prop · FW03115 · 1973-12-31 00:00:00 — Med hänsyn härtill och då dettillika inte minst från rättssäkerhetssynpunkt måste anses föreligga mycketstarka skäl för att frågan om frihelsberövandels längd blir närmare reglerad ien författningsbestämmelse förordar kommissionen, att den nya lagen skaU angevid vilken lidpunkt efler gripandet som en frigivning senast bör ske. Vidbestämningen av denna lidsfrist har kommissionen funnit övervägande skäl talaför en lösning som nära anknyter till vad som enligt 23 kap. 9 § första stycketRB gäller om skyldighet alt kvarstanna för förhör. Den aktuella bestämmelsenbör sålunda föreskriva att frihetsberövandet inte får överstiga en lid av sexlimmar. Kommissionen vill i detta sammanhang betona all del här är fråga om enmaximitid. Kommissionen har syftat till att inom ramen för en fränrättssäkerhetssynpunkt betryggande ordning skapa förutsättningar för effektivaåtgärder för alt komma lill rätta med de problem som föranlettomhändertagandet. För att lyckas med målsättningen alt kunna utnyttja denlid under vilken omhändertagandet består pä ett ändamålsenligt sätt är delenligt kommissionens mening av väsentlig betydelse att man kan skapa former för och vidareutveckla ett nära och förtroendefulltsamarbete mellan polisen och företrädare för skilda vård- och behandlingsorgan.Eftersom den typ av omhändertagande som det här är fråga om i betydandeutsträckning sker på kvällstid och under veckoslut eller har hittillssvårigheter förelegal för ett mera omfattande sådant samarbete. Del råder ingen tvekan om att en utökad allmänjourverksamhel från de sociala myndigheternas sida skulle innebära en myckelstor fördel i delta sammanhang. Det kan emellertid på goda grunder ifrågasättasom man inte för i varje fall de största städernas del bör sträva efter enlösning som i ännu högre grad kan underlätta och effektivisera det aktuellasamarbetet. Kommissionen har i detla sammanhang tagit fasta på de erfarenheterman har från den försöksverksamhet som bl. a. bedrivs i och sominnebär att en grupp av socialnämndens tjänstemän kontinuerligt har sintiänslgöring förlagd till kriminalpolisens lokaler. En liknande integreradverksamhet förekommer även i . Företrädare för såväl polisen somsocialvården har inför kommissionen samstämmigt framhållit vilka storapraktiska fördelar som denna fasta samarbetsform har givit. Det har ävenbetonats att ifrågavarande verksamhet inte minst har bidragit lill en ökadförtrogenhet med och förståelse för ömse sidors arbetsmetoder och insatser.Kommissionen har mot bakgrund av bl. a, dessa erfarenheter ansett det angelägetlägga fram förslag om åtgärder som möjliggör att socialvårdspersonal ibetydligt större omfaltning än f, n, kan finnas disponibel för det utredandeoch kurativa arbete som enligt kommissionens mening bör kunna sättas inomedelbart efter ett omhändertagande på grund av ordningsstörning. Kommissionenåterkommer närmare till delta förslag i avsnitt 7.2.4. Vid utformningen av den nya lagens bestämmelser om deförutsättningar som måste vara infriade för att ett från ordningssynpunktmotiverat omhändertagande skall få ske har kommissionen till en början övervägti vad mån rådande, förhållanden eller här föreslagna ändringar i det nuvarandeinstitutet motiverar någon ändring av de kriterier som anges i 17 § Pl. Detskäl som måhända skulle kunna åberopas för en skärpning av villkoren är den delav förslaget som innebär att ett omhändertagande kan bli något mera långvarigtän f. n. Mot detta talar emellertid att ett omhändertagande med därpå följandemöjligheter till en omedelbar utredning och snabba förebyggande insatser ocksåav hänsyn till den omhändertagne kan vara den mest adekvata åtgärden även närdet är fråga om en förhållandevis mindre svårartad störning. Kommissionen har härvid i första hand tänkt på fall dåungdomar uppträder under inflytande av alkohol, thinner eller narkotika. Om mani sådant fall, på grund av miljö, sällskap eller andra förhållanden, hargrundad anledning räkna med att det inle är fråga om något tillfälligt missbrukoch att exempelvis en fortsalt ölförtäring sannolikt leder lill ett direktlagbrott, torde de samlade preventiva och humanitära synpunkterna kunnatillmätas en sådan avgörande betydelse att ett omhändertagande kan komma ifråga. Avfattningen av 17 § PI lägger enligt kommissionens mening inle hinderi vägen för en sådan tillämpning. a, denna uppfattning har kommissionen, som tidigarenämnts, inte ansett det motiverat att frångå de kriterier som nämndabestämmelser innehåller. Vidgenomgången av det material och de uppgifter om tillämpningen av 18 § PI somkommissionen har tagit del av har intresset i allt väsentiigt kommit altkoncentreras lill de omhändertaganden som kan ske med stöd av 33 §barnavårdslagen. Det har därvid visat sig att antalet ingripanden mot ungdomari fall som avses i dessa bestämmelser är förhållandevis lågt och i allt störreutsträckning tenderar att bli rena undantagsfall. Det finnsett flertal faktorer som kan antas ha medverkat till denna utveckling. Tilldessa hör som tidigare nämnts inte minst de tillämpningssvårigheter som följerav kravet att bedöma om det i det enskilda fallet föreligger sannolika skäl förell ingripande med stöd av 25 § barnavårdslagen. För ett ställningslagande pådenna punkt fördras sålunda en inte obetydlig förtrogenhet med berörda lagbestämmelsersinnehåll och tillämpning. Det råderenligt kommissionens mening ingen tvekan om att ungdomar i skilda åldersgrupperutgör en myckel betydande del av det klientel som stör ordningen på allmännaplatser och kommunikationsmedel. Med utgångspunkt från kommissionens tidigareredovisade uppfattning om de djupare orsakerna till flertalet av dessaföreteelser liksom hur man i första hand bör söka komma lill rätta med dessaproblem, vill kommissionen i detta sammanhang ånyo betona vilken vikt den fästervid en fortsatt utbyggnad av socialvårdens uppsökande verksamhet. Målsättningenbör sålunda vara att förebyggande och rehabiliterande insatser av skilda slagskall kunna sättas in i ell så tidigt skede att polisen över huvud taget inleskall behöva ingripa. En sådan ordning är naturligtvis särskilt eftersträvansvärdnär det gäller barn och ungdom. En ökad samtiänstgöring kan ibland vara ellpraktiskt och ändamålsenligt säll att realisera denna målsättning. Oavsett vilka insatser som görs på detta område kommer detemellertid med nödvändighet alltid all finnas fall då polisen under sintjänsteutövning får kontakt med barn eller ungdom som befinner sig i en akutbrydsam eller farlig situation. Del kan här vara fräga om barn som uppehållersig i s. k. knarkarkvartar eller som hittas omtöcknade av thinner i t, ex, enrivningsfastighet. Det kan vidare gälla unga flickor som påträffas på hotellrumtillsammans med äldre, asociala personer eller som i övrigt befinner sig i ensådan situation att man kan befara alt de kommer att bli otillbörligtutnyttjade. Det har från polisens sida gjorts gällande alt dennuvarande osäkerheten beträffande den rätta tolkningen av 1 8 § Pl och 33 §BvL i nämnda eller liknande ömmande fall upplevts som mycket besvärande. 1den mån den enskilde polismannen i en sädan situation inte kan räkna med enomedelbar insats av någon företrädare för barnavårdsnämnden tvingas han oftatill en passivitet som han själv uppfattar som ell klart misslyckande och somofta kan vara till stor skada för den unge. Som tidigare nämnts anser kommissionen att osäkerhetenangående möjligheterna till ingripanden med stöd av 33 § BvL tUl en del kanbero pä en bland polismän förhållandevis allmänt spridd missuppfattning om vadsom innefattas i uttrycket "åtgärd med stöd av 25 §" (BvL), Det börsålunda kunna förutsättas att en mycket ofta kan ha anledningatt vidla någon hjälpinsats eller annan förebyggande åtgärd enligt 26 § BvL isådana faU som det här närmast är fråga om, dvs, när barn eller ungdomar i delägre tonåren påträffas under förhållanden vilka måste betecknas som uppenbartriskabla. För ett omhändertagande enligt 33 § BvL krävs emellertidinte bara att det föreligger sannolika skäl för all nämnden skall ingripa medstöd av 25 §. Det krävs vidare all den underåriges uppträdande ellerlevnadssätt innebär "fara för allmän ordning eller säkerhet" (33 §första stycket BvL) eller att den som kan antagas vara under vägraratt lämna godtagbara uppgifter om sitt namn eller sin bostad (33 § tredjestycket BvL), Dessa bestämmelser inskränker otvivelaktigt polisensmöjligheter att ingripa med ell från individualpreventiv synpunkt motiveratomhändertagande. Det måste sålunda förutsättas att det i en del av åsyftadefall varken kan göras gällande att del föreligger en akut fara för den allmännaordningen eller ett behov av en närmare identifiering. Det kan sägas att sistnämnda fall av omhändertaganden inteligger helt inom vad kommissionen har att behandla. Frågan har emellertid ettdirekt samband med polisens verksamhet att upprätthålla ordningen. Med hänsynhärtill och då dessa frågor författningsmässigt bör regleras i ett sammanhanganser sig kommissionen böra ta upp även denna fräga. Frågan om användningen av tvångsmedel inom socialvårdenhar varit föremål för en mycket intensiv debatt. Även om del därvidingalunda saknats exempel på kraftiga meningsbrytningar torde det inte rådanågon tvekan om all man allmänt är negativ lill tvångsåtgärder inomvårdarbetet. För denna inställning har åberopats såväl behandlingsmetodiskaskäl som principiella synpunkter. Frågan om avvägningen mellan frivillighet ochtvång i detta sammanhang kan knappast isoleras från de generellaställningstaganden angående socialvårdens framtida inriktning som kan bliaktuella när den pågående socialutredningen slutfört sitt arbete. Mot bakgrundhärav och då en lösning av hithörande problem endast indirekt och därtill imycket begränsad omfattning kan få någon betydelse för ordningssitualionen istort har kommissionen inte ansett sig böra föreslå någon ändring i 33 § BvL, Kommissionen har vid detla ställningstagande varitmedveten om att den starkt minskade tillämpningen av ifrågavarande bestämmelserinte i första hand har sin grund i alltför snävt uppställda kriterier eller iden från praktisk synpunkt sett tämligen besvärliga lagtekniska konstruktionen.Av väsentligt större betydelse i detta sammanhang är sannolikt inträffadeförändringar i barnavårdsnämndernas tillämpning av 25 § BvL och bristandeinformationer från nämndernas sida om de åtgärder som vidtagits dåomhändertaganden ägt rum. För kommissionen är del emellertid angeläget att fästauppmärksamheten på behovet av närmare råd och anvisningar till berördpolispersonal angående tillämpningen av de aktuella bestämmelserna. Det ärgivetvis önskvärt att frågan om innehållet i sådana anvisningar kommer att bliföremål för samråd mellan och samt attrikspolisstyrelsen och framför allt de lokala polisstyrelserna i dettasammanhang kan få tillgång till utförliga uppgifter om den praxis beträffandetillämpningen av 25 § BvL som utbildats inom skilda barnavårdsnämnder, I enlighet med här redovisade överväganden föreslår kommissionenatt en bestämmelse som motsvarar 18 § Pl förs in i den nya lagen, vars sambandmed barnavårdslagen, nykterhetslagen, lagen om beredande av sluten psykiatriskvård i vissa fall och utlänningslagen därigenom kommer att bli exakt delsammasom enligt gäUande ordning. Som redananförts har emellertid av de uppgifter och erfarenheter från polisensspaningsverksamhet som redovisats inför kommissionen framgått, att del iblandförekommer fall då mycket starka humanitära skäl kan åberopas för en åtgärd sominnebär att ett barn avlägsnas från en för dess hälsa ellerutveckling uppenbart farlig miljö men där kriterierna i gällande föreskrifterinte ger möjlighet därtill. Kommissionen har som tidigare nämnls denprincipiella uppfattningen att problem av detta slag så långt är möjligt börlösas på annat sätl än genom direkta polisingripanden. Det kan emellertid inteförnekas att det finns tecken som lyder på att även barn i de lägre tonåren iökad utsträckning har börjat frekventera sådana platser där personer sommissbrukar narkotika eller alkohol företrädesvis samlas. Med tankepå dessa faU och andra situationer dä mycket unga personer påträffas underomständigheter som är klart alarmerande har kommissionen kommit lill denslutsatsen att det jämte bestämmelserna i 33 § BvL finns behov av en särskildföreskrift som gör del möjligt för polisen att under vissa nödfallsliknandeförhållanden tillfälligt omhänderta den som kan antas vara . Fören sådan åtgärd kan inte bara anföras rent humanitära skäl. Ett ingripande kanmånga gånger även vara betingat från brottsförebyggande synpunkt, nämligen närdet finns uppenbar risk för att barnet eljest kan bli utsatt för någotövergrepp. Avsikten med ett omhändertagande i nu avsedda fall får endast varaatt se till att barnet så skyndsamt som möjligt kommer bort från den skadligamiljön. Den omhändertagne bör utan vidare omgång överlämnas till sinvårdnadshavare, om detla kan anses vara en lämplig lösning, eller i annat falllill någon företrädare för barnavårdsnämnden. Del förordade nya institutet -som i allt utom åldersgränsen kan baseras på det under förarbetena till 33 §tredje stycket BvL av framlagda lagförslaget - bör sålundaendast uppfattas som ett yttersta komplement lill socialvårdens egen uppsökandeverksamhet. Mot bakgrund av här redovisade överväganden ochställningstaganden har kommissionen utarbetat ett förslag till lag omtillfälligt omhändertagande (Bilaga 3), Vad först ang-år grunderna för ett omhändertagande harkommissionen som tidigare nämnts kommit till den uppfattningen all den nyalagen bör innehålla exakt samma kriterier som i I 7 och 1 8 §§ Pl, Kommissionenföreslår därför att i lagen (1 §) anges, alt polisman - i avbidan påpolisstyrelses beslut enligt de särskilda bestämmelser som gäller - i vissafall skall ha befogenhet att göra tillfälliga omhändertaganden. För sådanåtgärd krävs all polismannen bedömer alt de förutsättningar som i varjesärskilt fall finns angivna för polisstyrelsens befogenheter föreligger samlalt ett dröjsmål med omhändertagandet finnes innebära fara för denomhändertagnes eller annans liv eller hälsa eller fara i annat hänseende. Bortsettfrån vissa redaktionella jämkningar motsvarar denna paragraf helt 18 § PI, Desärskilda bestämmelser angående polisstyrelsens befogenheter som åsyftas iparagrafen är 33 § BvL, 21 § nykterhetsvårdslagen, 7 § lagen om beredande avsluten psykiatrisk vård i vissa fall saml 35 § utlänningslagen. Kommissionenär medveten om all denna laglekniska lösning, som överensstämmer med gällandeordning, inte är helt idealisk om man enbart ser till polisensarbetsförhållanden. Tillämpningen av bestämmelsen förutsätter sålunda en visskunskap och förtrogenhet med nyssnämnda lagbestämmelser. Polismannen kan somtidigare påpekats ibland känna tvekan, huruvida han har grund för ettingripande. Det skulle emellertid ställa sig mycket svårt all söka bryta utalla de bestämmelser i de angivna lagarna som rör polisens medverkan och föraöver dem lill den nya lagen. Eftersom det dessutom är fräga om fyra olikaförfattningar med sinsemellan olika uppbyggnad och innehåll skulle en sådanlösning föranleda en myckel omfattande och relativt svåröverskådlig lagtext.Till delta kommer även rent principiella och systematiska betänkligheter.Kommissionen har bl, a, av dessa skäl avstått från en sådan lösning. Depraktiska svårigheter som den nuvarande ordningen medför bör enligt kommissionensmening kunna undanröjas genom särskilda föreskrifter och anvisningar och genominformation och utbildning, Mol bakgrund av tidigare redovisade överväganden angåendebehovet av en föreskrift som medger att polisen i vissa nödfallsliknandesituationer skall kunna ombesörja att en ungdom skyndsamt kommer bort från denskadliga eller farliga miljö där han påträffas, föreslår kommissionen att ensärskild bestämmelse därom tas in i följande paragraf i den nya lagen (2 §).Kriterierna för ett ingripande i ett sådant fall bör vara att någon som kanantagas vara under 15 är anträffas under förhållanden vilka uppenbarligeninnebär en överhängande och allvarlig risk för hans hälsa eller utveckling,Efiersom syftet med ingripandet uteslutande skall vara att undanröja ettfaromoment bör i bestämmelsen vidare anges all den som verkställt åtgärdenskyndsamt skall överlämna den omhändertagne till föräldrarna, annanvårdnadshavare eller barnavårdsnämnden. Kommissionen har som tidigare nämnts förutsatt att dennabestämmelse skall tillämpas endast i undantagsfall och i sådana sammanhang därden aktuella situationen inte kan lösas på annat sätt, exempelvis genom att polismannen kan förmå vederbörande att självmant återvändalill sitt hem eller genom en omedelbar kontakt med någon representant förbarnavårdsnämnden. Kommissionen har emeUertid inte ansett det nödvändigt attinföra en uttrycklig bestämmelse därom i lagtexten. Del mäste här bli fråga omen rätt grannlaga prövning i varje särskilt fall. Av begreppet"skyndsamt" skall vidare framgå all den polisman som verkställtomhändertagandel utan onödig omgång skall överlämna den unge lill hansföräldrar eller vårdnadshavare. För den händelse den omhändertagne vägrar altuppge sitt namn eller adress eller om det av andra skäl uppstår tvekan om detlämpligaste fortsatta förfaringssättet, t, ex. därför att föräldrarna inte ärhemma eller kan väntas reagera på ell inle önskvärt sätt eller del av andraskäl inle är lämpligt att föra honom lill bostaden, bör polismannen i förstahand föra honom direkt till barnavårdsnämndens lokaler eller lill någon platsdär social jourverksamhet pågår. Uppehåll på någon polisstation bör sålundainte komma i fråga annat än i nödfall och då endast mycket tillfälligt. Förutsättningarna för omhändertagande på grund avinträffad eller förestående ordningsslörning liksom för att avvärjastraffbelagd gärning i kommissionens lagförslag (3 §) är lill alla delar helllikalydande med motsvarande kriterier i 17 § PI, Kommissionen vill framhållaatt vid tillämpningen av 3 § i förslaget gäller - liksom vid allpolisverksamhet - vad som sägs i 16 § Pl, Däri föreskrivs alt polisman vidverkställande av tjänsteåtgärd inte får använda strängare medel änförhållandena kräver samt alt han i första hand bör söka vinna rättelse genomupplysningar och anmaningar. Angående det sätt på vilket ett omhändertagande skallgenomföras bör den nya lagen innehålla bestämmelser i huvudsakligöverensstämmelse med 19 § Pl som anger att den polisman som verkställeråtgärden är skyldig tillse att denna inte väcker onödig uppmärksamhet ellerorsakar den omhändertagne större olägenhet än som är oundviklig med hänsyn tillåtgärdens syfte. Dessa bestämmelser har i förslaget tagils in i 4 §, Vad gäller beslutsförfarandet ankommer givetvis delprimära beslutet på den polisman som under sin tjänsteutövning får anledningall tillämpa någon av bestämmelserna i 13 §§, Av rättssäkerhetsskäl men medtanke även på vad som tidigare nämnts beträffande de praktiska svårigheter somibland kan tänkas uppslå vid tillämpningen av I § bör en överprövning avpolismannens beslut om omhändertagande enligt I eller 3 § ske så skyndsamt sommöjligt. Denna prövning bör göras av polismannens förman i yänsten, dvs, iallmänhet det vakthavande befälet på stationen. Med anledning härav behövs en föreskriftom att den som verkställt ett omhändertagande enligt den nya lagen så skyndsamtsom möjligt skall anmäla delta lill sin förman (5 § första stycket). Har omhändertagande skett skall förmannen pröva om denunderordnade polismannens beslut skall bestå eller om den omhändertagneomedelbart skall friges. Skall beslutet beslå uppkommer behov av en skyndsamunderrättelse till polisstyrelsen i fall då omhändertagandet ägt rum med slödav 1 §, dvs, på grund av indikationer i någon vårdlag eller i utlänningslagen, eftersom omhändertagandel i sådant fallendast är interimistiskt i avbidan på polisstyrelsens beslut. Bestämmelser omde skyldigheter som enligt vad som sagts bör åligga förmannen har ikommissionens lagförslag tagits upp i 5 § andra stycket. Har ingripandet skett med stöd av 2 §, dvs, mot den somkan antagas vara under och som anträffats i en nödfallsUknande situation,bör anmälningsskyldigheten normall inle fullgöras förrän i efterhand. Polismannensuppgift i detla sammanhang är ju att överlämna denomhändertagne till hans vårdnadshavare eller till en företrädare förbarnavårdsnämnden. Del kan därför inle bli fråga om någon överprövning avbeslutet. Del synes emellertid med hänsyn till den ömtåliga situationen det härär fräga om lämpUgt att polisstyrelsen genom särskild underrättelse får närmarevetskap om varje enskilt fall då bestämmelserna har tillämpats. Bestämmelsen i5 § första stycket bör därför gälla också omhändertagande enligt 2 §. Den första åtgärd som bör vidtas sedan del slår klart attomhändertagandet skall bestå är att förhör hålls med den omhändertagne. Dettabör ske så skyndsamt som möjligt. Den omhändertagne bör senast i dettasammanhang underrättas om skälen till den vidtagna åtgärden. Bestämmelser meddenna innebörd har förts samman i 6 § första stycket i förslaget, 1 fall då denomhändertagne är kraftigt påverkad av alkohol eller narkotika eller dä ettförhör av annan orsak tills vidare framstår som meningslöst bör nu nämnda åtgärdergivetvis anstå lill dess förutsättningarna förbättrats. Om omhändertagandetskett med slöd av I § bör förhöret endast betraktas som en inledning lill dennärmare utredning som polisstyrelsen kan behöva för sill ställningstagande. Deförhör som det här är fråga om hålls av polispersonal. Kommissionen har som tidigare nämnts den uppfattningen attordningsstörningar i stor utsträckning måste antas utgöra ett symptom påbakomliggande svårigheter av skilda slag. Det kan här vara fråga om alkohol-eller narkotikamissbruk, bostadsproblem, svårigheter i hem eller skola,arbetslöshet eller andra liknande förhållanden som påkallar särskild värd,hjälp eller stöd eller andra förebyggande insatser från samhällets sida. Förall utnyltia den tid under vilken omhändertagandet består på ell såmeningsfullt sätt som möjligt bör nämnda förhör om de faktiskaomständigheter som föranlett omhändertagandet kompletteras med en utredningbeträffande den omhändertagnes levnadsförhållanden. Denna utredning bör om möjligtverkställas av en tiänstemän vid socialvården. Det är ju här fråga om rentkurativa åtgärder. En primär uppgift i detta sammanhang är således att utrönaom den omhändertagne är i trängande behov av någon hjälp- eller stödinsats frånsamhällets sida, I dessa fall bör tiden utnyttjas för att initiera ellerförbereda sådana åtgärder eller för att etablera eller motivera sådanakontakter med andra myndigheter, vårdorgan, organisationer eller enskilda sombedöms kunna vara till nytta för den omhändertagne. Kommissionen föreslår mot bakgrund av här redovisadesynpunkter all i 6 § andra stycket införs bestämmelser som anger att denomhändertag- nes personliga levnadsförhållanden i nu avsedda fall skallutredas i erforderlig utsträckning saml avsikten med denna utredning skall varaall Utröna huruvida han är i trängande behov av hjälp eller stöd. Kommissionen har redan påpekat alt det aktuellautredningsarbetet bör ombesörjas av socialvårdens personal och då helst inomramen för en särskild jourverksamhet i direkt anslutning till de lokaler ditden omhändertagne förs. Kommissionen återkommer närmare lill denna fräga iföljande avsnitt. Med tanke särskilt pä mindre orter där ett genomförande aven sädan ordning av praktiska skäl inte alltid kan utgöra ett realistisktalternativ har kommissionen emellertid vid utformningen av den aktuellabestämmelsen varit tvungen förutse, all ifrågavarande utredningsarbete i en delfall kommer att ulföras eller i varje fall inledas av polispersonal. Samarbetetmed socialvården kan uppnås inom ramen för en på annat håll bedrivenjourverksamhet eller genom telefonkontakter.