prop · FW03178 · 1973-12-31 00:00:00 — Maj:tsproposition nr 1973 Prop.1973:178 Kungl.Maj:t$ proposition med förslag till ändring i distriktsveterinärorganisationen,m. m.; given . Kungl.Maj:t vill härmed, under åberopande av bilagda utdrag av statsrådsprotokolletöver jordbruksärenden, föreslå att bifalla de förslag om varsavlåtande till föredragande departementschefen hemställt. Dennuvarande organisationen av velerinärväsendet tillkom . I propositionenföreslås en anpassning av organisationen till de förändringar som därefterskett i djurtUlgången och till de krav som modern djurhållning ställer i frågaom veterinär service. Utdrag av protokollet över jordbruksärenden, hållet införHans Majrt Konungen i statsrådet på . Närvarande: statsministern , statsråden ,, , , , , , , , ,, , , . Chefen för jordbraksdepartementet, statsrådet ,anmäler efter gemensam beredning med statsrådets övriga ledamöter fråga omändring i distriktsveterinärorganisationen, m. m, och anför I samband med anmälan av prop, 1965: 38 angåendeupprustning av den veterinärmedicinska forskningen och utbildningen, m, m,framhöll dåvarande chefen för att veterinärväsendels organisationi vissa avseenden borde bli föremål för översyn av särskilda sakkunniga.Riksdagen uttalade också (JoU 1965: 6, rskr 1965: 165) att en sådan översynborde komma till stånd. Med stöd av Kungl, Maj:ts bemyndigande den 3 juni 1965tillkallades sakkunniga med uppdrag att utreda velerinärväsendets uppgifter ochorganisation. De sakkunniga antog benämningen veterinärväsendeutred-ningen.Utredningen avgav belänkandet (Ds Jo 1967: 6) Slutendjursjukvård, betänkandet (Ds Jo 1968: 3) Veterinärmedicinskrådgivnings- och laboratorieverksamhet, rapporten (SOU 1970: 53)Distriktsveterinäremas tjänstgöringsförhållanden, m. m, samt i januari 1971betänkandet (SOU 1971: 3) Velerinärdislriklsindd-ningen, m, m. Den slutna djursjukvården togs upp i tilläggsstat I tillriksstaten för /68 (prop, 1967: 155 bU, 7, JoU 1967:40, rskr1967: 378), Den veterinärmedicinska rådgivnings- och laboratorieverksamhetenbehandlades av riksdag (prop, 1969: 43, JoU 1969: 12, rskr 1969: 135), Efter remiss har yttranden över betänkandet angående veterinärdist- ' Riksdagsledamoten , ordförande,generaldirektören , förbundssekreteraren ,riksdagsledamoten och byrådirektören , riklsinddningen,m, m. avgetls av överbefälhavaren, statskontoret, , statensomplaceringsnämnd, lantbraksstyrdsen, veteri-närslyrdsen, samtiigalänsstyrelser, , , statensveterinärmedicinska anstalt, utredningen om inrättande av en fältstation iSkara, organisationskommittén för omlokalisering av ochstatens veterinärmedicinska anstalt. Vissaremissinstanser har bifogat yttranden från ett stort antal myndigheter,sammanslutningar och enskilda. Yttrandenoch skrivelser har dessutom inkommit från , AB Svensklaboratorietjänst samt vissa kommuner, sammanslutningar och enskilda. Distriktsveterinärväsendetförstatligades fr, o, m, , Distriktsveterinärerna, somdessförinnan var anställda av landstingen, blev alltså statstjänstemän. Deavlönas genom dels fast lön, dels prak-tikinkomsler enligt en av Kungl. Distriktsveterinärtjänst hänförs till löneplan D samt inomdenna till någon av lönegrupperna IV, Antalet veterinärdistriktvar vid förstatiigandet 257, vartill kom länsveterinärernas praklikområden.Även om ändringar i distriktsindelningen därefter vidtagits består den dock iallt väsentligt oförändrad. Antalet distrikt är 285, varav två ingår iveterinärhögskolans praktikområde. Indelningen av landet i veterinärdislriktbestäms av Kungl, Maj:t, I varje distrikt finns en distriktsveterinär, vilkenär skyldig att bo på den av Kungl, Maj:t fastställda slalioneringsorlen.Antalet tjänster som distriktsveterinär uppgår således till 285, Dessutomfinns tolv s, k, veteri-närstipendialer. Dessa anlitas som vikarier. Den veterinäraverksamheten regleras främst av allmän veterinärinstruktion (1971: 810), sombl. a, berör distriktsveterinärs medverkan beträffande livsmedelskontrollen, samldäratöver av epizoolilagen (1935: 105, ändrad : 1109), sominnehåller bestämmelser om vad distriktsveterinär har att iaktta i fråga omförebyggande åtgärder när epizootisk sjukdom utbrutit, och djurskyddslagen(1944: 219, ändrad : 269), som successivt har skärpts eftersomdjurskyddsfrågorna har kommit att tillmätas allt större betydelse.Hälsovårdsstadgan (1958: 663, ändrad : 675) föreskriver attveterinär bör om möjligt vara ledamot i hälsovårdsnämnden. Om veterinär inte ärledamot i nämnden skall tjänsteveterinär eller stadsveterinär närvara vid nämn- denssammanträden i den mån han inte hindras av andra tjänsteåligganden, Ellflertal distriktsveterinärer anlitas för veterinärt arbete vid sidan avtjänsten som distriktsveterinär, i den mån uppgifterna inte ankommer påsärskilt anställda veterinärer. Banveterinär har sålunda till uppgift attbesiktiga djur vid offentlig tävling. Besiktningsveterinär skall se till att lagen(1959: 99, ändrad : 1114) om köttbesiktning eflerlevs. Gränsveterinärutför besiktning i samband med in- och utförsel av levande djur, Impoitbesiktningsveterinärkontrollerar införseln till riket av köttvaror och djurfetl. Stadsveterinär ärhälsovårdsnämndens expert och utövar i första hand inseende överlivsmedelshygienen i tätorter. Distriktsveterinärstjänstgöringsskyldighet omfattar i princip det egna distriktet men hinder motatt utföra arbete inom annat distrikt föreligger inte. Bakom indelningen ibestämda distrikt ligger bl, a, kravet på att djurhållarna och andra somanlitar distriktsveterinärernas tjänster alllid skall kunna vända sig till enveterinär med skyldighet att tillhandagå med sjukvård och andra förrättningarenligt en bestämd taxa. Dessutom innebär det en fördel att ha tUlgång tUlveterinärer med den lokal- och personkännedom som följer med en mer eUer mindrelångvarig verksamhet inom visst distrikt. Denuvarande distrikten omfattar dels en eller flera hela kommuner, dels delar avkommuner, i regel socknar. Med hänsyn lill att vissa län innefattarproduktionsområden av olika karaktär och alt jordbruket under de senasteårtiondena genomgått väsentliga strukturförändringar utan attveterinärdistrikten anpassats till dessa förändringar föreligger storaolikheter mellan distrikten i fråga om ytstorlek och antalet husdjur. Föratt få en uppfattning om arbetsmängden i ett veterinärdistrikt harveterinärstyrelsen och därefter veterinärväsendeulredningen använt sig av etlsärskilt jämförelsetal. Detta utgör för ett visst distrikt summan av antalethästar, kor och svin, varvid hästar och kor multipliceras med koefficienten 1och svin med 0,1, Meddetta beräkningssält hade 13 av landets veterinärdistrikt ettjämförelsetal som låg under 1 000, De flesta av dessa äterflnns i Kopparbergsoch . Av veterinärdistrikten hade 41 ett jämförelsetal . Dessa distrikt förekommer i huvudsak i och inom de trenordligaste länen. Mer än hälften eller 160 av samtliga veterinärdistrikt hadeett jämförelsetal under 4 000, I hela landet fanns 72 distrikt som hade ettjämförelsetal mellan 4 000 och 6 000 och 55 distrikt som hade ett jämförelsetalhögre än 6 000, Distrikten med jämförelsetal mellan 4 000 och 6 000 förekom istörre antal främst inom , , och län.Distrikten med jämförelsetal högre än 6 000 fanns främst inom ,, och . Inom dislriktsveterinärväsendel förekommer ett omfattandevikariatssystem. För distriktsveterinär omfattar årssemestern i allmänhet 40dagar. Med hänsyn till tjänstgöringsförhållandena och den omfattandetjänstgöringstiden äger distriktsveterinär därutöver rätt till befrielse fråntjänstgöring under ytterligare . Även av annan anledning(vakans, fortbildning, vikariat på länsveterinärljänst, enskild angelägenhet,sjukdom m, m,) förekommer vikariat på distriktsveterinärtjänst. Som vikarieförordnas i regel veterinärstipendiat, annan obefordrad veterinär, annandistriktsveterinär, besiktningsveterinär eller pensionerad distriktsveterinär. Omfattningen av vikariatsförordnanden på dislriktsveterinärtjänslframgår av följande uppgifter avseende /68, Det totala antaletvikariatsförordnanden på dislriktsveterinärtjänster i hela landet var 1 595omfattande eller 67 hdårstjänster. Av vikariaten innehades avobefordrad veterinär, av annan distriktsveterinär vid sidan av egentjänst, av pensionerade distriktsveterinärer m, fl,, av veterinärstipendiatoch av besiktningsveterinär. Statens utgifter för ersättning lill vikariervar 5 milj, kr, för /73, Det nuvarande avlöningssystemet för distriktsveterinärernabygger på principen att dessa skall erhålla avlöning enligt en speciell löneplanjämte ersättning i första hand från djurägare enligt en särskild veterinärtaxa.Varje distrikt är hänfört till viss lönegrupp. Lägre beräknad praktikinkomstkompenseras genom placering i högre lönegrapp. Förhållandel mellan fast lönoch praklikinkomsl bygger på principen all i ett normaldistrikt åtminstonehälften av inkomsten bör utgå i form av fast avlöning, I enlighet med nugällande avtal om arbetstid för vissa statstjänstemän är distriktsveterinärernaundantagna från arbetstidsreglering. De har som förut nämnts rätt till visskompensationsledighet samt dessutom jourledighet. Sistnämnda slag av ledighetinnebär att distriktsveterinär i regel underlördagarsöndagar och vissa helgdagar får befrielse från sina tjänstegöromålgenom att veterinär i granndistrikt eller annan veterinär svarar för tjänsten.Då så är möjligt och lämpligt kan en och samma veterinär på en gång få göra jourtjänsli tre distrikt. Frågan om distriktsveterinärs veckovila har aktualiseratsbl, a, genom att arbetarskyddsstyrdsen ändrat sin tolkning av 21 § arbelarskyddsla-gen(1949: 1), Enligt denna skall arbetstagare för varje sjudagarsperiod åtnjutaminst 24 timmars sammanhängande ledighet, veckovila, om inte särskiltförhållande tUlfälligtvis påkallar undantag. ansågs sådanberedskapstjänstgöring som fullgjordes i hemmet som veckovila iarbetarskyddslagens mening om den inte avbröts av arbete. Sådan beredskapstjänstgöringaccepteras inte längre som veckovUa, Dispens har dock beviljalSifördistriktsveterinärerna. Distriktsveterinärernahar inte tjänstebostäder i vanlig bemärkelse. Däremot har ett antal kommunerställt bostäder till förfogande. Av distriktsveterinärerna har 230 tillgång tUlsärskilda Ijänsldokaler, I 87 distrikt tillhör lokalen vederbörande veterinär,i 22 är den förhyrd i öppna marknaden och i 121 fall är den ställd tillförfogande av kommun eller annan samfälUghet och förhyrd av vederbörandedistriktsveterinär. Sedanbörjan av har vid statens veterinärmedicinska anstalt byggts upp en särskUdkonsulentavdelning. Vid denna har tjänster som konsulenter specialiserade påsärskilda djurslag inrättats. Inriktningen av verksamheten vid avdelningenfastlades av riksdag på grundval av propositionen angåendeupprustning av den veterinärmedicinska forskningen och utbildningen, m, m, (prop.1965: 38, JoU 1965: 6, rskr 1965: 165), Därvid förklarades alt konsulenternaborde ägna huvuddelen av sin tjänstgöringstid åt rådgivnings- ochupplysningsverksamhet, men utrymme borde även ges för sådant forsknings- ochutredningsarbete som krävs för den nämnda verksamheten. Antalet anstäUda vidkonsulentavdelningen är 20 personer varav 16 utgörs av handläggande personal. /74 är anslaget för distriktsveterinärorganisationen 20,7 milj,kr, varav , avser kursverksamhet. Anslaget avser att täckalönekostnader m. m, samt utgifter för vikariatsersättningar och ersättningarför jourtjänster med reseersättningar och traktamenten. Frånanslaget Bidrag lill djursjukvård i vissa fall utgår bidrag till mindrebemedlade djurägares djursjukvård. Staten svarar för kostnaden utöver visstbelopp för anlitande av distriktsveterinär. Under /73 varkostnaderna för detta ändamål . Veterinärväsendeulredningenerinrar om att distriktsveteri närernas arbetsuppgifter brukar delas upp på två huvud områden, hälso- och sjukvård bland husdjur samt livsmedelshygien och annan om.givningshygien. Av utredningen gjorda undersökningar visar att hälso- och sjukvården bland husdjur är den helt dominerande akti viteten och upptar genomsnittligt av arbetstiden, Djursjukvårdenutövas till största delen i form av ambulant verksamhet, vilken upptar avarbetstiden exkl. restid. Djurägares besök hos veterinär uppgår tUl avarbetstiden och ägnas åt telefonkontakt med djurägare. avarbetstiden ägnas åt nötkreatur (), svin () och hundar (), Åtnötkreaturen ägnas i de norra delarna av landet en relativt sett större andelav arbetstiden jämfört med de södra delarna (mot ), För svinen gällernärmast omvända förhållandet (i norr mot i söder). För hundarna ärmotsvarande tal i norr mot i söder. Ifråga om behovet av veterinärmedicinska insatser inom animalieproduktionenframhåller utredningen att den hittillsvarande minskningen av mjölkkoantaletförlöpt parallellt med ökade krav på produktionsförmågan och ökadesjukdomsrisker för djuren. Minskningen av koantalel innebär därför inte någonmotsvarande minskning av behovet av veterinära insatser. En ökning avspecialiseringsgraden kommer för mjölkproduktionens del alt innebära att denegna rekryteringen kommer all upphöra i vissa besättningar. En ökad omfattningav förflyttningar mellan besättningar medför en stegrad risk för uppkomst ochspridning av infektionssjukdomar, vilket är ägnat att öka behovet av bådeterapeutiska och profylaktiska åtgärder. Utredningen förväntar att enspecialiserad köttproduktion skaU bli allt vanligare. Eftersom rekryteringgenom inköp kan förväntas bli förhärskande kommer problemen i samband medförflyttningar av djur att bli påtagliga. Smågrisproduktionen kan förutseskomma alt bedrivas i färre men större besättningar än , vilket iprincip innebär stegrade sjukdomsrisker. Utredningen framhåller attslaktsvinsuppfödningen redan nu är tämligen starkt industrialiserad och tordebli så i än högre grad . Den individuella djursjukvården kommer ien sådan produktion att vara av underordnad betydelse medanbesättningssjukdomar av olika slag kommer att utgöra de väsentligasteveterinärmedicinska problemen. Utredningen framhåller altdet med hänsyn lill utvecklingstendenserna inom veterinärmedicinen och animalieproduktionenunder överskådlig tid uppenbarligen kommer att föreligga behov av veterinärainsatser för vilka distriktsveterinärerna främst är ansvariga. Om dessainsatser i fortsättningen helt skulle baseras på privatpraktiserande veterinärerkommer det åtminstone i vissa delar av landet alt bli svårt att läcka behovetav veterinär sakkunskap. Genom sin lokal- och personkännedom har tjänsteveterinärernagoda möjligheter alt verksamt främja djursjukvården inom resp. distrikt. Dennuvarande organisationsformen har också inneburit säkra garantier för allsamhället vid epizootier och i fråga om de lill människan överförbaradjursjukdomarna har tillgång till en effektiv organisation för bekämpandet. mening finns det med hänsyn härtill inte anledning att förframtiden ändra inriktningen av distriktsveterinärernas arbete. Genomveterinärmedicinens utveckling och ändrade produktionsförhållanden inomjordbruket kan förskjutningar i arten och omfattningen av olika veterinära göromålförekomma. Dessa förskjutningar ligger dock inom ramen för verksamhetens nuvarandeinriktning, Ifråga om hälso- och sjukvården ansluter sig utredningen till riksdagensställningstagande i samband med behandlingen av den slutnadjursjukvården, nämligen att distriktsveterinärorganisationen i huvudsak skalltillgodose animalieproduktionens behov. slårdärför att distriktsveterinärs skyldighet att undersöka och behandlasällskapsdjur begränsas till att avse sådan mottagning som inte utgör hinderför veterinärens obligatoriska tjänsteåligganden. Förslaget innebär enligtutredningen knappast någon ändring av vad redan nu tillämpas och inte hellernågon ändring i fråga om distriktsveterinärs skyldighet alt som tjänsleveterinärbeakta t, ex, djurskyddets intressen, I rådgivningsarbetet bör dislriklsveterinäremai fortsättningen utnyttjas i större utsträckning. Rådgivningen har en väsentiigbetydelse när det gäUer alt förebygga olika sjukdomar. Utredningen anser attskyldigheten för läkare och veterinär i offentiig tjänst att medverka vidlivsmedelskontrollen bör bibehållas. Ävenövriga uppgifter som distriktsveterinärerna handlägger bör i fortsättningenombesörjas av dessa. Detta gäller i första hand djurskyddsfrågorna somtidsmässigt inte spelar så stor roll men är av väsentlig betydelse, Veterinärväsendeulredningenkonstaterar alltså att en i allmän tjänst anställd distriklsveterinärkåralltjämt bör finnas. När det gäller frågan om vem som i fortsättningen bör varahuvudman för kåren diskuterar utredningen tre alternativ, nämligen staten,primärkommun eller landsting. Vad gäller primärkommunerna är de enligtutredningens mening i stor utsträckning olämpliga som enheter för endistriktsveterinär-organisation. Ett primärkommunalt huvudmannaskap skulle imånga fall kräva samarbete mellan olika kommuner med komplikationer i skildaavseenden som följd. Distriktsveterinärernas uppgifter beträffande hälso- ochsjukvård bland husdjur kan inte heUer sägas ligga i linje med de uppgifter som primärkommunernahar. Landstingsområdena utgör enligt utredningens mening i och för siglämpliga underlag för att organisera en Ijänsleveterinärkår. De gränser som landslingslagendrar upp för landstingens verksamhet är mycket vida. Landstingen var huvudmänför distriktsveterinärerna före förstatligandet och har tidigare lämnat bidrag lillveterinärmedicinska laboratorier. De är också huvudmän för distriktsläkarna.Anledningen härtill är alt man ansett all en fördelning av resurser ochuppgifter mellan sjukhusläkare och tjänsteläkare bäst sker om en och sammahuvudman har att fatta beslut. Utredningen framhåller att några sådana skäl inte kan åberopas beträffande Ijänsteveterinärväsendet, eftersom den slutnasjukvården inte är utbyggd och inte heller förväntas bli det i den utsträckningalt några samordningsproblem uppkommer. Ett på de skilda landslingen splittrathuvudmannaskap kan vidare med hänsyn till distriktsveterinärkårens ringastorlek komma att försvåra ett effektivt utnyttjande av veterinärerna vidframför allt epizootibekämpande. Utredningen finner därför inte skäl föreliggaför landstingskommunall huvudmannaskap. Staten bör därför förbli huvudman för dislriktsveterinärväsendel. Veterinärväsendeulredningenframhåller beträffande veterinär-distriktsindelningen alt samhället måste ha tUlgångtill veterinärmedicinsk expertis för allmän sjukdomsövervakning och för djurskydds-och omgivningshygieniska uppgifter. För att denna expertis skall kunnautnyttjas rationellt bör vederbörande ha den lokal- och personkännedom som fåsgenom en mera långvarig tjänstgöring inom visst område. Vissa av fördelarna medstatligt anställda distriktsveterinärer går enligt utredningens meningförlorade, om man överger ordningen med bestämda tjänstgöringsområden. Behovetav distriktsveterinärer bör därför även i fortsättningen tillgodoses pågrundval av en uppdelning av landet i distrikt. Somallmän norm för distriktsindelningen föreslår utredningen att ett distrikt börvara så beskaffat att det ger minst en veterinär rimUg arbetsbörda inom ettområde där avnämarna av dennes tjänster får en rimlig service lill en godtagbarkostnad. Delta arbete måste i sin lur utgöra grund för en lämplig inkomstbUdningför tjänstemannen. Enligt utredningens mening bör gräns för veterinärdislriktsammanfalla med kommun- och länsgräns. Redan vissa allmänna överväganden omregional samordning och samverkan talar för att distrikten i princip bara böromfatta endast delar av ett och samma län. Det råder sålunda ett sambandmellan den verksamhet en distriktsveterinär utövar och den ivissa hänseenden ansvarar för. Undanlag från huvudregeln bör kunna göras om t.ex, praktiskt-geografiska synpunkter talar för en annan indelning. Förberäkning av arbetsmängden inom olika områden har veterinärväsendeulredningenundersökt olika metoder. Enligt utredningen är jämförelsetalen inte någotsäkert mått på arbetsbördan inom visst distrikt, då dessa tal inte ger någotuttryck för sådana faktorer som avståndens betydelse, produktionens fördelningpå stora och små besättningar osv. I brist på en bättre metod bör dockjämförelsetalen enligt utredningens mening liksom hittiUs kunna varaanvändbara särskUt om de utnyttjas i full vetskap om metodens otillräckUghel. UtredningenframhåUer att behovet av veterinära insatser per djuren-hel inte äroföränderligt. Minskningen av antalet kor löper parallellt med ökade krav påproduktionsförmågan, vilket innebär stegrade sjukdomsrisker för djuren.Arbetsinsatserna per djurenhet ökar därför och kommer att fortsätta att ökaäven om andra faktorer, såsom besättningarnas storlek och mer kvalificeradebrukare, i viss mån motverkar en sådan ökning. Del totala behovet av insatserkommer således inte att reduceras i samma takt som djurantalet. Hur stortbehovet kan bli i förhållande lill dagens läge är enligt utredningensvårbedömbart. Som underlag för distriktsindelningen föreslår utredningen 5 000djurenheter per veterinär i en- och tvåmansdistrikt om avståndet till stationeringsorteninte överstiger . Avgörande för dimensioneringen i del särskildafallet måstedock även bli animalieproduktionens inriktning, vägarnas beskaffenhet ochandra förhållanden som kan tillmätas betydelse. Distriktsindelningen fårvidare ses som en del av den service samhället är berett att ge i olika delarav vårt land. Särskild uppmärksamhet måste därvid ägnas förhållandena iglesbygderna. Enligt utredningens mening bör samhället ha ett ansvar för attäven djurägare i glesbygderna får möjUghet till veterinär hjälp. Utredningensförslag innebär att enmansdistrikt kommer att finnas i stort antal. Denna typav distrikt föreslås bli kompletterat av distrikt av annan karaktär, nämligen tvåmansdistriktoch veterinärstationsdislrikl. Härigenom erhålls enligt utredningens mening enflexibel organisation som relativt lätt kan anpassas lill utvecklingens krav, Veterinärslalioner,dvs, distrikt med placering av minst tre veterinärer på samma ort, innebärenligt utredningens mening en organisationsform som är förenad med mångafördelar. Den bör därför bli ett stadigvarande inslag i det framtidadistriktsveterinärväsendet. En fördel med stationsdistrikt är att de enskildaveterinärernas speciella kunskaper och samlade erfarenheter kommer lill nytta ietl större område till förmån främst för den enskilde jordbrukaren. Samverkankan vara mycket värdefull även för veterinärerna själva. En annan fördel är attpraktiklokaler kan utrustas bättre och utnyttjas mer ekonomiskt. Enveterinärstation ger även möjlighet till en utvidgad poliklinisk verksamhet,ulan att djurägarnas krav på ambulant service behöver eftersättas. Genominrättandet av bilrädestjänster kan den veterinära arbetskraften utnyttjas påett effektivare sätl. En organisationsform med flerveterinärstationer ökarvidare anpassbarheten till förändrade förhållanden. En fördel är också att jourtjänslenlättare kan delas upp. Enförutsättning för alt inrätta veterinärslalioner bör enligt utredningensmening vara alt minst tre veterinärer kan sysselsättas inom samma distrikt ochmed gemensam stationeringsort. På vissa håll är det lämpligt all dimensionerastationsdistrikten, så alt de bUdar underlag för mer än tre veterinärer, fall bör det komma i fråga alt låta en fjärde veterinär tUls vidare fåannan stationeringsort än övriga veterinärer inom distriktet. Dennaorganisationsform bör vara lämplig inom områden med en koncentreraddjurhållning inom viss mera avlägsen del av ett stationsdistrikt. Utredningenanser att ett högsta djurunderlag på omkring 7 000 djurenheter per veterinärkan läggas till grand för planeringen av stationsdistrikt. Med hänsyn liUmöjligheterna att i ett slalionsdistrikl planera resorna på ett bättre sätt äni en- och tvåmansdistrikt, bör längsta reseavstånd inom slalionsdistriklnormall kunna utsträckas lill . Områdenmed liten djurtäthet och stora avstånd lämpar sig dock mindreväl för slalionsdistrikl.