prop · FW03137 · 1973-12-31 00:00:00 — Ansvarethar, i överensstämmelse med konventionstexten men med avvikelse från nuvaranderegel, begränsats till att gäUa ansvarigheten gentemot bortfraktaren och densom är skadelidande vid fartygsskada, t. ex. en redare som inte själv står irättsförhållande tUl befraktaren. Den ansvarighet som kan föreligga gentemotandra skadelidande, t. ex. andra lastägare, bör regleras enligt allmännaskadeståndsregler. Det bör framhåUas att, i överensstämmelse med konventionen,bestämmelsen i första stycket enligt 168 § är tvingande tUl befraktarensfördel. I sådan fart som avses i sistnämnda paragraf skall det således intevara möjligt att avtala om strikt ansvarighet för befraktaren för skada vålladav gods som inte är av farlig beskaffenhet. En annan ändring i förhållande tUlgäUande rätt ligger i att det skadebringande godset inte skall behöva varaavlämnat för att ansvar skall inträda. Godset kan t. ex. våUa skada förbortfraktaren i hans terminal eller på kaj, iniian det omhändertagits ' avbortfraktaren. Andrastycket föreskriver ett strikt ansvar för befraktaren såvitt gäller sådanskada för bortfraktaren eller eljest på fartyget som orsakas av lättantändligt,explosivt eller eljest farligt gods, förutsatt att det bragts ombord utan attbortfraktaren hade dess farliga beskaffenhet klar för sig. Utom att ansvaretläggs på befraktaren har här gjorts den ändringen att regeln begränsats tillstyckegodsbefraktning. Regeln vilar på konventionens art. 4: 6 och konventionenär i princip skriven just för styckegodsbefordran. Därför har man vid denordiska departementsöverläggningarna ansett sig kimna genomföra en sådanbegränsning. Bortfraktarens rätt att oskadliggöra farligt gods regleras i 119§. Närandra stycket begränsats tUl styckegodsbefordran har detta skett av hänsyn tillatt det kan vara svårt att täcka ett strikt ansvar med ansvarsförsäkring.Däremot är fartyget och annat som kan skadas i regel täckt av försäkring.Såvitt gäller styckegödsbefordran är vi emellertid bundna av konventionen mendet har inte ansetts lämpligt att låta bestämmelsen omfatta annan befordran.Frågan om vilket ansvar för farligt gods som åvilar befraktaren vid annanbefordran än styckegodsbefordran får avgöras enligt allmänna regler och främstmed beaktande av vad fraktavtalet kan innehålla på denna punkt. Befraktarensansvar gentemot tredje man blir här som i första stycket att bedöma enligt allmännaskadeståndsregler. Dennaparagraf (98 § i kommittéförslaget) svarar med redaktionell jämkning motgäUandé 98 § SjöL, som i sin tur bygger på konventionsartikel 4: 4. Orden"annat uppehåll" i den nuvarande lydelsen har slopats såsomöverflödiga. Deviation täcker både avvikelse i färdväg och ren försening.Konventionen innebär efter sin ordalydelse att varje deviation i syfte attbärga gods eller rädda liv är tiUåten. SjöL skiljer här på livräddning ochbärgning så att skälighetskrav ej ställs på deviation för att rädda liv.Förslaget närmar texten till konventionens men är likväl avsett att medgeskälighetskrav på varje deviation. Det torde dock vara uppenbart att deviationsom företas för att rädda människoliv praktiskt taget alltid är skälig. Dennaparagraf (101 § i kommittéförslaget) innefattar redaktionell bearbetning av 101§ SjöL med beaktande av konventionsartikel 3: 2. Dennaparagraf (102 § i kommittéförslaget och utan motsvarighet i de danska ochnorska texterna) innefattar en redaktionell bearbetning av102 § SjöL med beaktande av de justeringar som företogs i 64 och 65 §§ SjöL isamband med sjölagsändringar (jfr NJA II 1967 s.49). Dennaparagraf (118 § i kommittéförslaget) svarar mot 118 § SjöL och konventionensartikel 4: 1 och 4: 2. I frågan om de överväganden som ligger bakomutformningen av denna paragraf hänvisas till den allmänna motiveringen (avsnitt3.4.1.1 och 3.4.1.2). Förstastycket ger uttryck för bortfraktarens presumtionsansvar och grundas påHaag-Visbyreglerna art. 4: 2 punkt q. Som berörts i den allmänna motiveringenomfattar ansvaret uttryckligen även ren dröjsmålsskada. Anvaret gäller underhela den tid som godset är i bortfraktarens vård. Genom bestämmelserna i 168 och169 §§ regleras i vUken utsträckning ansvarigheten är tvingande. Andrastycket tar upp de återstående grunderna för bortfraktarens ansvarsfrihet somfinns i konventionens art 4: 2 punkterna ap; jfr avsnitt 3.4.1.1. Det åliggerbortfraktaren att visa att det föreligger en sådan omständighet som befriarhonom från ansvar. Såsom har nämnts i den allmänna motiveringen fårbestämmelserna i punkterna c)p) anses sakna självständig betydelse vid sidanav huvudregeln i första stycket. Tredje stycket innehåller de föreskrifter ombortfraktarens presumtionsansvar för fartygets behöriga skick som finns ikonventionsartikel 4:1. Därvid har genom hänvisning till andra stycketklargjorts att detta sistnämnda ansvar bryter igenom den ansvarsfrihet för t.ex. nautiskt fel som andra stycket föreskriver. Fjärdestycket hänvisar i fråga om medverkan på befraktarens sida till jämkningsregelni 5 kap. 5 § skadeståndslagen (1972: 207). kommittéförslaget som ett andra stycke i denna paragraf upptagna regeln omansvarsfrihet för skälig deviation har utelämnats i departementsförslaget.Nordisk enighet har uppnåtts om att en sådan regel är överflödig vid sidan av98 §. Dennaparagraf (119 § i kommittéförslaget) svarar mot 119 § SjöL ochkonventionsartikel 4: 6. Den har redigerats i närmare överensstämmelse medkonventionstexten än vad som är fallet. Dessutom har den avfattats så atthänsyn tas också till att godset kan äventyra människoliv. Den utvidgning iförhåUande till konventionstexten som detta innefattar har ansetts naturlig ochförenlig med konventionen. Liksomenligt nuvarande lydelse av 119 § är bortfraktarens rätt att utanersättningsskyldighet föra Uand, förstöra eller oskadliggöra godset beroende avatt detta påkallas av omständigheterna. Han får inte heller vidta meralångtgående åtgärder än som i det speciella fallet krävs för attavvärja den fara som godset representerar. Detta får anses överensstämma medkonventionens mening trots att uttrycket "efter omständigheterna"inte återfinns i konventionstexten. Dennaparagraf (120 § i kommittéförslaget) svarar delvis mot 122 § SjöL och mot 120 §samma lag. Den går tUlbaka på Haag-Visbyreglernas art. 4: 5 omtransportansvarets begränsning. Departementsförslaget innefattar en i nordisktsamråd företagen redaktionell bearbetning av bestämmelserna ikommittéförslaget. Förstastycket svarar mot konventionsartikel 4: 5 b; jfr 120 § SjöL. Det reglerarskadevärderingen och slår fast den viktiga, ehuru inte för SjöL nya principenatt det är värdet på bestämmelseorten och inte fakturavärdet som skall läggastill grund för beräkningen (jfr SvJT 1969 s. 21 f och NJA I 1955 s. 661). Iövrigt bestäms beräkningsmetoden närmare genom anknytning till börspris,marknadspris eller gängse värde av gods av samma slag och kvalitet.Konventionens referens tUl "the total amount recoverable" motsvaras,iförslaget av hänvisning till 118 § där även ren dröjsmålsskada enligtdepartementsförslaget regleras uttryckligen. Av den anledningen saknar departementsförslagetockså motsvarighet till kommittéförslagets formulering "eljest till godsethänförlig förlust eller skada". Iandra stycket har tagits upp motsvarighet till art. 4: 5 a). Bortfraktarensansvarighet är enligt detta stycke begränsad tiU perkolli eller annan enhet av godset eller per kilo av godsetsbruttovikt. Frågan om vad som förstås med kolli eller enhet löser förslagetlika litet som gällande rätt. På den punkten får man söka vägledning i vad somuppnåtts i nordisk och annan internationell rättstillämpning. "Viktbegränsningen omfattar genom anknytningen till brattovikt även emballagemen det är naturligtvis fråga om det gods som faktiskt skadats. På den andrasidan kan delskada i själva verket innebära att hela kollit eller sändningenmåste anses skadat. Det bör ej förbises att begränsningsregeln träder ifunktion bara om ersättningsbeloppet överskrider gränsen. Definitionenav Poincaréfrancs tas upp i en särskild paragraf i 15 kap. SjöL, 348 §. Tredjestycket motsvarar art. 4: 5 c) och upptar den s. k. samlastnings- ellercontainerklausulen. Den faststäUer hur ansvarsgränsen skaU beräknas enligtkolliregeln i fråga om samlastat gods, när det skall avgöras vUkenberäkningsmetod, kolliregeln eller kiloregeln, som medför den högstaansvarsgränsen. Problemenkring den ansvarsmässiga behandlingen av containers och andrasamlastningsenheter har som nämnts i den allmänna motiveringen 9Jfr , Unit Limitafion of 's Liability, s. 3580. (avsnitt3.4.1.3) visat sig vara svårhanterliga. Det samlastade godset kan behandlas somen eller flera enheter allt efter omständigheterna och med ytterst varierandemateriella resultat. Förslaget innebär, liksom Haag-Visbyreglerna, att antaletkollin eller enheter som samlastats måste på grundval av avlastarens uppgifterredovisas i konossementet för att de skall läggas till grund för beräkningen avansvarsgränsen. Bortfraktaren nödgas då ej svara med hög begränsning förinnehåll som han inte närmare känner till och konossementsförvärvaren kan. avkonossementet utläsa under vilken ansvarighet godset skeppas och kan sålundabättre än eljest avgöra, vilken ersättning som maximalt kan utgå om godsetförloras, skadas eller försenas. Genom avlastarens uppgifter sätts bortfraktareni tUlfäUe att på lämpligt sätt t. ex. i förväg bekantgjorda tariffer betingasig högre vederlag för befordran av gods under den ökade ansvarighet somsamlastningsklausulen medför. Men att så sker är ej en förutsättning för attklausulen skall bli tillämplig. Det är nog att det samlastade godsetpreciserats med avseende på antal eller enheter. Det framgår av densvenska delegationsrapporten från att konventionsregeln ifråga avser att möjliggöra att t. ex. en container redovisas särskUt ochdärigenom skall behandlas som särskild begränsningsenhet. Ehurukonventionstexten inte är klar på denna punkt får det antas vara avsett att såskall ske. En motsatt tolkning skulle bl. a. leda till olika behandling avcontainerna vid tillämpning av kollibegränsning och viktbegränsning. I detsenare fallet blir den nämligen på grand av anknytningen till godsetsbruttovikt behandlad som emballage och därigenom lagd till grund föransvarighetsberäkningen. Konventionen löser intefrågan hur containerklausulen skaU tillämpas när antalet i containernendast delvis redovisas i konossementet. Vid de nordiskadepartementsöverlägghingarna har man enats om att klausulen bör ges dentolkningen att varje redovisat kolli räknas som en enhet samt det samlastadegodset i övrigt anses utgöra en enhet. Bestämmelsen har utformats i enlighethärmed. Kombinationenav kolli- och kilobegränsning leder till att avlastaren genom att endast delvisredovisa samlastat gods kan åstadkomma att begränsningsbeloppet blir högre änvid fullständig redovisning.iP Detta torde vara en ofrånkomlig men i och försig ofarlig effekt av Haag-Visbyreglernas konstruktion. Fjärdestycket motsvarar art. 4: ) och utgör inte någon nyhet i och för sig. Detfinns redan i Haagreglerna och innebär att genom särskild viirdedeklaration kanbestämmas högre begränsningsbelopp än som följer av andra och tredje styckenaoch att det sålunda deklarerade värdet skall antas utgöra godsets verkligavärde i den mån ej annat visas. Femtestycket återger art. 4: 5 e) som går ut på att bortfraktarens 10Jfr Sisula i i skriftserie 1970: 1. rätttill ansvarsbegränsning bortfaller, om han vållat skadan uppsåtligen ellergenom särskUt kvalificerad vårdslöshet. I kommittéförslaget fannsytterligare ett. stycke, soin gick tillbaka pä art. 4: 5 h) iHaag-Visbyreglerna och befriade bortfraktaren från ansvarighet, ifallavlastaren svikligen lämnat honom oriktig uppgift tiU konossementet om godsetsbeskaffenhet eUer värde. Denna konventionsregel som i Haagreglema direktanknyter till vad som sägs om värdedeklaration får antas gäUa just för fallav sådan deklaration. och bör inte anses gå längre än att beröva befraktaren deförmåner som regeln om deklarerat värde ger honom vid beräkning aversättningsbeloppet. En tillämpning av 30 § lagen (1915: 218) om avtal ochandra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område leder emellertid tillsamma resultat och någon särskild regel har därför inte tagits upp i 120 §.Detsamma gäller de danska och norska texterna. Dennaparagraf (121 § i kommittéförslaget) går tUlbaka på art. 3: 6 i Haagreglernamen saknar direkt motsvarighet i gällande rätt. I fråga om art. 3: 6 sista stycketi Haag-Visbyreglerna hänvisas tUl 284 §. Nuvarande 121 § SjöLinnehåller en reklamationsregel av innebörd att bortfraktaren förlorar sin rätttiU talan vid underlåten reklamation. Vid inarbetningen av Haag-Visbyreglerna iSjöL måste denna ersättas av konventionens reklamationsregel. Det tordevisserligen sakna självständig betydelse att föreskriva den påföljden förunderlåten reklamation att godset i brist på bevis om motsatsen antas utlämnatsådant det beskrivits i konossementet. Detta gäller likafuUt. När bestämmelsenlikväl tagits med i förslaget är det närmast för att den finns i konventionenoch måhända kan tänkas få betydelse när svensk rätt skall tillämpas av utländskdomstol. Eftersom bestämmelsen är tvingande (jfr 168 §) torde den vidare i fartsom avses i 169 § hindra att reklamationsregel av annat innehåll tas in ikonossementet eller fraktavtalet. Dennaparagraf (122 a § i kommittéförslaget) svarar mot Haag-Visbyreglernas art. 4bismen har ingen motsvarighet i gällande rätt. Första stycket återgerart. 4bis: 1. Det innebär, att alla SjöL:s regler om befrielse från ochbegränsning av transportansvar skall gälla oavsett om ersättningsanspråketgrundas på fraktförhållandet eller annan grund, t. ex. brottsligt förfarande.Bestämmelsen modifieras dock betydligt av regeln i 120 § femte stycket, sombetar bortfraktaren begränsningsrätt i fall av uppsåtligt eller grovtvårdslöst skadevållande. Bestämmelsen gäller inte bara i fråga om begränsningav ansvaret utan också preskriptionsreglerna i 284 § (347 § i prop. 1973: 42).Även om allmän- naskadeståndsrättsliga regler åberopas som grund för talan, gäller således den isistnämnda paragraf föreskrivna preskriptionstiden. Andraoch tredje styckena rör bortfraktarens medhjälpare. De innefattar den s. k.Himalayabestämmelsen, som innebär att också bortfraktarens anstäUda och andramedhjälpare kan åberopa de för bortfraktaren gäUande reglema omansvarsbefrielse och ansvarsbegränsning, förutsatt att medhjälparen inte våUatskadan uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet och med insikt att skadasaimolikt skulle uppkomma. Jag erinrar om att detta behandlats i den allmännamotiveringen (3.4.3). Dennaparagraf (123 § i kommittéförslaget) saknar motsvarighet i Haag-Visbyreglerna.Den behandlar ansvarsproblemen vid underbortfraktning och genomgångsbefordran,som jag behandlat i den allmänna motiveringen; jfr avsnitt 3.4.2. Ävenefter att konossement utfärdats t. ex. av en befälhavare för annans fartygsom bortfraktaren satt in på egen lastlinje förblir bortfraktaren enligtförsta stycket ansvarig som om han själv utfört hela befordringen. För hansansvEurighet skall enligt andra punkten så långt det låter sig göra tUlämpasbestämmelserna i 5 kap. Preskriptionsreglerna i 284 § (347 § i prop. 1973: 42)torde bli tillämpliga utan vidare. Bestämmelsenatt ansvarsreglerna skall tillämpas som om bortfraktaren själv utfört helabefordringen innebär, att denne inte går fri från ansvarighet om t. ex. skadavållats genom nautiskt fel av den verkställande redaren själv. Har dennevållat skadan uppsåtligen eller genom sådan vårdslöshet som avses i 120 § femtestycket, blir också den kontraherande redaren obegränsat ansvarig. Iandra stycket har tagits upp regler, som gör verkställande redare jämtebortfraktaren ansvarig för sin del av befordringen vilket naturligtvis iförekonmiande faU kan innebära hela befordringen enligt samma regler somgäller för bortfraktaren. Första punkten innehåller huvudregeln härvidlag.Enligt andra punkten har 122 § om bortfraktarens medhjälpare motsvarandetillämpning när talan förs mot den verkställande redarens medhjälpare. Tredjepunkten föreskriver solidarisk ansvarighet för bortfraktaren och denverkställande redaren och tillfogar att denna solidariska ansvarighet skallrymmas inom samma begränsning med tillämpning av 120 §. Kommittéförslagetupptog i denna paragraf regler som begränsade bortfraktarens rätt tillansvarsfriskrivning. I departementsförslaget har detta reglerats i 168 § tredjestycket. Dessaparagrafer (128129 §§ i kommittéförslaget) har inte någon motsvarighet iHaag-Visbyreglerna men svarar mot gällande 128 I förhållande till gällande rätt innefattar 128 § främst den ändringenatt föratsättningen för att bortfraktarens skyldighet att uppfylla avtaletfaller bort skall vara att avtalet avser befordran just med det förloradeeller kondemnerade fartyget så att naturaluppfyllelse är omöjlig. I 129 § harendast gjorts redaktionella jämkningar, delvis som följd av ändringen av 128 §. Dennaparagraf (130 § i kommittéförslaget) faller utom Haag-Visbyreglernas områdemen svarar mot nuvarande 130 §. Som redan angivits täcksdröjsmål på bortfraktarens sida av den tvingande regleringen i 118 §. Där ärdet fråga om försening med befordran av mottaget gods. Till reglering återstårdärmed sådana dröjsmål, främst vid helbefraktning, vilka beror av att fartygetkommit för sent till lastningshamnen eller över huvud taget ej ställts tillförfogande för transporten (jfr 126 §). Detta ansvar underkastas genomhänvisning till 118 § samma regler som dröjsmål under befordringen dvs. detfår karaktär av presumtionsansvar med ansvarsfrihet för nautiskt fel m. m. men skUjer sig från ansvaret för försening under befordringen främst genom attdet ej är begränsat till visst belopp (jfr 120 §) och ej heller är tvingande(jfr 168 §). Dennaparagraf (135 § i kommittéförslaget) behandlar parternas ömsesidiga rätt atthäva fraktavtal och faller helt utom ramen för konventionen. Den svarar motnuvarande 135 § med mindre jämkningar. a. har ett tillägg gjorts som medsjöröveri såsom hävningsgrund likställer "annat väpnat våld".TUlägget är motiverat av tilltagande s. k. kapningarna avtransportmedel, låt vara att dessa koncentrerats till flygplan. Det har ocksågjorts klart att hävningsrätt föreligger även om befordringen redan inletts.Slutligen har i överensstämmelse med motivuttalanden tUl paragrafen (jfr NJA II 1936s. 474) det preciserats att bestämmelsen är tillämplig bara när fara hotar detifrågavarande fartyget eller lasten. Vid bedömningen av om fartyget hotas avfara kan hänsyn också tas till om besättningen är utsatt för fara. Beroende påomständigheterna kan fara som direkt hotar annan last än den last somfraktavtalet gäller också anses utgöra en fara för fartyget eller detifrågavarande godset. I övrigt har paragrafen underkastats viss redaktionellbearbetning. Dessaparagrafer (151154 §§ i kommittéförslaget) svarar väsentligen mot nuvarande151154 §§. I151 § första stycket har definitionen av konossement försetts med tillägg atthandlingen skall vara betecknad som konossement eUer innehålla föreskrift attgodset utlämnas endast mot att handlingen återställs. Vidare har denpreciseringen gjorts att godsets art och mängd skall anges i handlingen.Bestämmelsen har formats så att den täcker också mottagningskonossement. Föratt konossementsreglema skall bli tiUämpliga krävs således bara att ordet"konossement" angivits i rubriken eller att handlingen i textenanges vara ett konossement. Detsamma gäUer om mot konossement svarande uttryckpå främmande språk, t. ex. "bill of lading", används. Även omhandlingen inte har betecknats som konossement blir regierna tillämpliga om deti handlingen föreskrivs att godset utlämnas bara mot att handlingen återstäUs. I151 § andra stycket har för både mottagningskonossement och ombordkonossementföreskrivits, att handlingen skall innehåUa uppgift om dag och ort förutfärdandet och om avlastaren. Mottagningskonossement skall vidare innehållauppgift om mottagningsorten. Ombordkonossement skall ge upplysning omlastningsorten samt fartygets namn och nationalitet. Upplysning om fartygetsart och om befälhavaren har ej ansetts böra krävas (jfr nuvarande 152 § förstastycket 4). Enligt152 § första stycket 13 skall i konossement på avlastarens begäran intasuppgifter som nära stämmer med konventionsartikel 3: 3 första stycket. Det hörtUl bilden att godsets vikt inte behöver anges, om i stället mått ellerstycketal upplyses. Detta är naturligtvis ej idealiskt med hänsyn till attbortfraktarens ansvarighet för godset kan bli underkastad begränsning eftergodsets vikt. Men Visbyreglerna innefattar ej ändring av Haagreglerna på dennapunkt. Det får antas att vikten likväl i aUmänhet lätt kan utredas bl. a. genominnehåll i fakturor eller tullhandlingar. I överensstämmelse med gällande rättföreskrivs i punkt 3 att uppgift skaU lämnas om godsets "synliga"tUlstånd. Detta uttryck svarar mot konventionens uttryck "apparent orderand condition" respektive "conditionnement apparent" och äravsett att täcka också t. ex. förskämning som inte är direkt synlig utan enbartger sig tUl känna genom dålig lukt. Enligt punkterna 46 skall konossementockså innehåUa uppgift om var och till vem godset skall lämnas ut samt omfraktens storlek och villkoren för befordringen och godsets utlämning.Mottagningskonossement skall dessutom ge upplysning om mottagningsdag och ombordkonossementom dagen då inlastningen avslutats. Denna bestämmelse saknar motsvarighet ikonventionen. Andrastycket i 152 § går liksom nuvarande andra stycke tiUbaka på konventionsartikel3: 3 andra stycket. Det har avfattats i nära överens- stämmelsemed konventionstexten men skall i sak ej innebära någon nyhet.Konventionstexten går bl. a. ut på att i konossement ej behöver tas inavlastaruppgift om godsets art eller vikt, mått eller märken, ifall bortfraktarenej har rimlig möjlighet att undersöka dess riktighet. Det har redan från börjanvarit klart att konventionen inte skall tUlämpas bokstavligt på den punkten(jfr SvJT 1923 s. 217 och nuvarande lydelse av 152 § andra stycket).Bortfraktaren anses ej berättigad att i strid med omsättningsintresset vägra tain uppgiften utan är skyldig att ta in den med reservation. Vid inarbetningenav konventionstexten har detta beaktats genom föreskriften att bortfraktaren ejskall vara skyldig att "utan förbehåll" ta in sådana uppgifter ikonossementet. I 153 och 154 §§ har endast företagits redaktionella jämkningar. Dennaparagraf (161 och 162 §§ i kommittéförslaget) har endast delvis motsvarighet i161 § SjöL. Den går i första hand tiUbaka på den genom Visbyreglerna revideradekonventionsart. 3: 4 som behandlar konossementets bevisverkan. I förhåUande tiUkommittéförslaget och de danska och norska texterna har vissa redaktionellajämkningar företagits i förtydligande syfte. I första stycket återgesmed viss redaktionell bearbetning i förhållande till kommittéförslaget,innebörden av den reviderade konventionsregeln, som gör konossementet tillexklusivt bevis i godtroende för-värvares hand att godset mottagits ochlastats av bortfraktaren sådant det beskrivits i konossementet. Om t. ex.konossementet anger att 100 säckar kaffe har mottagits för befordran men endast80 säckar utlämnas till den som förvärvat konossementet i god tro skall manvid bedömningen av bortfraktarens ansvarighet utgå från att de resterande 20säckarna förkommit under befordringen, och detta även om bortfraktaren kunnatbevisa att hän faktiskt endast har tagit emot 80 säckar för befordran (s. k.fingerat eller indirekt transportansvar). Om konossementet däremot innehas avavlastaren eller om konossementsförvärvaren var i ond tro, innebärbestämmelsen att bortfraktaren har möjlighet att bevisa att uppgiften ikonossementet var oriktig och därmed undgå ansvarighet.