prop · FW0314 · 1973-12-31 00:00:00 — Värdesäkringen måste avbl, a. den anledningen utformas som en särskild förmån ur försäkringen,bekostad av det kollektiv som finns när tillägg kommer i fråga.Försäkringskollektivens solidaritet mellan olika generationer ochtrafikförsäkringens obligatoriska karaktär kunde åberopas för denna lösning.Kapitaltäckningssystem A (jfr avsnitt 2.4,1) utgjorde med trafikförsäkringensobligatorium inte ett finansieringsalternativ som man måste avvisa avprincipiella skäl. Med hänsyn till trafikförsäkringsplikten kunde man räknamed att det under normala förhållanden alltid skulle finnas ett kollektiv somkunde bära de framtida kostnaderna. Skall värdesäkringen vara en beståndsdel av självaskadeståndet ställs man emellertid inför problemet att med viss precisionplacera kostnaden för värdesäkringstilläggen på "rätt betalare".Skadeståndet skall i alla dess delar betalas av den skadeståndsskyldige ellerdet försäkringskollektiv i vilket han ingår när skadeståndsskyldighetenuppkommer. Det nuvarande förfarandet för säkerställande av grundlivränta vilarpå denna princip. Samma princip bör enligt kommittén följas när det gällervärdesäkringskostnaderna. Fondavsättningen måste alltså trygga inte bara självalivräntebeloppet utan också framtida tillägg som följer penningvärdetsutveckling. Från denna utgångspunkt avvisar kommittén kapitaltäckningssystem A.Det innebär nämligen en successiv fondering allteftersom tillägg beslutas ochdärmed en belastning på framtida försäkringskollektiv som inte är förenlig medvärdesäkringens skadeståndskaraktär. Systemet skulle också medföra risk föratt de framtida försäkringskollektiven försvagas genom t, ex. ökatsjälvrisktagande. mittenavvisar även en finansiering enligt ett fördelningssystem, eftersom dettaskulle innebära att hela bördan av värdesäkringen läggs på det kollektiv somfinns när tilläggen betalas ut. Kommittén staimar i stället för att finansieringenbör ske enligt kapi-taltäcloiingssystem B. Då avsätts redan från början heladen beräknade kostnaden för värdesäkringen . Till grund förberäknandet av livräntans kapitalvärde måste då, utöver dödlighets- och ränteantagandena,läggas ett antagande rörande realränta som uttrycker skillnaden mellanförräntningen på det avsatta kapitalet och den allmänna prisnivåns procentuellaökning (avsnitt 2.4.1). Med denna lösning kommer värdesäkringskostnaden attbelasta samma kollektiv som får svara för grundlivräntan. Däremot skapar manenhgt kommittén inte försäkringsmässiga betingelser för en fullständigvärdeföljsamhet. Detta skulle nämligen till följd av den uppenbaravanskligheten att göra prognoser i fråga om penningvärdets framtida utveckling fömtsatta att försäkringsbolagen hade möjlighet att placera sina fondmedel ivärdebeständiga objekt. Några placerlngsmöjllgheter av detta slag som fyllerFRL:s bonitetskrav finns emellertid inte. Kommittén finner därför attrealränteantagandet måste åtföljas av en motsvarande maximering avvärdesäkringstilläggen. Kommittén har under sitt arbete övertygats om attdet med den nämnda begränsningen är tekniskt möjligt för försäkringsgivarna attpraktiskt tillämpa system B. Erforderlig fondering för livränta och tillägg kanuppskattas och därmed finns också det nödvändiga underlaget förpremieberäkningen. har varit positiv till en lösningenligt denna metod. System B innebär alltså att tilläggen måste hållasinom en viss ram. Kommittén anser för sin del att man måste acceptera attlivräntetagarna inte garanteras full täckning i alla situationer förpenningvärdeförsämringen, under fömtsättning att ramen inte är alltför snäv.Kommittén erinrar om att TLL i 11 § innehåller en generell möjlighet attbromsa eller reducera nya indextillägg om särskilda skäl föreligger. Kommitténutgår i sina överväganden från att den skadeståndsrättsliga inflationsgarantinbör begränsas till men att en viss balansering till följande årskall kunna äga rum av procenttal som inte har kunnat utnyttjas ett visst år.Med denna nivå kan man räkna med att den försämring i köpkraften som varitnormal kommer att kunna beaktas. Procenttalet bör emellertidför enhetlighetens skull gälla också vid stigande penningvärde. Även om finansieringen enligt det sagda är teknisktmöjlig att genomföra kan det enligt kommittén tänkas att kostnaderna i form avhöjda motverkar en lösning. tillämpade gmnder för avsättning av livräntainnebär bl. a. ett ränteantagande om . Dessa grunder leder till avsevärdaränteöverskott, eftersom den genomsnittliga faktiska kapitalavkastningen iskadeförsäkringsbolagen uppgår till . Betydande delar avöverskotten kan föras till allmän konsolidering. Envärdesäkring enligt de linjer som kommittén tänker sig innebär ökad avsättningtill livräntefonderna och därmed i princip också ökade premieuttag. Kommitténframhåller att man mycket påtagligt ställs inför en avvägning mellan å enasidan kravet på tillfredsställande marginal för livräntomas ochvärdesäkringstilläggens tryggande och å andra sidan intresset av att intebelasta försäkringstagarna med alltför höga . Om fondavsättning förlivräntans grundbelopp plus tillägg inom ramen för en årlig inflation om 5 %sker enligt nu gällande gmnder kommer effekterna av den stora skillnaden mellanantagen och faktisk avkastning på livräntekapitalet att bli ännu mera framträdandeän f. n. Enligt kommittén ligger det med hänsyn härtill nära till hands attundersöka om inte det 3-procentiga antagandet i grunderna kan förändras. Annarsär det tänkbart att de som måste tas ut blir så höga att värdesäkringeninte kan förverkligas. Ominflationsgarantin begränsas till med möjlighet att föra över ejutnyttjade procenttal till följande år och ränteantagandet åtminstone för deförsta 10 åren grundas på den genomsnittliga faktiska avkastningen tordedet enligt kommittén ändå finnas en betryggande marginal förinflationstäckningen utan större premie-höjning än som kan bedömas somacceptabel. Kommittén har disku-rat denna fråga med försäkringsinspektionen ochdärefter bedömt det som möjligt att lägga fram ett förslag till allmänvärdesäkring enligt de antydda linjema. Kommittén antar att uppkommande vinster inomlivränterörelsen kan utnyttjas för att minska premiebehovet för nytillkommandelivräntor. Den pekar särskilt på att sådana vinster successivt bör komma fram isamma mån som inflationen blir mindre än som svarar mot det relativt högainflationsantagandet. Kommitténs slutsats blir att finansieringsfråganinte skall hindra den tänkta lagstiftningen. Av olika skäl går det enligt kommittén inte att haskilda bestämmelser beroende på om livräntan utgår ur försäkring eller inte.Lagstiftningen skall följaktligen tillämpas beträffande såväl försäkringslivräntorsom livräntor vilka utges av den skadeståndsskyldige direkt. Basbeloppet enligt lagen om allmän försäkring börutgöra gmndläggande norm för ändringarna. Kommittén hänvisar till attbasbeloppet nu har satts som indexregulator i så många andra sammanhang att man ärpå väg att uppnå enhetlighet i värdesäkringsmekanismen för likartade förmånerpå olika områden. Någon fullständig följsamhet kan det emellertid inte blifråga om i detta sammanhang med hänsyn till den årliga 5-procentiga ram somkommittén har funnit nödvändig. Inte varje ändring av basbeloppet bör utlösaändring av livräntan. En spärregel bör finnas så att man undviker omräkningarmed åtföljande administrativa besvär och kostnader utan motsvarande reellavinster för livräntetagarna. Endast viss minsta höjning eller sänkning avbasbeloppet bör utlösa tillägg till eller reduktion av livräntan. Basbeloppetsförändring bör utgöra vid jämförelse med det basbelopp som liggertill grund för den senaste ändringen. Av administrativa och andra praktiskaskäl bör ändringarna samordnas så att de sker och med sammaprocenttal för alla livräntor. Med hänsyn till det nu sagda bör huvuddragen isystemet enligt kommittén utformas på följande sätt, varvid det förutsätts attregleringen kan träda i kraft . Skadeståndslivränta ändras vid en ändring om minst5 % av basbeloppet. Samtliga hvräntor som är fastställda vid ingången av detår då ändring aktualiseras omfattas av ändringen. Ändringen sker enhetligt föralla livräntor med samma procenttal som basbeloppet har ändrats. De olika basbelopp som läggs till gmnd förbedömningen bör lämpligen avse december månad. Ändring verkställs därefterfrån påföljande år. Att kommittén här väljer basbeloppet för denmånad som ligger närmast före ändringsmånaden och inte som i TLL och TLF basbeloppet för själva ändringsmånaden gmndas enligt kommittén på praktiskaerfarenheter från tillämpningen av den nu gällandevärdesäkringslagstiftningen. Basbeloppet fastställs nämligen så sent attutbetalningen av indextillägg ibland har förskjutits. Värdesäkringstillägg kan första gången komma ifråga fr. o. m. det år då basbeloppet för december månad året innan stigit medminst vid jämförelse med basbeloppet för . Nya tillägg utlösessedan vid ny stegring om av basbeloppet, räknat mellan decembermånad året före det år då föregående ändring ägt rum och december månad ettpåföljande år. Efter motsvarande metod avgörs om livräntan skall sänkas vidnedgång i basbeloppet. Ökningen eller minskningen av livräntebeloppetmåste rymmas inom den årliga ram om som kommittén har funnit nödvändig.Skulle t. ex. basbeloppet öka med mellan och december1973 kan endast ett 5-procentigt tillägg komma i fråga från den 1 januari 1974.Eftersom den årliga iaflationsgarantin maximeras till av livräntansaktuella belopp och försäkringen förutsätts kunna täcka in denna garanti anserkommittén att man inom 5-procentsramen bör bereda livräntetagarna bästa möjligaskydd på det sättet att till kommande år får balanseras sådant helt procenttalsom inte har kunnat -utnyttjasvisst år. Om basbeloppet har höjts med t. ex, tilldecember påföljande år kan därav slå igenom som tillägg tilllivräntan. Den balansering till följande år som kommittén tänker sig medföratt "överskottet", , kan läggas till den då aktuellabasbeloppshöjningen vid prövningen av om nytt tillägg kan komma i fråga. I 11 § TLL infördes en möjlighet för Kungl, Maj:tatt, om särskilda skäl föreligger, förordna om begränsning i rätten att få utindextillägg ller förordna om lägre tillägg än som följer av regleringen iövrigt. Sådana särskilda skäl angavs vara kraftig inflation i förening med enmera väsentlig tillbakagång av trafikförsäkringens premieunderlag. För den nuaktuella lagstiftningen saknar en nedgång i premieunderlaget enligt kommitténmtresse, eftersom värdesäkringen inte till någon del finansieras av framtidaförsäkringskollektiv. Behov i övrigt av en motsvarighet till 11 § inte föreligga med hänsyn till den procentuella begränsningen avmöjliga värdesäkringstillägg, 3.1.6 Förhållandenavid stigande penningvärde Samma ordning som vid en tänkt inflationsutvecklingbör enligt kommittén gälla vid en eventuell stegring av penningvärdet. Deförsäkringsmässiga omständighetema är här visserligen av annan natur, men detskulle ställa sig komplicerat att följa skilda principer vid inflation ochdeflation, inte minst om penningvärdet svänger mellan stegringoch fall. Kommittén understryker vidare att systemet med balanseradeprocenttal bör i den skadeståndsskyldiges intresse tillämpas vid endeflationistisk utveckling. 3.2Värdesäkring av äldre livräntor 5.2.7 Den allmänna lagstiftningens förhållandetill existerande värde- säkringslagstiftning Kommitténs överväganden bygger på antagandet att enallmän lag om ändring av skadeståndslivräntor kan träda i kraft den 1 januari1973, Den kommer då att kunna tillämpas på livräntor på gmnd av skadehändelserfr. o, m. nämnda datum, dvs. dem som kommittén kallar nya livräntor. Eftersomvärdesäkringen avses bli en del av skadeståndsskyldigheten griper den in ocksåpå områden där värdesäkring av skadeståndslivräntor redan har införts.Intresset av enhetliga bestämmelser om värdesäkringen på helaskadeståndsområdet motiverar enligt kommittén att sådan särskild regleringavlöses av den nya lagen. Existerande lagstiftning, dvs. TLL, TLF och 1971 årskungörelse, bör därför i samband med ilcraftträdandet av den nya lagenbegränsas till äldre livräntor, dvs. livräntor på grund av skadehändelser föreIkraftträdandet. 3.2.2Frågan om ytterligare lagstiftning beträffande äldre livräntor Kommittén har tagit upp frågan om inte i dettasammanhang värdesäkring kan genomföras beträffande ytterligare gmpper av äldrelivräntor, som f. n. inte omfattas av gällande värdesäkringslagstiftning.Redan år 1970 presenterade kommittén i en PM ett förslag till värdesäkring avansvarslivräntoma, dvs. de skadeståndslivräntor som utgår på gmnd avansvarsförsäkring. Denna PM (i betänkandet kallad PM) remitteradestill försäkringsinrättningarna, vars inställning till förslaget emellertidvisade sig på vissa punkter negativt. Kommittén har övervägt om inte förslagetånyo kan aktuaUseras i modifierad form. Jag återkommer strax till kommitténs övervägandeni denna del. Vad beträffar sådana äldrelivräntor som utges av de skadeståndsskyldiga själva har kommittén inte ansettdet möjligt att införa värdesäkring genom lagstiftning. Redan i samband medlagstiftningen om trafiklivräntorna kom den ståndpunkten till uttryck, att maninte torde kunna ålägga sådana skadeståndsskyldlga att utgevärdesäkringstillägg. Kommittén berör i detta sammanhang särskilt frågan omvärdesäkring av livräntor som betalas direkt av s, k, självförsäkrare, dvs,rättssubjekt som med hänsyn till riskutjämningen inom den egna verksamhetenhar funnit det förenligt med sina ekonomiska intressen att inte tecknaförsäkring. Enligt kommittén bör en skadelidande inte försättas i sämresituation därför att den skadeståndsskyldige uppträder som självförsäkrare änom försäkring hade tecknats i sedvanlig omfattning. Från denna synpunkt är detangeläget att också livräntor som självförsäkrare utger värdesäkras,Självförsäkrare är i första hand staten och i undantagsfall kommunerna. Förstatens del är värdesäkringsfrågan med hänsyn till kungörelse intelängre något problem. Frågan om värdesäkring av livränta som utges av kommunbör enligt kommittén lämpligen avgöras av kommunen själv och följaktligen interegleras i lag, Konamittén anser sig på goda grunder kunna anta att kommunernafrivilligt räknar upp och i fortsättningen värde-säkrar äldre livräntor. Somförebild lär kommunerna kunna använda kungörelse. Också större företagär ofta självförsäkrare. Av praktiska skäl har kommittén inte kunnat kartläggalivräntor som utges direkt av sådana självförsäkrare, men det är känt attsådana existerar. Det framstår enligt kommittén som rimligt attlivräntetagarna genom frivilligt åtagande av de skadeståndsskyldiga eller genomavtal blir delaktiga av en uppräkning och värdesäkring efter samma normer somgäller i fråga om försäkrlngslivräntoma. Kommittén anser att frågan om sådanaavtal, där så är lämpligt och praktiskt möjligt, bör tas upp vid förhandlingarmellan arbetsmarknadens parter. Förslageti PM avsåg livräntor som utgår på grund av ansvarsförsäkring(ansvarslivränta). I betänkandet anger kommittén närmare de kategoriersom avses med kommitténs överväganden. Det är livräntor på gmnd av frivilligansvarsförsäkring inom kategorierna företagsansvarsförsäkring, privatansvarsförsäkringoch annan ansvarsförsäkring, vidare sådana livräntor som härrör från bilansvarighetsförsäkringtecknad för områdesfordon och som är undantagna från TLL (1 § 2 st,) samt inteheller omfattas av TLF, dvs, utgår på grand av en av staten tagenbilansvarighetsförsäkring. Sammanfattningsvis rör det sig alltså om äldrelivräntor som utgår på grund av ansvarsförsäkring och som inte faller underTLL, TLF eller kungörelse. Möjligheternaatt använda TLL som förebild Inledningsvis berör kommittén frågan i vilkenomfattning TLL kan användas som förebild för en lagstiftning om ansvarslivräntorna.Det finns enligt kommittén vissa skillnader mellan trafikförsäkringen och annanansvarsförsäkring som gör att detta inte utan vidare är möjligt. Struktureninom de båda försäkringsgrenama skiljer sig enligt kommittén väsentligt. Påansvarsförsäkringsområdet är förhållandena till skillnad från vad som gällerinom trafikförsäkringen ibland mindre enhetliga. I de flesta bolag äransvarsförsäkringen endast en bland många försäkringsgrenar, vilket bl, a.medför svårigheter att använda premieinkomstema som fördelningsgrund vid eneventuell omfördelning av värdesäkringskostnaderna. Vidare förelåg särskildaförsäkringsmässiga betingelser för en värdesäkring av trafiklivräntorna somsaknas i fråga om annan privat försäkring och enskilt skadestånd. Man kundebygga värdesäkringen på ett obligatoriskt försäkringssystem med en enhetligintressegrupp av försäkringstagare. Ansvarsförsäkringen vilar inte på sammasätt på ett kollektiv som har bildats för ett och samma syfte och som hållssamman av en lagreglerad försäkringsplikt. Den solidariska inriktning på atthjälpa vissa kategorier skadelidande som kännetecknar trafikförsäkringen ärinte lika renodlad inom ansvarsförsäkringen. Kommittén anser dock att detfinns visst fog för att betrakta ansvarsförsäkringen som en tämligen fastintressegemenskap på frivilllghetens grund och en betydelsefull faktor isamhällets olika ersättningsmekanismer. Därför kan man i någon utsträckning draparalleller med den intressegemenskap inom yrkesskadeförsäkringen och inomtrafikförsäkringen som har motiverat att dessa kollektiv får bäravärdesäkringen på sina resp. områden. De principiella invändningar som kanriktas mot att hänföra värdesak- ringskostnadernatill aktuella kollektiv har dock enligt kommittén större tyngd nu än i tidigaresammanhang. Vid trafiklivräntornas värdesäkring åberopades attbetydande skadekostnader har förts över till det allmänna genom den allmännaförsäkringens förmåner. Några principiella invändningar borde därför interesas mot att de vid varje tid aktuella försäkringstagarna bär kostnaderna förvärdesäkring av ersättningar i skadefall, där försäkringstagare från andraperioder bär skadeståndsansvaret. Kommittén anser att dessa förhållanden kanåberopas även . Risken att ett försäkringskollektiv minskar omökade kostnader läggs på det har enligt kommittén uppenbarligen i principstörre vikt i fråga om ansvarsförsäkringen, som är frivillig, än i fråga om denobligatoriska trafikförsäkringen. Om kostnadema för värdesäkringen medför sådanökning av premierna att försäkringstagare i någon utsträckning träder ut urkollektivet, försvagas dettas förmåga att bära de ökade kostnader somvärdesäkringen för med sig. När det gäller att bedöma riskema för en sådanutveckling framhåller kommittén att det nu är fråga om att värdesäkra ettbegränsat antal livräntor, eftersom den allmänna ändringslagen i princip skalltillämpas på framtida livräntor och särskild lagstiftning föransvarslivräntorna endast är tänkt att omfatta äldre sådana livräntor. Hur passbetydande riskerna är sammanhänger också med det system man väljer förfinansieringen av värdesäkringen. Om man, här som enligt TLL, tillämpar kapitaltäckningssystemA kommer kostnaden för uppräkningen av nu utgående livräntor att belasta detkollektiv som är aktuellt vid tiden för uppräkningen, i den mån kostnademaskall tas ut via premierna. Fondavsättningen för framtida tillägg till dessaoch till nytillkommande livräntor, gmndade på händelser före allmännaändringslagens ikraftträdande, finansieras däremot under samma förutsättningvia som betalas av det kollektiv som finns när tilläggen börjar utgå.För detta system talar enligt kommittén bl, a, att den inledande belastningenpå det aktuella kollektivet blir mindre, Värdesäkringskostnadema fördelasjämnare under livräntans löptid och de betalas i det penningvärde som äraktuellt då tillägg kommer i fråga. Man får ett enhetligt system förtrafiklivräntor och ansvarslivräntor, eftersom TLL vilar på system A. Motsystemet talar i första hand att fondavsättningen inte synes tillfredsställaskuldfö-ringskravet enligt 262 § FRL, Man måste också beakta de komplikationersom kan uppstå om någon försäkringsgivare upphör med sinverksamhet. En annan omständighet är riskerna för en försvagning avkollektivet genom att försäkringstagarna definitivt går över till annatförsäkringsbolag, t, ex, utländsk försäkringsgivare, eller ökar Eftersom den aktuella lagstiftningen bara avser en övergångsperiodbör emellertid risker av detta slag inte överdrivas. Tillämparman system B faller kostnaden för uppräkning av nu utgående livräntor, liksomhela kostnaden för fortsatt värdesäkring av dessa, på det kollektiv som fiimsvid tiden för uppräkningen. Hela kostnaden för den framtida värdesäkringen avnytillkommande livräntor, grundade på händelser före allmänna ändringslagensikraftträdande, faller enligt kommittén principiellt på det kollektiv som finnsskadeåret. Kostnaden för viss skada skall nämligen enligt avsättningsreglernabelasta försäkringen det år då skadehändelsen har inträffat. För system Btalar enligt kommittén att värdesäkringen av samtliga livräntor blir säkerställdför framtiden inom en kort tidrymd. Skuldförlngskravet i 262 § FRL tillgodosesoberoende av eventuella senare frånfall av försäkringstagare. Man undgår ocksåde problem som kan uppkomma om den försäkringsgivare som svarar för livräntan iframtiden upphör med sin verksamhet. Mot systemet talar att kostnaderna, som iprincip är av engångskaraktär, kan bli höga, särskilt under den begränsade tiddå kostnadema för uppräkning och värdesäkring av de gamla livräntorna skallfinansieras. Vad som blir aktuellt är ju en fondering som skall inkluderainflationsgaranti . En temporärt hög belastning på premiernaskulle kunna uppkomma. Erfarenheterna från trafikllv-räntornas värdesäkring antyderdock att totalkostnaden för en värdesäkring enligt B-alternativet inte ärstörre än de kostnader för en värdesäkring enligt A-alternativet som man efterhand kommer upp till under livräntornas återstående löptid. bör det finnas flera olika metoder att dämpavär-desäkringskostnademas inverkan på premiema. Dessa metoder skulle väsentligtunderlätta en värdesäkring enligt B-systemet men kan även främja en lösningenligt A-systemet, Kostnaderna skulle kunna fördelas under ett visst antal årnärmast efter värdesäkringens genomförande. Effekten på blir dåbegränsad, kanske rentav i sådan grad att premiehöjning kan undvikas. Vidarekan övergång till mera realistiska grunder för fondavsättningen än dem som nutillämpas medföra att fondmedel för nu aktuella förpliktelser kan frigöras. Kommittén anför ett särskilt skäl för att man sålångt det är möjligt bör använda fondmedel. F. n. torde de medel som avsättsför livräntorna ge betydligt högre avkastning än vad som behövs för att säkerställautbetalningen. Om som regelmässigt är fallet ansvarsbolaget inom egenlivränterörelse har behållit ansvarigheten för sina livräntor, kan det relativtfritt tillgodogöra sig den överränteavkastning som uppkommer på de motlivräntefonden svarande värdehandlingarna. Det har varit och är möjligt förbolaget att använda awecklingsvinster på livränterörelsen till allmänkonsolidering eller till täckningsbidrag i den löpande rörelsen, t. ex. i densom avser ansvarsförsäkring. möjliggörenligt kommittén ett lägre premieuttag än som annars skulle ha varitnödvändigt. I de undantagsfall då livräntan har uppkommit i rörelse som drivsav sådant bolag som inte har rätt att behålla ansvarigheten för sina livräntorplaceras den normalt hos livbolag (placering hos RFV kan också tänkas).Livbolaget tillgodoför ansvarsbolaget överavkastningen vidlivränteförvaltningen i form av återbäring och/eller s, k, ränterabatt. Situationenför ansvarsbolaget när det gäller överräntan torde därigenom vara i stort settjämförbar med den som gäller för bolag som själva behåller ansvarigheten försina livräntor. Det diskuterade argumentet har därför enligt kommittén bärkraftockså i de undantagsfall då livräntan har placerats hos annanförsäkringsgivare, mån sådana särskilda finansieringsmöjligheter som kommittén har berört inteär tillräckliga kan det bli nödvändigt att bolagen belastar den löpandeansvarsförsäkringen för att täcka värdesäkringskostnadema.