prop · FW03160 · 1973-12-31 00:00:00 — Ärvärdet av anläggningen och samfällighetens tUlgångar högre än skulderna, skallenligt LGA nyansluten fastighets ägare eller ägare av fastighet med höjtandelstal utge ersättning till övriga delägare för den del av överskottet somsvarar mot hans andel i anläggningen (41 §). Utträdande fastighets ägare ellerägare av fastighet med sänkt andelstal skall få ersättning för sin andel isådant överskott (42 §). Enligt9 § andra stycket EVL kan ägare till fastighet, som får rätt att användabefintiig väg, i vissa fall åläggas skyldighet att utge ersättning förkostnader som nedlagts på vägen under de sist förflutna fem åren från detfrågan om upplåtelsen väcktes. Dessa bestämmelser gäller endast väg enligt 2kap. För väg som ingår i vägförening saknas motsvarande föreskrifter. Ifråga om anläggningar enligt såväl LGA (40 §) som 2 kap. EVL (66 § förstastycket) finns f. n. även den möjligheten att en ekonomisk uppgörelse på grundav ändrade förhållanden genomförs på det sätt, att den tidigare samfällighetenupplöses och ny samfällighet bildas. Enligtpromemorian skulle det vara önskvärt att den nya lagen kunde baseras på sammaenkla system som gäller för vägföreningar. Med tanke på alla de olika typerav gemensamhetsföretag som här är i fråga är emellertid en sådan lösning intetänkbar. Systemet skulle kunna loda tUl OtillfredsstäUande resultat särskUt ifall då anläggningskostnaderna är höga och ddägarkretsen liten. Det synesuppenbart att man vid sökandet efter en generell lösning på hithörande frågorbör utgå frän regleringen i LGA. Denna tillgodoser utan tvekan högt ställdakrav på ekonomisk rättvisa. Dettorde sålunda tUl en början inte kunna bestridas att bestämmelserna i 41 och42 §§ LGA om skyldighet för nyansluten fastighets ägare att utge ersättning ochom rätt för utträdande fastighets ägare att få ersättning när värdet avanläggningen och tillgångarna i sam-fäUigheten överstiger samfällighetensförbindelser innefattar en från principiella synpunkter mer tilltalande ordningän vad som gäller i fråga om enskUda vägar. kan visserligen svårigheteruppstå att uppskatta värdet av anläggningen. Dessa svårigheter torde emellertid endastmera sällan göra sig gällande, och de måste accepteras om man inte helt skalluppge rättvisekravet. Motsvarigheter till bestämmelserna bör därför tas upp i dennya lagen. I överensstämmelse med vad som gäller enligt LGA bör mednyanslutning jämställas höjning av fastighets andelstal och med utträdesänkning av andelstalet. Vadangår om ansvaret för samfällighetens skulder konstateras ipromemorian att upprätthållandet av rättvisekravet skett på bekostnad av vissapraktiska olägenheter. Det synes föga rationellt att ägaren av en fastighet somutträder ur samfälligheten inte har möjUghet att på en gång reglera alla sinamellanhavanden med samfälligheten. Befrielse från eventuellt primäransvar förskuld kan visserligen nås genom frivillig betalning . En sådan åtgärdmåste grundas på en överenskommelse med övriga delägare. I och med attutträdande delägare alltid är subsidiärt ansvarig för brist hos tidigaremedddägare är han emellertid under alla förhållanden, om han på bästa sätt villbevaka sina intressen, tvungen att efter sitt utträde ursamfälligheten följa förvaltningen av anläggningen (jfr prop. 1966: 128 s.280). En annan olägenhet med LGA:s system framträder när delägande fastighetshela ägovidd eller viss del av dess båtnadsområde genom fastighetsregleringöverförs till annan fastighet. Vid likvidvärderingen uppstår då svårigheteratt uppskatta den negativa post som fastighetens ansvar för samfäUighetensskulder utgör. Vad som anförts talar med styrka för att ägare av fastighetsom utträder ur samfällighet eUer vars andelstal sänks genast får betala dendel av samfällighetens skulder som belöper på honom och som inte motsvaras avtillgångar i samfälligheten. Denantydda lösningen kan, påpekas i promemorian, innebära en övervältring av denutträdande delägarens subsidiäransvar på kvarvarande delägare. Genominrättandet av den i föregående avsnitt nämnda garantifonden reducerasemellertid detta ansvar i sådan grad att det i förevarande sammanhang intelängre torde behöva tillmätas någon praktisk betydelse. Detkan måhända också invändas att en obligatorisk skyldighet för utträdandedelägare att genast erlägga betalning för viss del av samfällighetens skulderkan orsaka problem både för honom själv och övriga delägare. För faststäUandeav betalningsskyldighetens omfattning krävs sålunda att man på ett någorlundatUlförlitiigt sätt kan bedöma såväl framtida ränteutgifter som tidpunktema föramorteringar och slutbetalningar av de aktuella förbindelserna. För denutträdande delägaren tillkommer därutöver de svårigheter och olägenheter somkan uppstå genom att han tvingats infria ifrågavarande betalningsskyldighet tidigareän beräknat. Nämnda svårigheter bör emeUertid inte överskattas. En beräkning avprimäransvarets omfattning är nödvändig även i fall då tillgångarna överstigerskuldema, vUket bör vara det ojämförligt Fråga om fastställande av belopp som utträdande delägare skaUutge lär bli aktuell endast mera säUan. I de sällsynta fall då enbetalningsskyldighet kommer att avse något mera betydande belopp finns detmöjlighet att bemästra hithörande problem genom en särskild överenskommelse omen uppdelning av betalningen på flera terminer. Ettväsentligt besvärUgare problem i förevarande sammanhang liksom vid all annanreglering av ekonomiska verkningar av ändringar beträffande delaktigheten i enanläggning är enligt promemorian fastställandet av anläggningens värde. I 41 §LGA föreskrivs att värdet skall uppskattas med hänsyn tUl kostaaden föranläggningens utförande efter skäUgt avdrag för förslitning och mmskadanvändbarhet. Den närmare innebörden av denna bestämmelse har klarlagts genomskilda uttalanden i lagens förarbeten (se prop. 1966:128 s. 274, 277 och 367).Det skulle naturligtvis vara en fördel om bestämmelsen i oförändrat skick kundeföras över till den nya lagen. Av hänsyn tUl de speciella förhåUanden somuppkommer bl. a. när det gäller att värdera vägar, i synnerhet äldre sådana,torde det emellertid vara nödvändigt att mera uttryckUgt än i LGA markera attdet i en del fall snarare kommer att bli fråga om ett skälighetsavgörande än enpå bokföringsuppgifter och mätbara faktiska förhållanden grandad exaktvärdering. Den nya bestämmelsen synes kunna formuleras så att anläggningensvärde skall uppskattas efter vad som är skäligt med hänsyn främst tillkostnadema för dess utförande samt till anläggningens ålder och fortsattaanvändbarhet. IlUdiet med LGA (40 §) bör den nya lagen innehålla en bestämmelse som anger attdet i samband med beslut om ändring i ddägarkretsen skall prövas om tidigarebUdad samfällighetsförening som förvaltar anläggningen skall upplösas. Ensådan åtgärd torde i första hand kunna bU aktuell om föreningens skulderöverstiger dess tUlgångar och anläggningens värde (jfr prop. 1966: 128 s. 363). Enligt41 § LGA svarar ägare tiU nyansluten fastighet inte för större del avsamfällighetens förbindelser än som motsvaras av de sammanlagda tillgångarna.Bestämmelsen tar uppenbarligen sikte enbart på de fall då samfälligheten utgören juridisk person. En tillämpning av bestämmelsen medför bl. a. behov avskilda debiteringslängder (jfr prop. 1966: 128 S. 365). Ett överförande avbestämmelsen tiU den nya lagen skulle följaktUgen, framhålls det i promemorian,innebära att principen om att ansvaret för samfällighetsförenmgs skulder alltidåvilar medlemmarna i förhållande till deras aktuella delaktighet ianläggningen inte kan få generell räckvidd. En sådan ordning vore av flera skälbeklaglig. Det är därför angeläget att undersöka om en motsvarighet tillbestämmelsen inte kan undvaras i den nya lagen. Man kan då utan vidarekonstatera att frågan om en nyanslutaing i fall som det föreva- randetorde bli aktuell endast i undantagsfall. Föreningens negativa balans tyder jupå att anläggningen är förlustbringande och att föreningen av detta skäl börupplösas. I vissa faU kan emellertid förhållandena vara annorlunda, t. ex. omden negativa balansen beror på en tidigare bristande täckning av drifts- ochunderhållskostnadema. Det torde då som regel vara lämpligt att föreningensekonomi saneras genom extra utdebitering innan frågan om nyanslutningaktualiseras. Om anslutning ändå sker, har fastighetsbildningsmyndighetenmöjlighet att besluta om upplösning av föreningen. Regeln härom synes innebäraett tUlräckligt skydd för ägaren av den nyanslutna fastigheten. Enekonomisk reglering med anledning av ändrad delaktighet i gemensamhetsanläggningsom förvaltas av samfällighetsförening kommer enligt promemorian att geanledning till följande överväganden. Genom en jämförelse mellan anläggningensaktuella värde och föreningens tUlgångar, å ena sidan, och föreningensskulder, å andra sidan, konstateras tUl en början om det föreligger överskotteller underskott i balansen. Härefter prövas om de ändrade förhållandenabehöver medföra att den bestående föreningen skall upplösas. Om detta inte ärfallet får man avgöra huravida ersättning bör utgå. Eftersom uppskattningenav anläggningens värde sällan torde kunna bli särskUt exakt utan ofta fårgmndas på skälighetsbedömningar, bör inte varje fram-räknat överskott ellerunderskott föranleda ersättningsskyldighet. Vad som saken ytterst gäller är medett något förenklat uttryckssätt att pröva i vad mån det med hänsyn tUlsamtliga föreUggande förhållanden framstår som rättvist och rimligt att t. ex.en nytillträdande delägare får "köpa in sig" i anläggningen eller enutträdande delägare får återbäring på sina investeringskostnader. Förvaltasanläggningen mte av någon förening utan direkt av delägama kan vid denekonomiska regleringen intresset helt inriktas på beräkningen av anläggningensvärde. Samfälligheten som sådan kan ju i detta fall inte ha vare sig tillgångareller skulder. Detanförda avser, understryks i promemorian, endast de situationer då frågan omändrad delaktighet i gemensamhetsanläggning skall prövas vid ny förrättningeller avgöras genom avtal som skall godkännas avfastighetsbildningsmyndigheten. I de allra flesta fall av ändrade förhållandensom hänger samman med ändringar i fastighetsindelningen kommer ju frågoma omdelaktigheten enligt vad som tidigare föreslagits att avgöras, låt varaprovisoriskt, i samband med fastighetsbUd-ningsåtgärden. Den uppdelning avandelstalen som därvid sker kommer naturligtvis även att gäUa ansvaret församfälUghetsförenings förbindelser liksom delaktigheten i dess tUlgångar. Remissyttrandena.Allmänna omdömen om promemorieförslaget i denna del avges av hovrätten överSkåne och , som anser för- slagetväl genomarbetat, och lantbrukarnas riksförbund, som betecknar det somvärdefuUt. Den föreslagnabestämmelsen om att det vid omprövning av förrättning inte får beslutas sådanändring angående kretsen av fastigheter som deltar i gemensamhetsanläggningeller fastighets andelstal att avsevärd olägenhet uppkommer från allmän ellerenskild synpunkt kritiseras i ett par remissyttranden. anser attbestämmelsen fått en alltför vidsträckt avfattning och utgör en opåkalladinskränkning i den nuvarande omprövningsrätten enUgt LGA och EVL. Genom bestämmelsenomöjliggörs, menar hovrätten, omprövning för det fall att nyttan avanläggningen nedgått av helt legitima orsaker men en ny prövning skulle medföraavsevärd olägenhet för övriga delägare. Det kan emellertid inte vara riktigtatt tvinga ägaren av en fastighet som inte längre uppfyller kraven föranslutning till en gemensamhetsanläggnmg att av hänsyn till övriga delägarealltjämt bidra tiU anläggningen i oförändrad omfattning. En anläggning som intelängre är ekonomiskt lönande för de delägare som har nytta av den bör avvecklasoch inte subventioneras genom fortsatt tvångsanslutning av delägare som intelängre har nytta av anläggningen. Bestämmelsen bör enligt hovrättensuppfattning bytas ut mot en regel som mer direkt tar sikte på att förhindraicke godtagbara konsekvenser av Ulojala åtgärder men som lämnar delägarnamöjlighet att anpassa anläggningens omfattning och utnyttjande tUl denfortgående utvecklingen. Liknande synpunkter framförs av grustäktskommittén. En specieU fråga omanslutning tUl gemensamhetsanläggning av avstyckade fritidsfastigheter tas uppav . En fördelnmg av styckningsfastighetens andelstal på denybildade fastighetema ger ofta, framhåUer hovrätten, ett mindre rättvistresultat i förhållande tUl övriga delägare i anläggningen. Att lösa frågangenom överenskommelse eller genom omprövning av förrättning är enligthovrättens mening onödigt omständligt, eftersom en jämkning av övriga delägaresandelstal inte behöver ske. En enklare metod är att varje ny fastighet åsättsett enhetligt andelstal. Summan av anddstal kommer härigenom att öka, vilketinnebär att andelstalen får ett mindre reellt värde . Redan vid denförsta förrättningen bör andelstalen kunna bestämmas på sådant sätt attsystemet blir flexibelt med hänsyn till kommande ändringar. Förslagetatt tomträttsupplåtelse i fastighet som deltar i gemensamhetsanläggning skallinnebära överflyttning av fastighetens rättigheter och skyldigheter tiUtomträtten hälsas med tillfredsställelse av , vars juridiskaavdelning betecknar anordningen som en synnerligen viktig och efterlängtadlagreform. Deföreslagna bestämmelsema om ekonomisk reglering vid inträde i eller utträde urbestående samfäUighet diskuteras i åtskiUiga yttran- den.Lantmätareföreningen och skogsindustriernas samarbetsutskott anser det vara enfördel att den nuvarande femårsgränsen i EVL för skyldighet att delta ianläggningskostnad slopas. A andra sidan medför bestämmelsema ipromemorieförslaget stora krav på utredning om anläggningens värde (saluvärde,braksvärde, värde efter avskrivning eller annat skäligt värde) vid varjetillfälle då fastighet skall anslutas till eller utträda urgemensamhetsanläggning. Det är, heter det i yttrandena, önskvärt att lagtextenanger vUket värde som skall likvideras och om möjligt meddelar någon anvisningom hur avskrivning skall göras på anläggning. Ävenskogsstyrelsen bedömer det som fördelaktigt att femårsgränsen i EVL tas bort.Styrelsen framhåller dock att det är svårt att fastställa värdet på äldreanläggningar och att det kan framstå som direkt obUligt att låtatillkommande markägare betala del av investeringar som ligger långt tillbaka itiden. Styrelsen skulle finna det värdefullt, om bestämmelsen om skyldighetatt utge ersättning kunde ges en mindre kategorisk utformning och ommotiveringen kunde göras fylligare, gäma genom att en ungefärlig tidsgränsanges för skyldigheten att delta i investeringar. Gränsen bör därvid sättas så,att en skälig del av investeringar som skett alltidskall ersättas. Länsstyrelseni är likaså av den uppfattningen att den föreslagnaregleringen är att föredra framför femårsregeln i EVL men att svårigheter kanuppstå att bestämma anläggningens värde. Det måste här bli en skälighetsbedömning.Hänsyn bör tas till anläggningskostnaderna, anläggningens ålder och framtidaanvändbarhet. Självfallet skall, understryker , bidrag tUlanläggningskostnad som utgått från stat eller kommun ej tas i beräkning viduppskattningen av anläggningens värde. Sveahovrätt anser att bestämmelsen om uppskattning av anläggningens värde kan fåsvåröverblickbara följder, bl. a. såvitt gäller vägar. Det värde som kommerfram vid en tillämpning av bestämmelsen kan medföra att ensamfällighetsförening uppnår ett överskott som är endast bokföringsmässigt.Anläggtungar av detta slag har nämligen inte något reellt saluvärde. I fråga omsamfällighet som förvaltas direkt av delägama kan bestämmelsen, sägerhovrätten, medföra än egendomligare konsekvenser. Kvarvarande delägare kannämligen då bli skyldiga att ersätta utträdande delägare för ett rent fiktivtvärde. 1.2.1Dispositionen av en ny anläggningslag Ipromemorian föreslås att bestämmelsema i LGA och EVL samt dikningsreglerna i VLförs samman till en ny anläggningslag. Det förutsätts därvid attsärbestämmelser för vissa typer av anläggningar skall De grundläggande bestämmelsema om tvångsdelaktighet, tvångsrätt,beaktande av allmänna intressen, kostnadsfördelning, prövningsförfarande ochöverprövning anses emellertid böra bli genereUt tUlämpliga. Vid utformningenav dessa bestämmelser har i första hand motsvarande föreskrifter i FBLefterbUdats. Även bestämmelserna i har fått tjäna som mönster, dock i merbegränsad utsträckning. Vidremissbehandlingen har den lagtekniska uppbyggnaden av förslaget tUlanläggningslag allmänt godtagits. Inte heller jag fiimer anledning till erinranmot systematiken i förslaget. Som jag förat har anfört bör den nya lagen inteomfatta dikningsföretag. Att de grundläggande bestämmelserna i lagen bör varagemensamma för de skilda slag av an-läggnin.gar som lagen omfattar framstår somsjälvklart mot bakgrund av syftet med den nya lagstiftningen. Lika uppenbart ärdet enligt min uppfattning att FBL bör tjäna som förebild föranläggningslagen. Som framhållits i promemorian ökar detta möjligheterna attsamordna för-rättaingar enligt de båda lagarna. Detta är enligt mui mening avstörsta betydelse med hänsyn till det nära sambandet mellan fastighetsbUdnings-och anläggningsfrågor. Jag finner det slutligen också naturligt att LGAefterbildas i den omfattning som är möjlig. Givetär att anpassningen av anläggningslagen tiU FBL inte får ske på bekostnad avändamålsenligheten. I den mån så skett i promemorieförslaget, bör dettaändras. TUl de anmärkningar som riktats mot detaljer i förslaget återkommer jagi specialmotiveringen. Enligtpromemorian bör huvudsyftet med den nya lagen vara att reglera frågor ominrättande av anläggningar som är gemensamma för flera fastigheter. Rätt förenstaka fastighet att begagna annans fastighet för väg eller annan anläggningbör i första hand upplåtas enligt reglerna om bildande av servitat i 14 kap.JB och 7 kap. FBL. I dessa bestämmelser uppställs krav på att ett servitutskall avse ändamål som är av stadigvarande betydelse för den berättigadefastigheten. Enligt EVL får servitut däremot bildas för att tillgodosetillfälligt behov av väg. I promemorian föreslås en särbestämmelse för sådanservitatsbildning. Vidremissbehandlingen har anförts att upplåtelse av rätt tUl väg även för enstakafastighets stadigvarande behov bör kunna ske enligt anläggningslagen. Jag villansluta mig till denna uppfattning. Härigenom vinner man den fördelen att manmed tillämpning av samma lag kan tiUgodose fastighets behov av väg vare sigdetta behov är av tillfällig eller stadigvarande natur. Vidare blir desärskUda bestämmelser om vägar som anses böra tas upp i anläggningslagentiUämpliga i fråga om samtliga vägrättsupplåtdser, vilket från såvälprincipiell som praktisk synptmkt är fördelaktigt. Jag vUl emellertidunderstryka att möjlighet även i fortsättningenbör finnas att i samband med fastighetsbildning tillskapa servitut genomfastighetsreglermg (7 kap. 2 § andra stycket FBL). Givetvis bör ävenmöjligheten att med stöd av bestämmelserna i 14 kap. JB bilda vägservitut genomfrivillig upplåtelse lämnas orubbad. Ipromemorian föreslås vidare att som villkor för inrättande av gemensamhetsanläggningskaU gälla att anläggnmgen avser ändamål som är av stadigvarande betydelse förfastigheterna. Anslutning av fastighet tUl vägföretag skall dock kunna ske ävenom fastighetens behov av vägen endast är tillfälligt. Nägon erinran mot vadsom sålunda föreslagits har mte gjorts vid remissbehandlingen. Även jagansluter mig till promemorieförslaget i denna del. Jagvill också biträda förslaget om att från lagens tillämpnmgsområde skallundantas anläggning som enligt särskilda bestämmelser kan inrättas gemensamtför flera fastigheter samt anläggning som avses i lagen om allmänna vatten' ochavloppsanläggningar. Frågan om gränsdragningen mellan anläggnmgslagen och 3kap. EVL kommer jag att beröra närmare i specialmotiveringen till 1 §. Somförordats i promemorian bör lagen i princip gälla utan territoriellabegränsningar. Även tvångsreglerna bör alltså vara tillämpliga såväl inom somutom planområden. Promemorieförslagetinnehåller inte någon generell regel om vUka tillbehör som ingår i enanläggning. Det förutsätts emellertid att en gemensamhetsanläggning skall varaförsedd med alla de anordnmgar som behövs för att den skall tjäna sitt ändamåloch att dessa anordningar skall tillhöra anläggningen om de inte med störrefördel kan ombesörjas av de anslutna fastigheternas ägare var för sig. Såvittgäller vägar anses det nödvändigt att i fortsättningen reglera tiUbehörsfrågangenom en uttrycklig bestämmelse. Remissinstanserna har inte gjort några invändningarmot promemorieförslaget i denna del. Jag anser mig också kunna tUlstyrkaförslaget. I likhet med hovrätten över och vill jag emellertidunderstryka vikten av att anläggningsbeslutet utformas så, att det klartframgår vUka tillbehör som skaU ingå i anläggningen. Ipromemorian berörs vidare frågan när en enda anläggning eller fleraanläggningar skall anses föreligga. Inte heUer denna fråga anses möjlig attreglera i lag. En given utgångspunkt vid de bedömanden som här krävs bör enligtpromemorian vara att man som en anläggning betraktar vad som funktionellt settframstår som en enhet. Utrymme bör emeUertid också finnas för överväganden avekonomisk natur. Hänsyn bör bl. a. tas till vad som är ägnat att åstadkomma enskälig kostnadsfördelning. Dessa uttalanden har inte mött någon kritik vidremissbehandlingen. Även jag kan ansluta mig till dem. Frågan bör aUtså överlämnasåt rättspraxis. I den mån anvisningar tUl ledning för förrättningsmännenbehövs får det ankomma på Kungl. Maj:t eUei myndighet som Kungl. Maj:tbestämmer att meddela sådana. JagtiUstyrker vidare förslaget att flera anläggningar skall kunna bli föremål förprövning vid en och samma förrättaing. Som närmare kommer att utvecklas iavsnitt 1.2.8 bör anläggningsfråga kunna prövas gemensamt även medfastighetsbildningsåtgärd vid en förrättning. Möjlighet bör vidare öppnas attdela upp gemensam förrättning på skUda för-rättaingar. Dessa anordningar ärviktiga medel för att åstadkomma ett rationellt förrättningsförfarande. SlutUgen behandlas i dettaavsnitt av promemorian frågan vilka objekt som vid tiUämpningen av lagen skaUjämstäUas med registerfastigheter. Detta föreslås bli fallet med tomträtt somär inskriven och gruva. Även byggnad eller annan anläggning som inte tUlhörägaren av marken skall enligt förslaget kunna jämställas med fastighet. Vidremissbehandlingen har framförts önskemål om att kretsen skaU utvidgas tiU attomfatta också naturreservat. För egen del vill jag tUl en början tUlstyrka attlagens bestämmelser om fastighet skall äga motsvarande till-lämpning påtomträtt som inskrivits och gmva samt, efter lämplighetsprövning, på byggnadeller annan anläggning som inte hör till fastighet. Jag finner även starka skältala för att naturreservat behandlas på samma sätt. Ett sådant reservat måsteofta för att fylla sin uppgift ha tiUgång tUl väg. VäghåUningsskyldighet kanvisserUgen åläggas fastighet för vilken reservatbestämmdsema gäller.Komplikationer uppstår emellertid om fastigheten ägs av annan än kronan ellerkommun. a. saknas bestämmelser om hur fastighetsägaren skaU kompenserasför sin andel i väghållningskostnaderna. naturvårdsutredningförordade i sitt betänkande (SOU 1962: 36) Naturen och samhället att bl. a.naturreservat skulle ges ställning som vägintressent (bet. s. 359) menförslaget genomfördes inte. har i sin i den allmänna inledningenomnämnda skrivelse uttryckt Uknande önskemål. Det synes lämpUgt att i dettasammanhang ta upp frågan om lagstiftning i ämnet. Eftersom ett naturreservatkan ha behov även av andra anläggningar än vägar (jfr 9 § naturvårdslagen), börgenerell möjUghet öppnas att efter lämpUghetsprövning jämställa naturreservatmed fastighet vid tiUämpningen av anläggningslagen. Den som förvaltarreservatet (se 7 § naturvårdskungörelsen 1964: 825) bör därvid anses somfastighetens ägare. Bestämmelser av motsvarande innebörd bör införas i lagen omförvaltning av samfälUgheter.