prop · FW03115 · 1973-12-31 00:00:00 — Kommissionen vill därför betonadet angelägna i att åtgärder av det slag som behandlats i avsnitt 5,2,3vidtas. Här redovisade allmänna synpunkter kan emellertid inte tastill inläkt för uppfattningen att möjligheten till straffskärpningar förloratsin kriminalpoUtiska betydelse. Lagändringar med denna innebörd kan varamotiverade såväl i kampen mot skilda brott av intellektuell natur som när detgäller alt komma till rätta med nya former av missförhållanden ellerförändringar i brottsutveckUngen som ter sig särskilt alarmerande frånsamhällssynpunkt. Kommissionen vill i delta sammanhang endast erinra om destraffskärpningar som genomförts på skattebrotts-, vapen- ochnarkotikalagstiftningens område liksom i fråga om dobbleri, 1 överensstämmelse med vad som angetts i direktiven ochmed utgångspunkt från sin egen uppfattning om behovet av att med alla lämpligamedel söka nedbringa våldsinslagen i samhället har kommissionen gått igenom debestämmelser i som kan vara av särskilt intresse i dettasammanhang. Kommissionens bedömning redovisas i det följande. Något utrymme för en skärpning av påföljderna för mord fängelse eller på livstid - dråp - fängelse lägst sex och högst tio år- och grov misshandel - fängelse lägst ett och högst synes inlefinnas. Anledning alt skärpa straffet för normalfallet av misshandel fängelsei högst torde inte heller föreligga, eftersom sådana fall avmisshandel där en strängare påföljd anses påkallad regelmässigt lorde vara attbedöma som grov misshandel. Inte heller i fråga om ringa fall av misshandel,där påföljden är böter, förefaller en straffskärpning vara angelägen. Gränsenmellan ringa misshandel och ofredande, vilket senare brott förskyller bötereller fängelse , är nämligen flytande. Så snart enoprovocerad misshandel föranleder blodvite torde den av domstolarnaregelmässigt bedömas som icke ringa och alltså förskylla fängelse. Något behov av att skärpa straffet för grovt olaga tvång -fängelse i lägst och högst synes inle vara för handen,eftersom brottskonkurrens här vanligen torde föreligga med grov misshandel ochmöjlighet alltså finns att ådöma upp till tolv ärs fängelse. Vad gäller olagatvång som inte är grovt, där straffskalan innehåller böter eller fängelse ihögst , förefaller det vara önskvärt alt bibehålla möjligheten att dömatill böter i ringa fall där varken våld eller hot om våld förekommit. För olaga hot stadgas böter eller fängelse i högst två år.Straffbestämmelsen avser hot som inte används som medel för ett tvång av någotslag. Om så är fallet inträder nämligen ansvar för olaga tvång, utpressningeller rån. hot kan därför infe sägas vara ett så allvariigl brott attsträngare straff än fängelse är påkallat, A andra sidan faller underparagrafen också tämligen lindriga fall, exempelvis under alkoholpåverkanuttalade hotelser som inte är allvarligt menade men likväl är ägnade att framkalla allvarlig fruktan hos den hotade. Det synes därför vara önskvärt alt behålla böter i straffskalan. För rån stadgas fängelse i lägst ett och högst sex år.Straffet för grovt rån är fängelse i lägst fyra och högst . Någon anledning att höja maximistraffet för normalfalletav rån torde inte föreligga med hänsyn lill att de allvarligaste gärningarnahänförs under straffbestämmelsen för grovt rån. Som exempel kan anföras atthögsta domstolen fastslagit att rän mot bank eller annanpenninginrättning, vid vilket rånaren hotat med skarpladdat skjutvapen, i regelbör bedömas som grovt rån oavsett om skott avlossats med vapnet. Inte hellerminimistraffet för normalfallet av rån bör skärpas, eftersom straffbestämmelsenomfattar också mindre allvarliga fall som exempelvis att efter tillgripandet avett paket cigaretter tilldela ägaren ett knytnävsslag när denne försökeråterta cigaretterna. Med tanke exempelvis på sådana fall skulle det enligtkommissionens mening kunna vara motiverat att överväga om inteminimistraffet för rån bör sänkas. Denna fråga bör emellertid enligtkommissionens mening lämpligen prövas i sammanhang med en mera allmän översynav straffskalorna i BrB. När det gäller grovt rån visar senare rättspraxis att ävenden övre delen av straffskalan tämligen ofta kommer till användning. Detförefallet inte finnas någon anledning att höja minimistraffet för grovt rån. Kommissionenhar diskuterat att foga ytterligare typfall till den i 8 kap, 4 § andra stycketBrB gjorda exemplifieringen av grovt rån t, ex. utnyttjande av vapen. Dettaskulle emellertid kunna medföra tillämpningssvårigheter i rättspraxis ocheventuellt leda till att andra allvarliga former av rån inte bedömdes som grovadärför alt de inte tagils med i exemplifieringen. Det bör även beaktas, att rånexempelvis under knivhot inte sällan begås i samband med alkoholförtäring av endeltagare i dryckeslaget mot en annan och att ett minimistraff på fyra årsfängelse i sådana fall skulle kunna verka stötande. Kommissionen vill därförinte föreslå någon sådan ändring. Utpressning skiljer sig från rån främst därigenom atttvånget vid utpressning vanligen är av lindrigare beskaffenhet än vid rån, därdet krävs våld å person eller hot som innebär trängande fara. Detta motiveraratt straffet för utpressning är lägre än för rån, nämligen fängelse i högst tvåår eller, om brottet är grovt, fängelse i lägst och högst sex år.Det tvång som utövas vid utpressning kan emellertid bestå i hot om brottsliggärning inte bara mot den tvungne utan också mol någon annan person som dentvungne är angelägen att skydda, t, ex. en nära anhörig. 1 det senare falletkan det våld som utpressaren hotar med vara av mycket allvarligt slag. Vanligenföreligger då också annat brott, exempelvis grov misshandel, människorov ellerolaga frihetsberövande, och gärningsmannen kan som gemensamt straff ådömas upptill fängelse. Någon höjning av straffskalan för utpressning synesdärför inte vara påkallad. Inte heller torde det vara önskvärt att ändrapåföljden för ringa fall av utpressning från böter till fängelse eftersom ävenmera bagatellarlade gärningar faller inom straffbestämmelsens tillämpningsområde. Straffet för våld eller hot mot tjänsteman är fängelse ihögst eller, om brottet är ringa, böter eller fängelse i högst sexmånader. För grovt våld skall ansvar ådömas i konkurrens med straffbestämmelsenför grov misshandel och som gemensamt straff kan alltså utmätas upp till tolvårs fängelse. Någon höjning av maximistraffet lär därför inte vara erforderlig. Däremot kan ifrågasättas om inte särbestämmelsen angåenderinga fall bör slopas så att straffskalan begränsas till fängelse. För en sådanreform talar bl. a. den omständigheten alt uttrycket våld i detta sammanhanginnebär att den brottslige skall bära våldsam hand på någon som därigenomutsätts för misshandel eller betvingande. Eftersom utrymmet för bötesstraffredan vid misshandel mot någon som inle åtnjuter ämbetsskydd, såsom tidigareanförts, är begränsat till de allra lindrigaste fallen, kan det synas vararimligt all del faktum att våldet riktats mol innehavare av befattning, varmedämbetsansvar är förenat, föranleder att straffet inte kan sättas lägre änfängelse. Till förmån för en sådan lagändring kan också anföras att en visstendens synes ha förmärkts i underrättspraxis att bedöma även våld mot polis,som inte varit bagatell-artat, såsom ringa våld mot tjänsteman och alltsåförskyllande enbart böter. Mot en straffskärpning av de ringa fallen av våld ellerhot mot tjänsteman talar å andra sidan bl. a, att under straffbestämmelsenfaller alla former av hol om våld på person och alltså inte bara hot sominnebär trängande fara. Det skulle kunna verka stötande att döma till fängelseockså för hot om våld av ringare slag mot tjänsteman. En lösning av problemet är att i enlighet medstraffrättskommilténs förslag till ändringar av strafflagen låtastraffbestämmelsen i 17:1 BrB omfatta, förutom våld, enbart sådant hot mottjänsteman som innebär trängande fara. Anförda argument mot att skärpa straffetför ringa fall bortfaller då. En annan utväg är att begränsa bötesstraffetstillämpning till ringa fall av hot mot tjänsteman. Det bör emellertidframhållas att det finns fall av ringare våld mot tjänsteman, där omständigheternaexempelvis pä grund av provocerande uppträdande från tjänstemannens sida är såmildrande att ett fängelsestraff skulle vara stötande. Kommissionen anser därför att böter inte kan undvaras i straffskalan.Det synes emellertid vara angeläget att framhålla att bötesstraffet endast äravsett för undantagsfall. Detta framgår tydligt av stadgandets såvälordalydelse som motiv. Den tendens som förmärkts i underrättspraxis att bedömaäven våld som inle varit bagalellarlat såsom ringa överensstämmer, somtidigare påpekats, inte med gällande rätt såsom den har kommit till uttryck iöverrätlspraxis. Rättelse av detta förhällande kräver inte lagstiftning men medhänsyn lill det angelägna i all såväl polismän som andra tjänstemän i utsattställning får det stöd i sin verksamhet som lagstiftarna har avsett förutsätterkommissionen, att riksåklagaren följer utvecklingen och vid behov ingriper föratt upprätthålla en enhetlig praxis på detla område. 1 saml Nr 115 Påföljden för våldsamt motstånd är böter eller fängelse ihögst . Ett i praktiken vanligt fall av detla brott är att enperson, som skall omhändertas för fylleri, spjärnar emot med händer och föttereller klänger sig fast vid någol föremål. Det torde inte böra komma i fråga att i sådana fallföreskriva annan påföljd än böter. För svårare former av våldsamt motståndtorde det stadgade maximistraffet vara tillräckligt. Skäl att justerastraffskalan föreligger därför inte, 5,2.5 Vissa frågor inom kriminalvården Anstallsbehandlingen inom kriminalvården går ut pä att medtvång verkställa ett frihetsberövande som åtgärder skall vidtas förden dömdes anpassning till ett liv i frihet. Denna dubbla uppgift ställerkriminalvården inför svåra awägningsproblem. Vad det här rör sig om är frågorom anstaltsplacering, frigång, permission och villkorlig frigivning. De beslutsom fattas i sådana frågor har stor betydelse i behandlingsarbetet. Därvidmåste emellertid också hänsyn tas till kravet på att samhället skyddar sig molbrott. 1proposition (1972:67) med förslag till vissa åtgärder mot narkotikamissbruketm. m. drogs upp riktlinjer för den kriminalpolitiska behandlingen av vissakategorier lagöverträdare som dömts till långvariga frihetsstraff för brott avviss beskaffenhet. Dessa riktlinjer tog närmast sikte pä den organiseradeyrkesmässiga kriminalitet, ofta med internationell anknytning, som på senareår vunnit insteg här i landet. Särskilt nämndes den grova illegalanarkotikahanteringen och den verksamhet som bedrivs av internationellabedragarligor. Det framhölls som angeläget, med hänsyn till rymningsfaran ochrisken för fortsall brottslighet av speciellt samhällsfarlig natur, att dessakategorier lagöverträdare inte beviljas permissioner eller får förmånen av vårdi öppen anstalt i samma omfattning som . Även möjligheterna tillvillkorlig frigivning efter halva verkslällighetstiden borde användas medstörsta återhållsamhet. Riktlinjerna godtogs av . Genom ändringar itillämpningskungörelsen till lagen (1964:541) om behandling i fångvårdsanstaltöverfördes beslutanderätten i frågor om sådana åtgärder frånkriminal-vårdsdireklör till beträffande personer som dömtstill fängelse eller internering med en minsta tid av två åreller därutöver. Detta innebär, att har att pröva frågorom permission och anstaltsplacering beträffande samtliga långtids-dömda,oavsett om de är att hänföra till nämnda kategorier av specielltsamhällsfarliga lagöverträdare, och vid sin prövning göra den differentieringav klientelet som framgår av propositionen. Enligt vad som upplysts från harnära 900 ärenden avgjorts i enlighet med de ändrade bestämmelserna under tidenden , Av dessa har det övervägande antaletresulterat i bifall till ansökan om permission eller förflyttning till öppenanstalt, regelmässigt i förening med delegation av beslutanderätten till kriminalvårdsdirektör beträffande den fortsattahandläggningen. De ärenden, vari avslag getts och som berört intagna vilkaenligt styrelsens bedömning åsyftats i nämnda proposition, uppgår till ettdrygt hundratal. Av dessa anses drygt 40 knappast kunna komma i fråga överhuvud taget för permission och placering pä öppen anstalt. Kriminalvårdsstyrelsenuppskattar att ytterligare 60 intagna f, n, inte bör komma i fråga för sådanaåtgärder. Till övervägande delen rör del sig här om personer som dömts förgrova narkotikabrott, post- och bankrån eller omfattande tUlgreppsbrotl iövrigt, 1 åtskilliga av de fall, där prövning av permission skett enligt de nyabestämmelserna, har underrättelse om beviljad permission lämnats vederbörandepolismyndighet. Det lordeännu vara för tidigt att yttra sig om vilken brottsförebyggande effekt de nyaprinciperna om differentierad tillämpning av permissionsbestämmelser m, m, harhaft. Kommissionen vill emellertid erinra om att syftet med att överförabeslutanderätten i dessa frågor från kriminalvårdsdirektörerna lillkriminalvårdsstyrelsen var alt därigenom skapa förutsättningar för en enhetligtillämpning av bestämmelserna. Talan mot beslut kanfullföljas till kammarrätten och regeringsrätten, som har att bedöma såvälbehandlings- som skyddssynpunkter. Talan kan dock endast fullföljas av denintagne. Enligt gällande ordning finns del således ingen myndighet som ärbehörig att föra talan mol beslul av detta slag. Kommissionen anser emellertidatt del skuUe vara av värde att kunna få tillämpningen av dessa bestämmelserprövad även på talan av företrädare för det allmänna, eftersom det här är frågaom en avvägning mellan så skilda intressen som å ena sidan behandlingssynpunkterå andra sidan kravet på samhällsskydd. Detta kunde komma tUl uttryck exempelvisgenom ett parlsförhållande i fullföljdsförfarandel. Motsvarandeproblem föreligger inom andra delar av förvaltningsrätten. Övervägande skälsynes tala för att hithörande frågor blir föremål för gemensam bedömning i ettsammanhang. Med hänsyn härtill anser sig kommissionen inte böra framlägga någolförslag i förevarande hänseende. Kommissionen förutsätter emellertid attrikspolisstyrelsen, i avvaktan på att fullföljdsfrågan får sin lösning, itveksamma fall bereds liUfälle att yttra sig i ärenden av här berört slag. Kommissionenvill vidare framhålla att ett intensifierat samarbete mellan kriminalvårds- ochpolismyndigheter bör kunna minska brottsfrekvensen i samband medanstaltsrymningar och permissionsavvikanden. Olika praktiska åtgärder i dettahänseende har diskuterats vid överläggningar med företrädare förrikspolisstyrelsen och . Bland sådana åtgärder kanföljande nämnas. Polispersonalen bör ges särskild utbildning på delta område,innefattande bl, a, information om vanliga rymningsmetoder och -vägar.Utbildningen bör bedrivas i samarbete med kriminalvårdsstyrelsensbevakningsenhet, 1 de polisdistrikt där en anstalt är belägen bör utarbetas enlarmplan, som utvisar sättet för polislarm, poUsstyrkans storlek, ledning,fördelning av spaningsuppgjfler mellan anstalts- och polispersonal,fastställande av spaningsvägar och spaningspunkter m, m, I varje polisdistrikt bör enbefattningshavare utses till kontaktman med kriminalvården. Till kontaktmannenkan kriminalvårdsmyndigheterna lämna uppgifter och tips om exempelvisrymlingars uppehållsort och kontakter. Inom ramenför ett sålunda intensifierat samarbete mellan kriminalvård och pohs är detenligt kommissionens mening också önskvärt alt kriminalvårdsmyndigheterna istörre utsträckning anmäler beviljad permission lill vederbörande lokalapolismyndighet. Anmälan bör göras beträffande samtliga långtidspermissioner samtkorttidspermissioner för personer som dömts till internering ellerungdomsfängelse eller till fängelse för brott mot annanspersonliga säkerhet eller för narkotikabrott. Enligt vad kommissionen inhämtatpågår arbete med att undersöka om en sådan anmälningsrutin kan införas i rättsväsendetsinformationssystem (RI). 6 Sexklubbar och poseringsateljéer 6,1 Det aktuella läget I fanns tidigare en bestämmelse som innebaratt det var straffbart att såra tukt och sedlighet genom framstäUning i skrifteller bild eller genom att saluhålla, förevisa eller annoriedes sprida skrifteller bild. Likaså var det förbjudet att på offentlig plats eller eljestoffentligen i ord eller handling såra tukt och sedlighet. Straffet var bötereller fängelse , I motiven till stadgandet (16 kap, 11 § idess lydelse före ) framhölls alt uppfattningen om vad somär en tukt och sedlighelssårande framställning var avsedd alt anknyta till denvid varje tidpunkt rådande uppfattningen i samhället. Kommitténför lagstiftningen om yttrande- och tryckfrihet föreslog i betänkandet(1969:38) Yttrandefrihetens gränser ändringar i bl, a, straffbestämmelsen omsårande av tukt och sedlighet. Kommittén konstaterade att utbudet avpornografiska alster, varmed avsågs framställningar i ord eller bild som på ettohöljt sätt behandlar ämnen med sexuell eller erotisk anknytning, blivit mycketomfattande. Med hänsyn till bristen på säkra forskningsresultat om pornografinsskadeverkningar och osäkerheten beträffande dess framlida utformning var detenligt kommitténs mening motiverat alt genom en straffbestämmelse behålla enmöjlighet för myndigheterna att ingripa mot vissa pornografiska framställningari olika media. Den yttersta gränsen för sådana framställningar borde emellertiddras så snävt att den endast drabbade beskrivningar av sexuella övergrepp motbarn eller utpräglat sadistiska och förråande sexuella beteenden. Enbart det förhållandetatt en framställning innehåller klart sexuella motiv som samlag, homosexuellabeteenden, gruppsex och sädana former av sexualitet borde enligt kommittén intevara tillräckligt för att framställningen skulle falla inom det straffbaraområdet. Departementschefen framhöll i prop, 1970:125 bl, a, att envidsträckt yttrandefrihet är nödvändig för en väl fungerande opinionsbildningoch att samhället över huvud laget inte bör genom lagstiftning göra andrainskränkningar i yttrandefriheten än som är nödvändiga för att värna om andrabetydande allmänna eller enskilda intressen. En viktig synpunkt är också,betonade departementschefen, att den enskilde i vidaste möjliga omfaltningsjälv bör få bestämma vilka framställningar i skrift, bild eller andra media hanvUl ta del av, 1 propositionen underströks vidare alt den allmänna debatten påolika samhällsområden, inle minst på sexuallivets, numera förs med avsevärtstörre öppenhet än tidigare och all framställningar, som bara för något tiotalär sedan av såväl den allmänna opinionen som de rättsvårdande organen bedömdessom sedlighelssårande, betraktas som fullt acceptabla företeelser elleribland t, o, m, som önskvärda inslag i kulturlivet. biträda kommitténs förslag att bibehålla en yttersta gränsför pornografiska framställningar. På anförda skäl fattade statsmakterna beslut omalt upphäva den då gäUande straffbestämmelsen i 16 kap, 11 § BrB liksom dessmotsvarighet i 7 kap. 4 § tryckfrihetsförordningen. Med utgångspunkt i denprincipiella uppfattningen att pornografiska framställningar inte bör påtvingasnågon mot hans vilja intogs i förstnämnda paragraf i stället enstraffbestämmelse om otUlåtet förfarande med pornografisk bild. Brottet beslåri att antingen på eller vid allmän plats genom skyltning eUer annat liknandeförfarande förevisa pornografisk bUd på sätt som är ägnat att väcka allmänanstöt eller med poslen eller på annat säll tillställa någon pornografisk bildutan föregående bestäUning. Med pornografisk bUd förslås enUgt motiven tillbestämmelsen bild som utan alt besitta några vetenskapliga eller konstnärligavärden pä ett ohöljt och utmanande sätt återger ett sexuellt motiv.Straffskalan - böter eller fängelse har bibehållits i dennya straffbestämmelsen. Efterlagändringen är det således inte längre straffbart alt visa pornografiskaframställningar vid exempelvis teater- och varietéföreslällningar. Lagrådetframhöll i sitt yttrande över förslaget till ändring av 16 kap. 11 § BrB attdet med hänsyn härtill borde övervägas om det inte i allmänna ordningsstadgan(AOst) borde införas ett förbud mot förekomsten vid offentliga tillställningarav framställningar som visar utpräglat förråande sexuella eller sadistiskabeteenden. Departementschefen biträdde emellertid inte lagrådets förslag,eftersom ett sådant förbud enligt hans uppfattning skuUe stå i strid motgrundtanken bakom förslaget alt upphäva straffbestämmelsen om sårande av tuktoch sedlighet, nämligen all den enskilde i vidaste möjliga utsträckning självbör få bestämma vilka framställningar i olika media han vill ta del av, 1 frågaom teater- och varietéföreslällningar framhöll departementschefen, att man iregel kan räkna med att allmänheten i förväg har fått klart för sig vad slagsföreställning det rör sig om i varje särskilt fall. Departementschefen tilladedock att frågan kunde tas upp till förnyad prövning om utvecklingen skullevisa att lagrådels farhågor besannades. Även om pornografiska föreställningar alltså numera i ochför sig är tillåtna i full utsträckning, måste vissa ordningsföreskrifteriakttagas i den mån föreställningarna är offentliga. Med offentligtillställning avses enligt 9 § AOst teaterföreställning, konsert, tävling och uppvisningi sport och idrott, dansliUställning, biografföreställning,eirkusföreställning, tivoli-och marknadsnöjen, festtåg samt tillställning avannat slag, som anordnas för allmänheten och som inte avses i lagen om allmännasammankomster. Som offentlig anses också tillställning, till vilken tillträdeär beroende av medlemskap i viss förening eller av inbjudning, omtillställningen uppenbarligen ulgör del av rörelse, som föreningen ellerinbjudaren driver uteslutande eller väsentligen för anordnande av sådanatillställningar, eller vilken eljest, såsom med avseende å omfattningen av denkrets som äger tillträde eUer de villkor under vilka tillträde lämnas, är altjämställa med tillställning lill vUken allmänheten har tillträde. På allmän plats får enhgt 12 § AOst offentligtillställning inle anordnas ulan tillstånd av polisstyrelsen. För vissaoffentliga tillställningar som danstillställningar och cirkusföreställningarfordras tillsländ oberoende av var tiUställningen anordnas. För anordnande avannan offentlig tiUsläll-ning än sådan för vUken tillslåndstvång sålunda gällerkrävs enligt 13 § AOst endast alt anmälan i förväg görs till polisstyrelsen,TiU sistnämnda kategori brukar hänföras bl, a, teater-, revy-, varieté- ochkabaréföreställningar. Polisstyrelserna i , och , somtorde ha den största erfarenheten på förevarande område, hänför ocksåoffentliga tillställningar med inslag av pornografiska uppträdanden lill dennakategori och anser alltså förutsättningar för att kräva tillstånd inteföreligga i dessa faU, Däremot gäller här liksom vid andra offentligatillställningar att anordnaren enligt I 6 § AOst har att svara för att godordning råder vid liUsläUningen och är skyldig att ställa sig lill efterrättelsede föreskrifter med avseende å ordning och säkerhet som polisstyrelsenmeddelar. Polisstyrelsenhar enligt 19 § AOst rätt att upplösa offentlig tillställning bl, a, om detvid denna förekommer någol som strider mot lag, exempelvis olagarasdrycksulskänkning, narkotikaförsäljning och dobbleri, eller omtillställning föranleder oordning eller fara för de närvarande samt andraåtgärder visat sig vara otillräckliga. Enligt 20 § AOst äger polisstyrelsen isådana fall också förbjuda att tillställningen förnyas. Barn får enligt 21 § AOst inte utan särskilttillstånd av medverka vid offentlig teaterföreställning,eirkusföreställning, tivoli- och marknadsnöjen eller därmed jämförligtillställning.