn till deavgöranden som träffats vid fastighetsbildningsförrättningen eller vidöverprövning av denna, torde det emellertid finnas vissa möjligheter härtUl. Idetta hänseende hänvisas till de uttalanden som gjorts i motiven till 4 kap. 25§ FBL (prop. 1969: 128 s. B 265). Ipromemorian framhålls att de överväganden som gjorts gäller samordningen avfastighetsreglerings- och anläggningsföretag. Ett praktiskt behov avbestämmelser som gör det möjligt att företa en anläggningsfråga till gemensamprövning med en fastighetsbUdningsfräga torde emeUertid göra sig gäUande ocksåi andra sammanhang. Det kan sålunda vid avstyckning och klyvning ibland bliaktuellt att inrätta viss gemensamhetsanläggning eller att anslutastyckningsdel eller Idyvnings-lott till en redan befintlig anläggning. Försistnämnda fall föreslås visserUgen i avsnitt 1.1.10 bestämmelser som innebäratt dessa frågor i regel kan lösas på ett jämförelsevis enkelt sätt, nämligengenom att fastighetsbildningsmyndighetenantingen interimistiskt fördelar stycknings- eller klyvningsfastighetensskyldigheter gentemot övriga delägare i anläggningen på styckningsdelarnaeller klyvningslotterna eller genom sitt godkännande ger en överenskommelsemellan den nybildade fastighetens ägare och delägarna i anläggningen sammaverkan som ett beslut vid ny förrättning. Det bör emellertid uppmärksammas attdessa bestämmelser inte kommer att kunna utnyttjas i alla sammanhang. Interimistiskabeslut kan ju t. ex. komma i fråga endast om stycknings-dierklyvningsfastigheten är ansluten tUl den aktuella gemensamhetsanläggningen.Det kan inte heUer förutsättas att det i övriga faU alltid skall bli möjligtatt reglera uppkommande frågor genom avtal som kan godkännas avfastighetsbildningsmyndigheten. Finns det i dessa fall ett direkt ochömsesidigt samband mellan anläggnings- och fastighetsbild-ningsfrågorna, börfrågorna kunna tas upp till gemensam handläggning. Den tidigare berörda bestämmelsenom gemensam handläggning av fastighetsbUdnings- och anläggningsförrättning germöjlighet härtill. Av det anförda framgår attdet finns olika möjligheter att samordna handläggningen av fastighetsbUdnings-och anläggningsföretag. Det bör enligt promemorian inte komma i fråga att isjälva lagen ge föreskrifter om handläggningsordningen. I den mån någrariktiinjer för valet av lämplig metodik behövs, bör dessa meddelas av Kungl.Maj:t eller myndighet som Kungl. Tydligt är att förrättningsmännenmåste få vidsträckta möjligheter att anpassa handläggningen till förhållandenai varje särskUt faU. Om fastighetsbildningsfrågan och anläggningsfrågan prövasvid skilda förrättningar, är det uppenbarligen som regel lämpligt att dessahandläggs av samma förrättningsmän. Genom sin insikt i hela den samladeproblematiken och sin kännedom om de olika sakägargrappernas inställning tUlolika frågor bör dessa förrättningsmän ha goda möjligheter att välja enlämplig handläggningsordning. Remissyttrandena.Länsstyrelsen i framhåller att möjligheterna till en samladbedömning av fastighetsbildnings- och anläggningsfrågor innebär en avsevärdförbättring i förhällande till den nu gällande lagstiftningen. Emellertid tordespeciella samordningsproblem kunna uppkomma särskilt vid störrefastighetsregleringsföretag. Svårigheter av såväl formell som materiell naturkan uppkomma vid samordning av vägsystem och andra kollektiva anläggningar medfastighetsplanen. anser därför angeläget att behövliga tillämpningsföreskriftermeddelas i detta hänseende. ()understryker att möjligheterna att handlägga anläggningsförrättning gemensamtmed fastighetsbildningsförrättning öppnar vägen för ett smidigt förfarande ochlöser en del problem som nuföreligger beträffande förrättning enligt LGA, som bara kan tillämpas påfärdigbildade fastigheter. ochskogsindustriernas samarbetsutskott påpekar att det vid inrättande avgemensamhetsanläggning inte är ovanligt att behov uppkommer avfastighetsreglering för berörda och angränsande fastigheter. Det kan medhänsyn härtill vara lämpligt att fastighetsbildningsmyndighet som handläggeranläggningsförrättning får rätt att ta initiativ tUl fastighetsreglering somdirekt betingas av anläggningsförrättningen. Problemet hur man skall kunna trygga tUlgången på medel förgemensamhetsanläggnings utförande samt för dess underhåll och drift har igällande anläggningslagstiftning i huvudsak lösts pä det sättet att man vidsidan av bestämmelser om delägares bidragsskyldighet har infört förmånsrättför samfällighets bidragsfordran. Avlagen (1939: 609) om förmånsrätt för vissa fordringar enligt lagen om enskildavägar framgår, att vägsamfällighet eller vägförening har förmånsrätt enligt 17kap. 6 § första stycket första punkten handdsbalken, dvs. numera 6 § 1förmånsrättslagen (1970: 979), för bidrag som i vederbörlig ordning debiteras ägareav fast egendom. Förmånsrätten gäller dock inte bidrag som varit obetalda merän ett är från förfallodagen. DettUl LGA knutna förmånsrättssystemet skUjer sig på väsentliga punkter från denkonstruktion av förmånsrätten som kommit till användning i nyssnämnda lag. Engrundläggande förutsättning för tillämpning av lagen (1966: 701) omförmånsrätt för fordringar enligt lagen om vissa gemensamhetsanläggningar(LGAF) är sålunda att i anläggningsbeslutet tas upp föreskrifter omförmånsrätt. Därvid skall i beslutet anges såväl det belopp för vilketförmånsrätt får åtnjutas i varje fastighet som den tid under vilken det får ske(18 § 7 LGA). Beloppet skall fastställas inom ramen för den ökning avfastighetens värde som anslutningen till anläggningen beräknas medföra men fårdock aldrig sättas högre än fastighetens andel av den beräknade kostnaden föranläggningens utförande. Vid avgörandet av frågan hur länge förmånsrättenskall gälla är den övre gränsen den tid under vUken anläggningen med sedvanligtunderhåll kan antas bevara sitt värde väsentligen oförminskat (7 § andrastycket LGA). Anteckningom anläggningsbeslut införs i fastighetsboken sedan beslutet vunnit laga kraft(38 § LGA). Samfällighet har efter samma tidpunkt rätt att ur fastighet, i vemshand den än är, få betalning med förmånsrätt enligt 6 § 1 förmånsrättslagenför bidrag vilka i vederbörlig ordning påförts fastighetens ägare. Dettagäller dock endast i den mån bi- dragetfaller inom det i anlägningsbeslutet fastställda eller i övrigt gällandeförmånsrättsbeloppet och förmånsrätten åberopas inom föreskriven tid (1 §LGAF). Ettav syftena med de nu nämnda förmånsrätterna är att hindra att kostnadema fördet gemensamma företaget på ett oskäligt sätt vältras över från en delägaretill annan. Brist som uppkommer genom att utde-biterat bidrag inte kan tas utskall nämligen fördelas mellan övriga delägare i förhållande till derasinbördes bidragsskyldighet (59 § EVL och 26 § LGA). Har den fastighet förvilken utdebiteringen skett övergått till ny ägare på annat sätt än genomexekutiv auktion, skall dock enligt LGA subsidiäransvaret för bidrag som intevarit oguldna längre än i första hand åvila fastighetens nye ägare. Denförmånsrätt som enligt nu redovisade bestämmelser kan tillkomma ensamfällighet enligt LGA kan helt eller delvis reserveras för bestämd borgenärsräkning. Detta sker genom anteckning i fastighetsboken. För sådan åtgärdfordras samtycke av samfällighetens styrelse. Förmånsrätt som sålunda reserveratsfår som regel göras gällande endast av syssloman som förordnats avlänsstyrelsen (2 § LGAF). Ianläggningsbeslut fastställt förmånsrättsbelopp kan nedsättas. Beslut däromfattas av samfällighetens styrelse. Nedsättningen skall ske likformigt föralla anslutna fastigheter och måste avse minst en femtedel avförmånsrättsbeloppen. Beslutet blir gällande först sedan det antecknats ifastighetsboken. Finns anteckning om borgenärs innehav av fordran, krävsvidare att denne samtyckt till beslutet (3 § LGAF). Genom ändringar som ianslutning tUl LGA gjorts i bl. a. lagen (1955: 183) om bankrörelse, lagen(1955: 416) om sparbanker och lagen (1956: 216) om jordbrakskasserörelsen ärförmånsrätt som reserverats för sådant kreditinstituts räkning likställd medsäkerhet av konventionellt slag. Denyss angivna bestämmelserna har till direkt syfte att underlätta att engemensamhetsanläggning finansieras genom lån. Även övriga bestämmelser omförmånsrätt för anläggningssamfällighet har emeUertid viss betydelse ilånesammanhang. Det förekommer nämligen att låa till samfällighet iblandutlämnas utan särskild säkerhet. Långivaren torde i dessa fall ta hänsyn tillatt samfällighetens debiteringslängd i princip utgör underlag för utmätning,att de utdebiterade bidragen i vissa fall dessutom har förmånsrätt samt attreglerna om övriga delägares subsidiäransvar i sista hand nära nog helteliminerar riskema för att en samfällighet inte skall kunna infria sinabetalningsskyldigheter. Attförmånsrätten även på annat sätt indirekt kan underlätta en lånefinansieringkan utläsas av uppgifter som inhämtats frän ett begränsat antal samfälligheterenligt EVL och LGA (207 vägsamfälligheter och 58 LGA-samfälligheter) och varavframgår bl. a. följande. 34 vägsamfälligheter har lån på tillsammans omkring400 . Högsta och lägsta lånebeloppen är . I 25 faUutgörs säkerheten för Det synes därvid i många fall vara styrelsensledamöter som tecknat borgen för lånet. Resterande lån har upptagits utansäkerhet. I två fall står kommun som långivare tiU samfälligheten. AvLGA-samfälligheterna redovisar endast två lån, på 25 000 resp. 423 450 kr.Säkerheten utgörs även i dessa fall av borgensförbindelser. Förklaringen tUlatt styrelseledamöter i så hög grad som ifrågavarande uppgifter visar ärberedda att teckna borgen för samfälligheters skulder måste vara att ett sådantåtagande, bl. a. på grund av förmånsrätten, betraktas som en ren formalitet. Enligt LGA i dessursprungliga lydelse kunde byggnad eller annan anläggning som tillhör annan änägaren av marken inte anslutas till gemensamhetsanläggning.FastighétsbUdningskommittén, vars förslag lades tUl grund för lagen,konstaterade i detta sammanhang att en anslutning till gemensamhetsanläggningav objekt i vUka samfälligheten inte kunde få bättre rätt för uttaxerade bidragän som tillkom andra oprioriterade borgenärer innebar att övriga delägaressubsidiära solidariska ansvar blev ett mera påtagligt riskmoment och därmed enstörre belastning på deras fastigheter än som annars var fallet. Genom lagändring (1970:132) som trätt i kraft har det blivit möjligt att även anslutabyggnad eller annan anläggning som ej tillhör ägaren av marken till engemensamhetsanläggning. Sådan anslutning får dock ej ske mot bestridande, omdet för någon av de andra delägarna kan uppstå ökad kostnad eller annanolägenhet av betydelse (2 § tredje stycket). Genom detta vUlkor tordemöjligheterna att tvångsvis få t. ex. en byggnad på ofri grund ansluten gemensamhetsanläggning i vissa fall vara begränsade. Det förefaller sålundasannolikt att tvångsanslutning inte kan komma i fråga när byggnadens andel ikostnaderna för anläggningens utförande, underhåll och drift kan beräknasuppgå till mera betydande belopp. Erfarenheterav och kritik mot LGA:s förmånsrättssystem. Under förarbetena till LGAframfördes från flera håll starkt kritiska anmärkningar mot dessförmånsrättssystem (jfr prop. 1966: 128 s. 85 o. 370). Vid riksdagsbehandlingenav propositionen konstaterade tredje lagutskottet (3LU 1966: 57 s. 94) attinte heller utskottet ansåg sig ha blivU övertygat om att LGAF fått denlämpligaste utformningen. Med hänsyn härtill, uttalades det vidare, torde utvecklingenpå området böra följas med uppmärksamhet och vid behov leda till revidering. artikel i för (s. 72) lämnas enredogörelse för erfarenheten av tillämpningen av LGA 1 januari19671 . Materialet tUl artikeln har hämtats från de avskrifter avförrättningsakter som finns samlade hos lantmäteristyrelsen. I artikelnuttalas att förmånsrätt beslutats endast i tre fall och då med obetydligabelopp för att trygga framtida kostnader för underhåll Finansiering av anläggningskostnaderna synes i allmänhet ha skett genomlån mot inteckningssäkerhet i de anslutna fastighetema. Ofta har emellertid enexploatör svarat för utförandet, varvid kostnadema inräknats i tomtpriset. Iett remissyttrande över lagberedningens betänkande (SOU 1969: 5) UtsökningsrättIX med förslag till lag om ordningen för betalning avfordringar (förmånsrättsordning) har stadshypotekskassaberört lagstiftningen om gemensamhetsanläggningar. Kassan framhåUer attstadshypoteksinstitutionen haft goda möjligheter att följa utvecklingen underden tid som lagstiftningen tillämpats.. Erfarenheten har visat attlagstiftningen nästan inte alls kommit till användning såvitt gäller flerfamiljshusmen däremot fungerat bra när det gällt gruppbe-byggda småhus.