prop · FW03185 · 1973-12-31 00:00:00 — I Ukhet med räddningstjänstutredningen anser jag alt detinte bör komma i fråga alt generellt föreskriva skyldighet för den i varsintresse ett räddningsingripande har gjorts eller den vars verksamhet ellerhandlande har föranlett ett räddningsingripande att ersätta kommunens ellerstatens kostnader. Däremot bör det övervägas om en sådan skyldighet kan varamotiverad pä vissa särskilda områden. Till stöd för en regel omersättningskyldighet kan, som utredningen framhåller, anföras främst att ensädan regel kan göra det möjligt att ta ut kostnaderna av dem som driververksamhet som innebär särskilda risker för alt situationer inträffar däromfattande räddningsåtgärder behövs och att risken för betalningsskyldighet kanantas föranleda ökad aktsamhet. Vad gäller värdet från preventiv synpunkt av enregel om ersättningsskyldighet kan invändas att de som bedriver verksamhet avnyss nämnt slag i stor utsträckning har ansvarsförsäkringar vilket kan medföraatt ersättningsskyldigheten drabbar försäkringsbolagen, att övrigakonsekvenser av en olycka kan antas ofta vara av större ekonomisk betydelse änansvaret för rädd.iingskostnaderna och att säkerhetsföreskrifter kombinerademed offentlig tillsyn är effektivare när det gäller att förebygga alt en olyckainträffar. En regel om skyldighet att ersätta staten och kommunernaför räddningskostnader måste utformas så att gränsdragningen inte framstår somgodtycklig. Den bör aUtsä inte annat än i undantagsfall få leda tUl att ersättningsskyldighet föreligger i ett fall och inte i ettannat, trots att de skäl som kan åberopas för att ersättningsskyldighet börgälla är väl så goda i det andra fallet. Det måste framför allt krävas attavgränsningen görs sä att osäkerhet inte behöver uppkomma om närersättningsskyldig-hel föreligger. skälför att föreskriva ersättningsskyldighet för bekämpningskostnader i fråga omolyckor som inträffar i en viss typ av verksamhet kan vara att verksamheten pägoda grunder kan antas innebära särskilt stora risker för olyckor somföranleder ingripanden av räddningsorganen. Ett annat skäl kan vara att, ävenom risken för att en olycka av visst slag inträffar inte är särskUt stor,skadeverkningarna eller kostnaderna för att avvärja skada, om en olyckainträffar, kan befarasi bli avsevärda. Äv betydelse vid bedömningen av omersättningsskyldighet bör föreligga på ett visst område bör ocksä vara om detfinns möjUghet att vidta förebyggande åtgärder och om de som kan komma att bliersättningsskyldiga kan antas ha ekonomiska möjligheter att svara förkostnaderna eller möjlighet att erhålla ett tillfredsställandeförsäkringsskydd. Särskiltinom den yrkesmässiga oljehanteringen föreligger, framhåller utredningen, oftastora risker för oljeutflöden, som kan kräva omfattande bekämpningsåtgärder.Enligt utredningen är det inte möjligt att med nägon större säkerhet gradera derisker för skadliga oljeutflöden som kan föreligga inom olika former avoljehantering. Utredningen anser därför att rätt tiU ersättning förbekämpningskostnader bör få göras gällande bara i fräga om sådan yrkesmässigoljehantering som med säkerhet kan sägas innebära påtagliga risker föroljeutflöden som kan föranleda kostsamma bekämpningsåtgärder. Utredningenföreslår en föreskrift om att den som bedriver trafik med fartyg elleryrkesmässig verksamhet avseende transport av olja skall kunna förpliktas attersätta statens och kommuns kostnader för bekämpningsätgärder med anledning avatt olja har kommit lös frän fartyg eller i samband med transport, lastningeller lossning av olja. En förutsättning för ersättningsskyldighet skall dockvara att han enligt allmänna skadeståndsregler är ansvarig för skada till följdav oljeutflödet. Utredningensförslag har föranlett kritik från flera olika synpunkter, även om flertalet avde remissinstanser som yttrar sig över förslaget anser att del åtminstone ivissa faU bör vara möjligt för staten och kommunerna att av den vars verksamhethar gett anledning till ett räddningsingripande kräva ersättning förkostnaderna. Från synpunkten att kostnaderna för ett räddningsingripande börbäras av den som driver verksamhet med risk för oljeutflöde kan enåterkravsrätt enligt några remissinstanser vara motiverad i fråga om allriskfylld verksamhet. Flera remissinstanser som i princip ansluter sig liUutredningens förslag är kritiska mot den föreslagna avgränsningen av det områdeinom vilket återkravsrätten skall kunna göras gällande. ansersålunda att återkravsrätten bör vara generell såvitt gäller kostnaderna föroljebekämpning. De begränsningar som utredningen föreslär är enligt kommcrskollegium ägnade att avtrubba den enskildesansvarskänsla och därmed påtagligt öka riskerna för oljeutsläpp. Eftersom oljanhar samma skadliga effekt oavsett om den befordras yrkesmässigt eller ej, ansersjöfartsverket att begränsningen tUl yrkesmässig verksamhet bör slopas också ifräga om transport av olja pä annat sätt än med fartyg. Några remissinstanseranser att återkravsrätt bör kunna göras gällande mot var och en som bedriververksamhet som avser hantering av olja, t. ex, oljeraffinaderier, varv,bensinstationer och andra större lagerhällare. föreslär attåterkravsrätten sträcks ut tUl att gäUa också vid utsläpp av klor, fenol,formaUn m, m, vid transport, 1 det föregående har jag redogjort för de förslag somläggs fram i prop. 1973:140 med förslag till lag om ansvarighet för oljeskadatill sjöss m. m. Jag vill erinra om några av huvudpunkterna i den föreslagnalagstiftningen. Enligt lagförslaget skall ägare av fartyg som för beständigolja som last i bulk, oavsett om vällande pä fartygets sida föreligger, varaskyldig att ersätta skada genom förorening, som orsakas av utsläpp av sådanolja från fartyget. Under vissa förutsättningar som inte är av avgörandebetydelse i detta sammanhang gäUer motsvarande i fräga om andra fartyg. Medfartyg jämställs varje annan flytande anordning som används lill sjöss, TUloljeskada hänförs bl, a, kostnad för åtgärd som har varit skäligen påkallad föratt hindra eller begränsa oljeskada genom förorening och som har vidtagitsefter det att en olycka har inträffat. Det föreskrivs uttryckligen attersättning för sådana åtgärder utgår också när skyldighet att vidta åtgärdernaföreligger enligt lag eller annan författning. Lagförslaget innehåller vidarebestämmelser om rätt för fartygsägaren att begränsa sin ansvarighet tiU visstbelopp per ton av fartygets dräktighet och om försäkringsplikt. I propositionen föreslås ocksä en lag om ersättning fränden internationella oljeskadefonden. Enligt detta lagförslag skall 1971 årskonvention om upprättandet av en internationell fond för ersättning avoljeskador till sjöss med vissa undantag gälla som svensk lag. Ersättning fränfonden utgår enligt konventionen i vissa fall när ansvarighet inte föreliggerenligt 1969 ärs ansvarighetskonvention eller när den konventionen ger deskadelidande ett otillräckligt skydd. Av vad jag nu har sagt framgår alt staten och kommunerna,om bifaller de förslag som läggs fram i prop. 1973:140, kommer attbli tillförsäkrade en mera omfattande rätt till ersättning av fartygsägare förkostnader för oljebekämpning än räddningstjänstutredningen föreslår. Avbetydelse i detta sammanhang är bl. a. reglerna om ersättningsskyldighetoberoende av vällande, fartygsägarens möjlighet alt begränsa sin ansvarighet,försäkringsplikt och ersättning från den internationella oljeskadefonden.Anledning saknas alltså att ta upp utredningens förslag i denna del tillnärmare prövning. 1 detta sammanhang bör anmärkas alt internationellaöverläggningar har inletts om möjligheten alt utvidga ansvarighetskonventionensregelsystem till att gälla ocksä skador som orsakas av andra ämnen än Prop,1973:185 184 beständiga oljor och att föredraganden i prop, 1973:140anför att utvecklingen av detta arbete bör avvaktas innan stäUning tas tillfrågan om införande av särskild lagstiftning om ansvarighet för skador somorsakas av sådana ämnen. påbörjades vidare ett internationelltsamarbete med syfte att skapa en konvention för om ansvarighetför föroreningsskador orsakade av oljeborrning på konlinentalsockeln. Det börenligt min mening inte komma i fräga att nu i svensk rätt införa sädanabestämmelser om ersättning för räddningskostnaderna att resultatet av dettainternationella samarbete föregrips. Det är för övrigt tänkbart att detinternationella samarbete som pågår kan komma att leda tUl att staten ochkommunerna får en i förhällande till vad räddningstjänstutredningen föreslärvidgad rätt till ersättning för räddningskostnader. Utredningen föreslår, som jag sagt, att återkravsrättskall föreligga också i fråga om kostnader för räddningstjänst med anledning avatt olja har kommit lös vid transport, lastning och lossning av olja utansamband med fartygstrafik. Ersättningsanspråk skall kunna riktas mot den sombedriver sådan verksamhet. Det får anses sannolikt att verksamhet av detta slagofta innebär betydande risker för oljeutflöden som kan föranleda betydandebekämpningskostnader. Det kan emellertid ifrågasättas om verksamhetenhärvidlag på ett avgörande sätt skiljer sig frän oljehanlering vidraffinaderier, större industrier eller andra anläggningar där stora oljemängderhälls i lager. Det kan ocksä hävdas att verksamhet som avser transport ellerannan hantering av t, ex, klor eller fenol är förenad med lika stora risker ochatt den risk för explosioner eller bränder som föreligger vid hantering avexplosiva eller brandfarliga varor utgör skäl att föreskrivaersättningsskyldighet för den som driver sådan verksamhet. Motsvaranderesonemang kan otvivelaktigt föras i fråga om andra riskfyUda verksamheter.HärtiU kommer att utredningen enligt min mening inte har åstadkommit entillräckligt klar och entydig avgränsning av det slags verksamhet som kanföranleda återkravsrätt. Med hänsyn till vad jag nu har sagt anser jag att del f.n. inte finns tillräckligt underlag för en regel som innebär att riskfylldaverksamheter av visst slag skiljs ut och förenas med ersättningsskyldighet förräddningskostnader. Del bör vara en uppgift för brandnämnden att ägna denna frågasärskild uppmärksamhet och att i den män utvecklingen ger anledning till ettannat ställningstagande - lämna förslag till de författningsändringar ellerandra åtgärder som är påkallade. I likhet med utredningen anser jag att de grundläggandebestämmelserna om räddningstjänsten bör tillsammans med motsvarigheter till1962 års brandlags bestämmelser om förebyggande brandförsvar tas in i en nybrandlag. Utredningen har föreslagit att de nuvarande beteckningarnabrandstadga, brandordning, brandförsvar, brandstyrelse, brandchef, brandkär osv, skall behällas. En sådan ordning innebär som några Prop, 1973:185 185 remissinstanser påpekar att uttrycket brand får en meravidsträckt innebörd, när det används i sammanställningar som de nu nämnda ännär det förekommer ensamt eller i sammanställningar som brandsläckning ochbrandsyn. De nuvarande beteckningarna är emellertid enkla och väl inarbetade.Om man ser till omfattningen av verksamheten, kan det vidare antas att detförebyggande brandförsvaret och brandsläckningen kommer att bli dominerande.Jag biträder därför utredningens förslag. 1 enlighet med vad jag har anfört nu och i det föregåendehar inom upprättats förslag till 1. brandlag, 2. kungörelse omändring i brandstadgan (1962:91). Förslagen torde fä fogas till statsrådsprotokollet i dettaärende som bilaga 1', Förslaget till brandlag 1 § I denna paragraf anges vad som i lagen förslås meduttrycket räddningstjänst. Vidare anges att lagen inte alls eller bara delvisär tillämplig pä vissa verksamheter som i och för sig omfattas av begreppeträddningstjänst. I fråga om definitionen av begreppet räddningstjänst kanjag hänvisa till vad jag har anfört i den allmänna motiveringen. I ett avseendebehövs dock en ytterligare kommentar. Som en förutsättning för att fråga skaUanses vara om räddningstjänst anges i 1 § första stycket att det med hänsyntill vissa angivna omständigheter skall vara påkallat att staten eller kommunsvarar för att räddningsåtgärder vidtas. Omständigheterna skall alltså varasådana att det framstår som rimligt att samhället svarar för de åtgärder sombehövs för att awäria eller begränsa skada. I 2 § åläggs kommunerna ansvaretför räddningstjänsten. Det är emellertid angeläget att bestämmelserna i 11 § omrätt alt företa ingrepp i annans rätt kan tillämpas också när endast t. ex. enav luftfartsverkets flygplatsbrandkårer, personal från SJ:s hjälpberedskapeller polisen deltar i räddningsarbetet och det oavsett om omständigheterna ärsådana att ocksä de kommunala räddningsorganen bör ingripa. Också sådanasituationer bör därför innefattas i begreppet räddningstjänst och därför nämnssärskilt det fallet att det är påkallat att staten svarar för atträddningsålgärder vidtas. Även utan uttrycklig föreskrift därom torde det vara klartatt begreppet räddningstjänst inte omfattar sjukvård, sjuktransporter ellerambu-lansflygljänsl och att lagen alltså inte är tillämplig på sådanverksamhet. I 1 § andra stycket anges däremot att lagen inte är tillämplig påskyddsåtgärder vid atomolycka eller på sjöräddning eller fjällräddning. ' Bilagan har uteslutits här, såvitt gäller det under 2angivna författningsförslaget. I denna del är bilagan, frånsett någraredaktionella ändringar, likalydande méd den bilaga som är fogad vidpropositionen. uppmärksammas att lagen alltså inte gäller ens i detfallet att de kommunala räddningsorganen på framställning av länsstyrelsenenligt 9 § atomskyddslagen lämnar bistånd för skyddsåtgärder som avses inämnda lag. Med flygräddningstjänst avses enligt' 11 kap. 1 §luftfartslagen åtgärder när luftfartyg är saknat, förolyckat eller nödställteller fara hotar lufttrafiken. Verksamheten leds och samordnas enligt luftfartsverketsföreskrifter av centrala flygtrafikledningen men de lokala flygtrafikledningarnakan överta ledningen av visst flygräddningsföretag. Räddningstjänstutredningenanser att det är uppenbart att hjälp frän de kommunala räddningsorganen kanbehövas vid luftfartsolyckor men att räddningsåtgärderna i första hand börankomma på flygtrafikledningarna och de lokala flygplatsförvaltningarna.Luftfartsverket förklarar att flygräddningstjänsten består av efterforskningav försvunnet flygplan och räddningstjänst vid haveriplats.Flygräddningstjänsten omfattar således enligt verket dels åtgärder som fallerin under begreppet räddningstjänst, dels verksamhet av annat slag. Den brand-och räddningstjänstorganisation som finns vid trafikflygplatserna har enligtvad luftfartsverket upplyser till huvuduppgift att vid haveri på eller inärheten av flygplatsen släcka brand och rädda liv. Verket anser att denkommunala brandchefen bör ha huvudansvaret för räddningsarbetet påhaveriplatsen. Även utan uttrycklig föreskrift därom i nya brandlagen tordedet enligt min mening vara klart att begreppet räddningstjänst omfattarräddningsåtgärder på haveriplatsen men inte andra åtgärder vid luftfartsolyckasamt att lagens tiU-lämpningsomräde är begränsat pä motsvarande sätt. Någonsådan föreskrift har därför inte tagits in i 1 §. Del yttersta ansvaret förräddningstjänsten på haveriplatsen kommer att vila pä kommunerna och avgörandeför i vilken omfattning de kommunala räddningsorganen måste ingripa blir vilkaresurser för räddningstjänst som finns att tillgå pä en närbelägen flygplats.Normalt kommer vidare brandchefen att svara för ledningen av räddningsarbetet,när olyckan är av sådan karaktär att de kommunala räddningsorganen måsteingripa. Enligt vad jag har anfört i det föregående skalltullverket svara för oljebekämpningen till sjöss samt i kustvattnen, Vänernoch . skall vidare svara för åtgärder mot löskomna kemikalieri dessa vattenområden. När det gäller verksamhet av detta slag i hamn skallansvaret dock ligga hos kommunerna. Till viss del, t. ex. i fråga om befogenhetatt företa ingrepp i annans rätt och tjänsteplikt i vissa katastrofsituationer,bör brandlagen vara tillämplig också på verksamhet. Föreskriften iI § tredje stycket har avfattats i enlighet med vad jag nu har anfört. Istället för ordet kemikalier används dock, liksom i 11 § lagen om åtgärder motvattenförorening från fartyg, uttrycket annat som är skadligt. Det har inteansetts erforderligt att i brandlagen definiera begreppet olja eller begreppetannat som är skadligt. Begreppen bör tolkas mot bakgrund av definitionen påbegreppet räddningstjänst. Begreppet olja definieras både i lagen om åtgärdermot vattenförorering från fartyg och i den lag om ansvarighet för oljeskadatill sjöss som föreslås i prop. Enligt förstnämnda lag meddelarKungl. Maj:t eller myndighet som Kungl. Maj:t bestämmer föreskrifter om vad somförstås med uttrycket annat som är Prop, 1973:185 187 Dessa bestämningar kan tjäna till ledning ocksåi det sammanhang som är i fräga men de bör inte betraktas som avgörande.Till avgränsningen av begreppet hamn återkommer jag i specialmotiveringen till4 a § brandstadgan. 1 denna paragraf, vilken motsvarar 1 § första stycket 1962års brandlag, slås fast att det är en uppgift att svara förräddningstjänsten. ansvar för ledningen av räddningstjänstenvid katastrofer anges i 12 § nya brandlagen. Enligt 1 § första stycket brandlag skall varjekommun hålla ett brandförsvar som tillfredsställer skäliga anspråk på trygghetmot skada av brand. Skyldigheten avser såväl brandförebyggande verksamhet somsläckning och begränsning av brand samt räddning av liv och egendom i sambandmed brand. Brandsläckning m. m. men inte den förebyggande verksamheteninnefattas enligt 1 § nya brandlagen i begreppet räddningstjänst. Av 12 §brandstadgan, som innehåller bestämmelser om brandsyn, framgår att syftet medden förebyggande verksamheten är såväl att hindra att brand uppstår som att,genom åtgärder som vidtas pä förhand, hindra att brand medför skada.Kommunernas ansvar för räddningstjänsten i dess helhet och för denbrandförebyggande verksamheten anges i 2 § nya biandlagen genom en föreskriftom att varje kommun skall hålla ett brandförsvar, som tillfredsställer skähgaanspråk på effektiv räddningstjänst samt pä förebyggande åtgärder mot brand. Dessa paragrafer överensstämmer med 1 § andra stycketresp. 2 § 1962 ärs brandlag. Med hänsyn till brandförsvarets vidgade uppgifterföreskrivs dock i 4 § att deltidsanställd personal skall ha förbundit sig attfullgöra inte bara som f. n. brandtjänst utan ocksä annan räddningstjänst. 1detta sammanhang kan anmärkas att sädan avtalsbunden brandkär som avses i 4 §1962 ärs brandlag anses som brandkår. Motsvarande avses gälla enligtnya brandlagen. Det får till följd alt kravet på anställning kommer all gällaockså i fräga om personal i sädan brandkår m. m. som avses i 6 § nya lagen. 1 4§ ställs det inte upp något krav pä all brandslyrkan i en kommun av vissstorlek skall enbart eller till viss del bestå av heltidsanställd personal. Jagvill i detta sammanhang erinra om brandlagsrevisionens uttalande att en pådeltidsanställd personal byggd brandkär är tillfyllest upp lill den gräns, därantingen effektiviteten eller antalet utryckningar gör heltidsanställdpersonal nödvändig. Departementschefen anförde i prop. 1962:12 (s. 68) att mani varje kommun måste undersöka vilka krav pä snabb insats av ochteknisk kunnighet hos personalen som föranleds av brandriskerna och denutrustning som behövs med hänsyn till dessa risker och att man därefter får taställning till om dessa krav kan tillgodoses med deltidsanställd personal.Detta uttalande bör enligt min mening vara vägledande också när kommunernafår ansvaret för räddningstjänsten i övrigt. 1 fråga om denna paragraf, vilken motsvarar 3 § 1962 årsbrandlag, kan jag hänvisa till vad jag i den allmänna motiveringen har anförtom kommunernas behov av utrustning. Eftersom skogsbrandbevakningen sedan längeombesörjs med flyg, synes det inte längre vara nödvändigt att ange altkommunernas skyldigheter inte avser skogsbrandtorn. Denna paragraf motsvarar 4 § brandlag. I denallmänna motiveringen har jag ingående redovisat mina överväganden i fråga omförutsättningarna för att en kommun skall kunna befrias från skyldigheten atthälla brandkår. Avtal eller kommunalt beslut som avses i paragrafen skall, somframgår av mitt förslag till ändring i 4 § brandstadgan, redovisas ibrandordningen. prövning avses liksom ske i samband medfastställelse av brandordningen eller av ändring i denna. Med uttrycket annanbrandkär avses industribrandkår, statlig brandkår (t. ex. brandkår vid störretrafikflygplats) eller s. k. frivillig brandkår. Oljesaneringsföretag,entreprenadföretag osv., som enligt avtal skall delta i räddningstjänsten,inbegrips i uttrycket annat räddningsorgan. I andrastycket sägs att vad i lagen föreskrivs om brandkår äger motsvarandetillämpning pä brandkår, annat räddningsorgan och kommunalt verk som avses iförsta stycket. Av denna föreskrift följer strängt taget att en kommun som harträffat avtal om hjälp från en industribrandkår, som på grund av avtal ingår ien annan kommuns räddningstjänstorganisation, skulle kunna helt befrias frånskyldigheten alt hälla egen brandkär. En sådan tillämpning är självfallet inteavsedd. Jag anser emellertid att det inte är nödvändigt att markera detta genomen särskild föreskrift. Jag har i specialmotiveringen till 4 § berört en konsekvensav föreskriften i 6 § andra stycket. Denna föreskrift har betydelse också förtillämpningen av 8, 9, 12, 19, 22 och 24 §§ brandlagen. Denna paragraf överensstämmer, bortsett från någraspråkliga justeringar, med 5 § brandlag. 8 § första stycket har inte nägon motsvarighet i 1962 årsbrandlag. Andra och tredje styckena motsvarar 6 § brandlag. bestämmelserna i 8 § första och andra styckena har ihuvudsak redovisats i den allmänna motiveringen. Den närmare utformningen avparagrafen bör emellertid kommenteras i vissa hänseenden. Pä grund av 6 § andra stycket kommer uttrycket denkommunala i 8 § första stycket att avse inte bara brandkår som kommunensjälv har satt upp utan också t. ex. industribrandkår eller annat räddningsorgansom enligt avtal svarar för räddningstjänst av det slag som det är fråga ominom den del av kommunen där räddningsålgärder behövs. Innebörden av uttrycket tillfälligt icke kan ingripa ärdensamma som i 6 § första stycket brandlag. Det skall alltså varafråga om en tillfällig orsak som sjukdom, fordonsskador, snöhinder e. d.Däremot avses inte en sådan omständighet som att den kommunala tillföljd av alt avståndet är för stort inte kan ingripa snabbt nog. Huvudregeln är att beslut enligt första stycket skallfattas av brandchefen. Motsvarande gäller i fråga om framställning enligtandra stycket. Om brandchefens beslut inte kan avvaktas, har emellertid den somär i hans ställe samma befogenhet. Med den som är i branchefens ställe avsesvice brandchef eller annan som i brandchefens ställe för befälet över denkommunala brandstyrkan på olycksplatsen eller tjänstgör som jourhavandebrandbefäl i kommunen. Det innebär att befogenheten kan tillkomma inte baravice brandchef eller brandbefäi i brandkår som kommunen själv har satt upp utanockså t. ex. chefen för en industribrandkår som på grund av avtal ingår i denkommunala räddningstjänstorganisationen. Enligt 6 § första stycket brandlag är annankommun skyldig att lämna släckningshjälp i den utsträckning som brandchefen iden kommunen anser möjlig utan att skälig hänsyn till dess egen säkerhetåsidosätts. I enlighet med räddningstjänstutredningens förslag, vilket lämnatsutan erinran av remissinstanserna, har den särskUda hänvisningen till denhjälpande kommunens egen säkerhet lagits bort. Någon ändring i sak är inteavsedd. I 8 § andra stycket finns en motsvarighet till den regelom ersättning till kommun för släckningshjälp som finns i 6 § andra stycket1962 ärs brandlag. Motsvarande regel har inte ansetts böra gälla i fall somavses i 8 § första stycket. Det kan vara lämpligt att grunder för ersättningensbestämmande tas in i avtal som avses i 6 § första stycket nya lagen. Uppstår ifall som avses i 8 § första stycket tvist om ersättningen, fär den i sista handlösas av allmän domstol.