prop · FW0322 · 1973-12-31 00:00:00 — Att utövningenav tvångsrätt begränsas tUl förmån för frivUUga uppgörelser syneseftersträvansvärt. En frivilUg medverkan tUl sanering bör emellertiduttryckligen få utgöra hinder mot utövning av tvångsrätt. Denna princip börenligt delegationen utsträckas så att frlvilUga uppgörelser kan ersättautövnmg av tvångsrätt även inom annan lagstiftning, t. ex.expropriationslagstiftningen. Kritiska till förslaget ärhovrätten över och , och tingsrätter, Skåneshandelskammare, bygglagutredningen, , Sverigesadvokatsamfund, Skå- Prop.1973: 22 68 neshandelskamare samt Föreningen förvaltningsjurister. En utsträckning av tiden för utövande avförköpsrätt kan enligt mnebära allvarliga olägenheter för densom förvärvat en fastighet, t. ex. för att använda den till egen bostad. Det ärdärför av vikt att tillräckUga rättssäkerhetsgarantier skapas för den enskildeköparen. anser att förslaget är alltför opreciserat för attkunna läggas tUl grand för lagstiftning. Utredningen föreslär att tiden förförköpsrättens utövande generellt sträcks ut för fastigheterInom saneringsområden. 1973: 21 om sanering av det äldrebostadsbeståndet framhöll jag bl. a. att det allmänna bostadspolitiska måletatt hela befolkning en skall beredas goda bostäder till skäliga kostnaderomfattar hela bo-stadsförsörjnmgen. Det innebär att de åtgärder som krävs föratt målet skaU nås omfattar inte bara nybyggnad av bostäder utan också saneringav det äldre bostadsbeståndet genom att bostäderna förbättras till godtagbarstandard eller tas ur bruk för bostadsändamål. Trots den snabba utvecklingen påsaneringsområdet finns som jag också har belyst i propositionen fortfarandeett betydande saneringsbehov, särskilt i tätorterna och iflerfamiljshusbeståndet. Det är därför en angelägen bostadspolitisk uppgift attgenom ökade insatser frän samhällets sida främja en snabb avveckling avnuvarande brister i det äldre bostadsbeståndet. Som ett led i arbetet på att nå detta mål har I dennämnda propositionen lagts fram förslag om finansiering och planering på grundvalav saneringsutredningens betänkanden. I planeringshänseende föreslås bl. a.att kommunernas hittillsvarande uppgifter i fråga om planering avbostadsbyggandet vidgas till att omfatta kommunala bostadssaneringsprogram.Förslaget I denna del innebär att bostadssaneringen inordnas på ett klararesätt än tidigare i planeringsarbetet. Härigenom skapas ökade förutsättningarför kommunema att göra samlade bedömningar av bostadsförsörjningen ochavvägningar av olika åtgärder avseende nybyggnad i exploateringsområden,totalsanering, modemisering och bostadskomplement. Den föreslagna ordningenförutsätter ett samarbete mellan kommun, fastighetsägare och hyresgäster. Vidgenomförandet av saneringsverksamheten, i vilken kommunen bör ha en ledande ochstyrande roll, bör samverkan mellan kommun och fastighetsägare eftersträvas.Det kan dock inte uteslutas att enighet mellan partema inte kan 1973: 22 69 nåsI vissa fall. För sådana situationer måste övervägas att ge kommunentvångsmedel så att nödvändig sanering ändå kan genomföras. Det är frågor omsådana medel som jag nu avser att behandla. F. n. står olika medel till buds för attupprätthålla kravet på att det befintliga bostadsbeståndet hålls i gott skick.Hälsovårds- och byggnadsmyndigheter kan ingripa mot missförhåUanden i olikaformer, exempelvis genom vitesförelägganden. kan tUlgripas omfastighetsskötseln mera systematiskt åsidosätts. De regler som gäller för detallmännas läne- och bidragsgivning är utformade så att de gynnar strävandenaatt få fram bostäder med god standard. Lagstiftningsreformer på hyresområdethar stärkt hyresgästernas stäUnlng och ökat fastighetsägarnasekonomiska möjligheter att upprätt-håUa en tillfredsställandefastighetsskötsel. Om man bortser från reglerna för det allmännas låne- ochbidragsgivning, medger emellertid nu gällande bestämmelser i huvudsak endastsådana ingripanden mot fastighetsägare som sker i syfte att hålla beflntUgutrastning inom fastigheten i ett godtagbart skick. Standardhöjande åtgärderkan framtvingas endast i undantagsfaU. För att göra det möjligt att oberoende avfastighetsägares bedömning åstadkomma standardförbättrande åtgärder i detbefintliga bostadsbeståndet föreslår saneringsutredningen en särskUd lagstiftningpå området. Förslaget innebär att kommunen skall kunna ålägga ägare tUl flerfamUjshusatt rusta upp huset och anordningar I husets närmaste omgivning tUl vissstandard, enligt utredningens benämning den lägsta godtagbara standarden.Enligt förslaget skall bostadslägenhet för att ha sådan standard vara utrustadmed anordningar för kontinuerlig uppvärmning, avlopp, toalett, personlighygien (tvättställ samt anordning för bad eller dusch), matlagning ochelförsörjning. I lägenheten skall vidare finnas kontinuerlig tillgång tillvarmt och kallt vatten. Dessutom skall tillgång finnas till tvättstuga ochförråd. När synnerliga skäl föreligger skaU toalett samt bad eUer dusch kunnaaccepteras utanför lägenheten. Förslaget innebär härutöver att krav skall kunnaställas på husets utförande och kondition, huvudsakligen avseendebyggnadsstomme, yttertak och ytterväggar, isolering samt installationer.Kungl. Maj:t har, i enlighet med vad jag har förordat i prop. 1973: 21,godtagit att den lägsta godtagbara standarden bör innehålla krav på lägenhetsutrustning i huvudsaklig överensstämmelse med utredningens förslag. Jagåterkommer senare till utredningens förslag beträffande husets utförande ochkondition. Enligt utredningens lagförslag skall kommunen Innanåläggande om uppmstning utfärdas företa besiktning av fastigheten. Konstaterasdärvid att den behöver rustas upp för att uppfylla lägsta godtagbara standard,skall kommunen förelägga fastighetsägaren att ange hinder mot uppmstningen. Medger fastighetsägaren upprastningen eller an- 1973: 22 70 gerhan inte hinder mot denna eller finner kommunen att angivet hinder inte börbeaktas, skaU kommunen förelägga fastighetsägaren att genomföra upprastningen.Sådant föreläggande skaU vara förenat med vite. Fuiner kommunen att upprustningskulle medföra orimliga kostnader eller att byggnadslov härtiU inte kanerhåUas, skall kommunen i stället kunna besluta om förbud mot lägenheternasanvändning för bostadsändamål (användningsförbud). Beslutanderätten i fråga omåtgärder enligt lagförslaget skall tillkomma kommunstyrelsen eller, efterkommunens bestämmande, annat konmiunalt organ. Flertaletremissinstanser godtar att en lagstiftning av det slag som utredningen harföreslagit införs. En negativ inställning tUl lagstiftning har företrädare fördet enskUda närlngsUvet. Dessa anser I Ukhet med dem som reserverat sig pådenna punkt i utredningen, att kommunen i första hand bör söka frivUligsamverkan med fastighetsägama och att saneringsverksanUieten skall uppmuntrasgenom avveckling av nuvarande regleringssystem såsom hyresreglering samtlångvariga expropriationstillstånd och byggnadsförbud. Vidare framhålls attlagförslaget syftar tiU ingrepp I det enskilda fallet av varierande art ochomfattning och ger utrymme för mycket kännbara rådighetsinskränkningar. DenenskUde kan tvingas tiU investeringar på begäran av kommunen även omInvesteringama kan väntas bil förlustbringande. Sådana ingrepp I äganderättentill fast egendom enligt annan lagstiftning är regelmässigt förenade med rätttUl ersättning för den enskUde. Jagvill framhålla att det är av bostadssociala skäl nödvändigt att kräva vissstandard på våra bostäder. Det måste vara ett krav från samhällets sida att densom hyr ut bostäder håller dessa på sådan standardnivå som samhället vid varjetidpunkt finner förenligt med de bostadssociala målen. Detta innebär attstandardkraven kan ge uttryck för höjda ambitioner. För att standarden inomdet befintliga bostadsbeståndet skall kunna förbättras måste till samhälletsförfogande ställas instrument som begränsar fastighetsägarnas handlingsfrihet. Detär främmande för svensk lagstiftning att rörelseldkare till vilka ocksåfastighetsägare får räknas får ersättning när samhället i olika sammanhangföreskriver att en viss standard skall iakttas. Som exempel kan nämnasmUjöskyddslagen (1969: 387; omtryckt 1972: 782). Den innehåller bestämmelser omvatten- och luftförorening och innebär bl. a. att företag som fanns när lagenträdde i kraft kan åläggas att vidta åtgärder som man inte hade anledning atträkna med när kalkylerna för företagets utförande och drift gjordes.Beträffande de standardhöjande åtgärder som kommer i fråga vid förbättring avbostäder bör f. ö. framhållas att de i regel grundar rätt till hyreshöjning. Slutligenvill jag erinra om de i propositionen 1973: 21 föreslagna nyalånebestämmelserna i fråga om saneringsverksamheten. 1973: 22 71 utformatssä att de ger förbättrade ekonomiska förutsättningar för förbättrings- ochombyggnadsarbeten. Vidare är sådana arbeten som genomförs med stöd av statligalån prioriterade på kreditmarknaden på samma sätt som statligt belånadenybyggnader. Jag vUl också peka på att bostadssaneringsprogrammen fömtsätts bliutförda så att de blir förenliga med en sund ekonomisk fastighetsförvaltning.Härigenom öppnas möjlighet tUl en långtgående samverkan mellan kommun ochfastighetsägare. Mot bakgrund av vad jag nu har anfört finns det ocksåanledning att räkna med att flertalet fastighetsägare kommer att finna detförenligt med sina intressen att även utan påtryckningar från kommunens sidarusta upp sina fastigheter. Deinvändningar som rests mot förslaget kan sålunda enligt min uppfattning inte fåvara avgörande för bedömningen. Med hänsyn härtill och tUl de betydandesamhälleliga och bostadssociala fördelar som kan uppnås med en lagstiftning,som ger kommunen möjlighet att åstadkomma upprastning också i sådana fall därfastighetsägaren underlåter detta, förordar jag att lagstiftning genomförs påområdet. I det följande återkommer jag bl. a. tUl den avvissa remissinstanser och reservanter aktualiserade frågan om samverkan mellankommun och fastighetsägare. Utredningen har haft sitt huvudsakliga intresseinriktat på att råda bot på brister i lägenheter I flerfamiljshus och föreslåratt den nya lagen skall gälla endast fastighet med mer än tvåbostadslägenheter, företrädesvis lägenheter som upplåts med hyresrätt. Avde remissinstanser som kommenterar förslaget i denna del är några kritisktinställda till att lagen skall omfatta endast flerfamUjshus. De anser atthyresgäster i småhus bör ha samma rätt tiU en godtagbar standard som hyresgästeri flerfamiljshus och föreslår att lagens till-lämpningsområde utvidgas ienlighet härmed. Jagdelar den uppfattning som kommer till uttryck i yttrandena från dessaremissinstanser och anser således att de nya bestämmelsema bör vara tillämpligaäven på enfamiljshus. Det finns emeUertid anledning att härvidlag göra en vissbegränsning till följd av att sådana hus oftast bebos av ägaren. Eftersom dennehar möjlighet att själv påverka sin boendemiljö i den riktning han önskar, kandet inte anses befogat att bestämmelserna omfattar enfamiljshus som bebos avägaren. TiUämp-ningsområdet bör avgränsas i enlighet härmed. Utredningenslagförslag innehåller också den begränsningen att bestämmelsema skall gällaföreträdesvis sådana lägenheter som upplåts med hyresrätt. Detta innebär attlägenheter upplåtna med bostadsrätt i princip faUer utanför tUlämpningsområdet.Jag anser att i allt väsentligt samma synpunkter kan läggas påbostadsrättslägenheter som på 1973: 22 72 enfamiljshusbebodda av ägaren. Även sådana lägenheter bör därför undantas från de nyabestämmelserna. Det synes inte heller vara nödvändigt attlagstiftningen omfattar bostadslägenheter som ägs av kommun. Många kommuneräger visserligen åtskUliga hus som är i behov av upprastning, men det rör sigdå i allmänhet om fastigheter som har förvärvats i saneringssyfte. Det måsteförutsättas att kommunen, som skall ta initiativ tUl och leda saneringsverksamheten,rustar upp sina egna omodema fastigheter. Inte heller finns anledning att låtakommun få möjUghet att bestämma över statens saneringsverksamhet. På grand av vad jag nu har anfört föreslår jag attde nya bestämmelsernas tillämpningsområde avgränsas på samma sätt som skett ilagen om tvångsförvaltning av bostadsfastighet (TvL). Härigenom kommerbestämmelserna att omfatta fastighet, tillhörande annan än staten eller kommun,vUken innehåller bostadslägenhet som är uthyrd av ägaren och som inte utgör delav dennes bostad. Jag anser det vara lika befogat I detta sammanhang som närdet gäller tvångsförvaltning att undanta lägenhet som utgör del av ägarensbostad. Utredningen tar upp en särskUd fråga som rörlagstiftnmgens till-lämpnlngsområde, nämUgen om det skall inbegripa ävenfastigheter som inte ingår i kommunens bostadssaneringsprogram. Enligt utredningensuppfattning är det uppenbart att uppmstning måste kunna tvingas fram oberoendeav om fastigheten i fråga kommit att Ingå i sådant program. Någraremissinstanser, huvudsakligen företrädare för det enskilda näringslivet,ifrågasätter utredningens uppfattning i denna fråga. Enligt deras mening kandet, om föreläggande om uppmstning meddelas beträffande en fastighet som inteingår i programmet, finnas risk för att föreläggandet inte kan efterkommas på grandav bristande möjlighet att få krediter, igångsättningstillstånd, byggnadslov m.m. Att begränsa de nya bestämmelsernas tillämpningtill sådana fastigheter som ingår i kommunens bostadssaneringsprogram skulleinte vara förenligt med bestämmelsernas primära syfte, nämligen att vara ettled i strävandena att bereda var och en tillgång tUl en god och ändamålsenligbostad. Jag ansluter mig därför till utredningens uppfattning i denna del. Medanledning av vad remissinstansema anfört vill jag emellertid framhålla att det,innan en fastighetsägare åläggs att rusta upp sin fastighet, självfallet måstevara klarlagt att faktiska förutsättningar för upprustningen finns. Jagåterkommer till denna fråga i det följande. I nuvarande lagstiftning finns bestämmelser medstandardkrav på bostadslägenheter huvudsakligen I byggnadsstadgan (BS) ochhälsovårdsstadgan (HS). Bestämmelserna i avser i första hand nybyggda 1973: 22 73 lägenheter,medan HS främst tar sUcte på det befmtiiga bostadsbeståndet. HS innehåUer ett särskilt kap. om bostäder. Detinleds med en allmän bestämmelse att byggnad, som inrymmer boningsrum, skallvara så anordnad och inredd samt underhållas och skötas på sådant sätt, attsanitär olägenhet Inte uppstår för dem som uppehåller sig i byggnaden. Vidarefinns bestämmelser om bostadsutrymmens anordnande, inredning m. m. Boningsrumskall vara av sådan storlek att det erbjuder de däri boende tillfredsställandeutrymmen. Bestämmelser finns också om ljusförhållanden, luftväxling,uppvärmning m. m. Beträffande utrymme för matlagning föreskrivs att det skallha en med hänsyn tUl matlagning ändamålsenlig inredning. Bostadslägenhet skallvidare vara försedd med bl. a. utrymme för klädförvaring och egen klosett samti mån av behov ha tillgång till tvättstuga och torkrum. Föreligger särskildaförhållanden kan klosett gemensam för flera lägenheter godtas. Lägenhet skalldessutom ha lätt tillgång tUl vatten för dryck, matlagning o. d. och bör varaförsedd med avlopp för spUlvatten. HS är, enligt vad som uttalas i dess förarbeten,avsedd att I princip innehålla endast allmängiltiga regler om hygieniskmmimistandard i olika hänseenden. Utredningen har övervägt möjUghetema att inarbetabestämmelsema om lägsta godtagbara standard i HS men finner det förenat medolägenheter att göra ändringar enbart där. HS är, framhåller utredningen,närmast avsedd att tUlgripas i situationer där hälsorisker uppkommit. Vad somnu behövs är bestämmelser som möjliggör standardhöjning i bristfälliga bostäderoavsett om det föreligger sanitära missförhållanden. Med sådana bestämmelserskulle HS enligt utredningens mening få ett annat och vidare syfte än den harnu. Utredningen föreslår bl. a. på grund härav att de nya bestämmelserna skalltas in i en särskild lag. Flertalet remissinstanser ansluter sig tillutredningens förslag om en särskild lag. I några remissvar föreslås däremot attde nya bestämmelsema skall tas in i HS och andra berörda författningar. Somskäl för den ståndpunkten anförs bl. a. att behovet av att denbostadsinspektion som utredningen föreslår samordnas med hälsovårds- ochbyggnadsnämndemas inspektionsverksamhet. Jag delar utredningens uppfattning att det skulleföra med sig problem om de nu aktuella bestämmelsema tas in i HS.Bestämmelserna har som utredningen har framhållit en delvis annan inriktning änföreskrifterna i HS, tiU en del beroende på att bestämmelserna syftar tUl enstandardhöjning men framför allt på grund av att de är avsedda att utgöra ettmedel för samhällets strävanden att aktivt styra och påverka bostadsmarknaden.Det skulle naturligtvis i och för sig vara möjligt att ändra föreskriftema I HSom bostäder i överensstämmelse med de syften jag nu har angivit. Som någraremissinstanser framhåller skulle Prop.1973: 22 74 emeUertidarbetet med en sådan genomgripande omarbetning av HS sannoUkt ta ianspråk och försena genomförandet av den angelägna verksamhet som saneringenutgör. I detta sammanhang måste också det arbete som pågår inombygglagutredningen beaktas. Den övergripande översyn av byggnadslagstiftningensom utredningen har att göra kommer nämligen sannolikt att få tUl följd bl. a.att saneringsfrågorna måste sättas in i ett större planmässigt sammanhang. Attmot den bakgrunden göra omfattande ändringar i gällande bestämmelser finnerjag inte välbetänkt. Jag ansluter mig därför till sanerings-utredningensförslag att de nya bestämmelserna skall tas In I en särskild lag. Den börbenämnas bostadssaneringslag (BSL). 5.1.4Upprustningsskyldighet m. m. Enligt utredningens lagförslag skall enfastighetsägare kunna åläggas att rasta upp sin fastighet till lägstagodtagbara standard om inte hinder mot detta kan anses föreUgga. I fråga ombedömningen av frågan om hinder föreligger framhåller utredningen att enmodernisering kan vara tekniskt-ekonomiskt oförsvarlig(moderniseringskostnaderna överstiger byggnadskostnaderna för en motsvarandenybyggnad) om den innebär att vad utredningen kallar ombyggnadsstandard skallinföras. Detta utesluter emellertid inte att upprustning kan vara tekniskt-ekonomisktförsvarbar, om den syftar till att uppnå endast den lägsta godtagbarastandarden. Om inte ens sådan upprastning är försvarbar torde enligtutredningens uppfattning rivning vara det enda acceptabla alternativet. Isamband med ombyggnad har det förekommit, framhåller utredningen, attfastighetsägare inte har kunnat förränta både fastighetens avkastningsvärde ochombyggnadskostnadema. När sådana kalkyler inte går ihop, kan det enligtutredningens mening bero på att ingångsvärdet av den omoderna fastigheten sattsför högt eller att ombyggnadskostnaderna varit för höga. Utredningen anser , om beräkningen av avkastningsvärdet före ombyggnad grundas på en lågräntefot vid uppskattning av ägarekapitalet, måste bibehålla detta synsätt vidhyressättning efter ombyggnad. Blir sluthyran likväl för hög, kan detta bero påatt ingångsvärdet före modemisering beräknats utan hänsyn till kostnader förnödvändig iståndsättning. Bostadsinspektioner och åtgärdsförelägganden kan, omde är verksamma, enligt utredningens uppfattning dokumentera kravet påiståndsättning, vUket i sin tur får effekt på fastighetspriserna. Utredningens resonemang i denna del har mött starkkritik huvudsakligen från fastighetsägareförbundet och andra företrädare fördet enskilda näringslivet. Förbundet framhåller sålunda i likhet med reservanternaBreitholtz och i utredningen att man vid de beräkningar det härblir fråga om måste utgå från marknadsmässiga förhållanden och därför bestämmakapitaliseringsprocenten frän kända förhållanden avseende realvärdebeständigainvesteringar. Prop.1973: 22 75 sättervidare om inte kommunen under vissa förutsättningar bör ha skyldighet attinlösa fastighet när upprustning påkallas. Enligt förbundets mening gällerdetta främst sådana fall då upprustning leder till förlust. Även från andraremissinstanser har krav på lösenskyldighet framförts. Maj:t har, som jag tidigare nämnde, godtagitatt den lägsta godtagbara standarden bör innehålla krav på bostadslägenhetsutrustning och inredning i huvudsaklig överensstämmelse med utredningensförslag. Detta innebär att lägenheten skall vara försedd med anordningar förkontinuerlig uppvärmning, avlopp, toalett, personlig hygien (tvättställ samtanordning för bad eller dusch), matlagning och elförsörjning. I lägenhetenskall vidare finnas kontinuerlig tillgång till varmt och kallt vatten. Mantorde inte kunna hävda annat än att detta utgör elementära krav som man måstekunna ställa på en lägenhet i dagens samhälle. De av utredningen föreslagna kraven på husetsutförande och kondition avser stonune, yttertak, ytterväggar, isolering ochinstaUatloner. 1973: 21 har jag, i anslutning till de förslag tUländringar i BS som anmäls senare av chefen för , anfört attbestämmelserna i utgör ett lämpligt underlag för de krav på lägstagodtagbara standard som bör ställas i dessa avseenden. Innanjag går närmare in på frågan om föratsättningarna för upp-rastningsskyldighetviU jag något beröra förslaget till ändringar i BS. I 3848 §§ BS finnsbestämmelser om yttre och inre utformning vid nybyggnad. Begreppetnybyggnad enligt BS (75 §) innefattar emeUertid inte bara uppförande av heltny byggnad. a. till- eller påbyggnad eller ombyggnad eUer annanändring med avseende på yttre eller inre utförande av så genomgripandebeskaffenhet, att den kan anses jämförlig med ombyggnad, skall hänföras tillnybyggnad. Detta medför att upprastning och modemisering av äldre byggnader iallmänhet faller inom nybyggnadsbegreppet. När åtgärd som enligt BS är att ansesom nybyggnad vidtas, krävs i princip att hela byggnaden bringas attöverensstämma med gällande bestämmelser om hur ny byggnad skall utformas. Deträcker således inte att bara de delar av byggnaden som direkt berörs avändringen utförs i enlighet med dessa bestämmelser. Är ändringen inte atthänföra till nybyggnad skall däremot enligt 49 § BS bestämmelserna om nybyggnads utformning tillämpas bara beträffande de delar av byggnaden som berörsav ändringen. Det förslag till ändringar i BS som läggs fram innebär att,vid sådan ändring av byggnad som är att hänföra tiU nybyggnad, kraven pånybyggnadsstandard skall tUlämpas endast beträffande sådana delar av byggnadensom berörs av ändringen och endast i den omfattning som behövs för att dessadelar av byggnaden skall uppfylla skäliga anspråk på säkerhet, god hygien ochtrevnad. Beträffande övriga delar av byggnaden skall tUlses att sådana bristerblir undanröjda som innebär så avsevärda olägenheter i fråga om hållfasthet,brandsäkerhet och Prop.1973: 22 76 sanitäraförhållanden att de inte skäligen kan godtas. Ett genomförande av förslagetunderlättar uppmstning av befintiiga byggnader och gör det möjligt attgenomföra upprastnmgen till lägre kostnader än vad som kan ske. Avsikten med kraven på lägsta godtagbara standardär att bereda var och en tillgång till en god och ändamålsenlig bostad. De kravsom i enUghet med vad jag förut har anfört bör uppställas kan inte anses varahögre än att de bör kunna genomföras i de allra flesta fall utan attkostnaderna bli så höga att fastigheten därefter kommer att gå med förlust. Jagvill i detta sammanhang erinra om vad jag i mitt anförande tUl prop. 1973: 21yttrade om målen för saneringsverksamheten. Jag framhöll att den indelning avlägenheten i kvalitetsklasser som utredningen har gjort grundas på förekomsteneller avsaknaden av viss utrustning i lägenheterna men att en sådan indelningger endast ett ungefärligt mått på saneringsbehovet I stort. I det enskildafaUet måste saneringsbehovet bedömas mera nyanserat.