prop · FW03138 · 1973-12-31 00:00:00 — Konsumentrådeterinrar om att aUmänna reklamationsnämnden (se SOU 1972: 28 s. 168) har ansettsig kunna rekommendera ersättning för följdskador i två typer av fall, nämligendels beträffande lätt verifierbara, direkta utgifter, som köparen har ådragitsig genom säljarens kontraktsbrott, t. ex. kostnader för taxi och andrafärdmedel samt telefon- och hotellkostnader, dels beträffande sakskador, somtill sin natur har ett eller näraliggande samband med felet ochuppgår till ett i förhållande till köpeskillingen måttiigt belopp, t. ex.kostnad för omtvättning, då en vara vid tvättning färgat av sig på andraklädesplagg. Enligt konsumentrådets mening bör frågan om köparens rätt tillersättning för följdskador övervägas närmare under köplagsutredningensfortsatta arbete. Innanjag går närmare in på frågan om skadeståndsreglernas utformning vill jagerinra om att utredningen genom en uttrycklig bestämmelse (19 §) har undantagiten praktiskt mycket viktig typ av skadeståndsfrågor från konsumentköplagenstiUämpningsområde, nämligen de problem som hänger samman med att en såld vara har skadebringandeegenskaper eller med andra ord är så beskaffad att den medför personskada ellerskada på annan egendom än den sålda varan. Utredningen har som skäl för attinte föreslå några regler härom i konsumentköplagen anfört dels att ämnetligger på gränsen mellan köprätten och den allmänna skadeståndsrätten och delsatt det har nära samband med frågor om försäkring av säljares och tillverkaresskadeståndsanvar. Sedan utredningen avlämnade sitt betänkande har särskildasakkunniga tillkallats för att utreda frågan om ersättning för s. k.produktskador. De sakkunniga har i uppdrag att föreslå ersättningsregler somger ett förbättrat ekonomiskt skydd för den som drabbas av produktskada.Ersättningsreglerna skall emellertid inte omfatta alla typer av produktskadorutan bara sådana som orsakas av produkter vilka genom sin beskaffenhet erbjuderspecifika skaderisker. Jag räknar med att det sålunda inledda utredningsarbetetskall leda till en tillfredsställande lösning av de produktskadeproblem somhar särskild praktisk betydelse. Frågan om införande av tvingande regler med envidare tillämpning bör anstå till dess resultat av utredningsarbetet påproduktskadeområdet föreligger. På nuvarande stadium ansluter jag mig därförtill köplagsutredningens förslag att konsumentköplagen inte skall regleradetta ämne. Vad gällerfrågan om en lagreglering rörande följdskador av andra slag synes det migtveksamt om den av utredningen föreslagna regeln om skadestånd vid grovförsummelse på säljarens sida över hu\'ud taget innebär någon förstärkning avköparens rättsställning. Den princip åt vilken regeln ger uttryck, nämligen atten friskrivning från skadeståndsansvar inte kan åberopas när uppsåt eller grovvårdslöshet ligger den skadevållande parten tUl last, torde få anses gällaredan nu. Den av utredningen föreslagna lagregeln kan därför sägas väsentligeninnebära ett klargörande av nuvarande rättsläge. Ett sådant klargörande kanotvivelaktigt ha sitt värde. Något mer påtagligt behov därav har emellertidinte kunnat påvisas. Om man inte är beredd att utsträcka säljarens skadeståndsansvarlängre än utredningen föreslår, är det enligt min mening lämpligast att heltavstå från att reglera frågan i lagen. Frågan hurlångt man bör gå när det gäller att genom tvingande bestämmelser ikonsumentköplagen ålägga säljaren skadeståndsansvar mot köparen vid dröjsmåloch fel kan inte ses isolerad från lagens påföljd-system i övrigt. Som framgårav vad jag har anfört delar jag utredningens uppfattning att lagenfrämst bör syfta till att ge köparen rättsligt stöd för att framtvinga riktigprestation från säljarens sida eller - om detta misslyckas att frigöra sigfrån avtalet så att han kan skaffa sig motsvarande prestation från annat håll.Med denna utgångspunkt framstår det otvivelaktigt som mindre angeläget attgenom tvingande regler söka lösa alla de komplicerade problem som ärförknippade m.ed skadeståndspåföljdens användning vid köp. Jag viU även erinraom att köplagsutredningen enligt sina direktiv har att undersöka bl. Prop, 1973:138 139 frågorrörande skadeståndssanktionens roll inom köprätten. Också med tanke härpå kandet finnas skäl att iaktta försiktighet vid bedömningen av i vad mån tvingandelagregler skall införas beträffande köparens rätt till skadestånd vidkonsumentköp. Ett vidsträcktskadeståndsansvar för säljaren skulle som utredningen framhåller kunna geupphov till en mångfald svårbedömda tvister. Skadorna kan i enskUda fall blimycket betydande och därigenom medföra stora kostnader som är svåra att beräknapå förhand men som säljaren måste se till att han har täckning för. Enlångtgående skadeståndsbefogenhet torde inte vara nödvändig för att tillgodosekonsumentens primära intressen vid köp. Mot bakgrund av det nu anförda har jagkommit till den uppfattningen att det inte är motiverat att införa tvinganderegler som ålägger säljaren att utge ersättning för alla skador som orsakasköparen genom dröjsmål eller fel så snart säljaren har gjort sig skyldig tiUnågon grad av vårdslöshet. Däremot finns det anledning att överväga regler somstärker köparens ställning i vissa begränsade hänseenden av påtagligt praktiskbetydelse. Som jag förut har nämntföreslår utredningen en särskild ersättningsregel med tanke på fall dåsäljaren eller annan för hans räkning har åtagit sig att avhjälpa fel i varanmen något avhjälpande inte kommer till stånd. Regeln avses främst blitillämplig i situationer då det saknas förutsättningar för att häva köpet ochmöjligheten att kräva avdrag på köpeskiUingen inte erbjuder köparentillfredsstäUande kompensation för utgifter som han måste ådra sig för attsätta varan i användbart skick. Ds motiv utredningen har anfört för enersättningsregel av detta slag (se 4.2.6 samt specialmotiveringen till 4 och 5§§) kan jag i allt väsentligt ansluta mig till. I fråga om de invändningar motförslaget som har framförts från näringslivets sida vUl jag hänvisa tUl detresonemang som förts beträffande motsvarande kritik mot den föreslagna regelnom rätt för köparen att kräva prisavdrag vid fel. Jag biträder därför utredningensförslag om införande av en bestämmelse som ger köparen rätt till skiUigersättning för avhjälpande av fel i fall då utiovad reparation inte kommer tUlstånd. Manbör emellertid enligt min mening kunna gå ett steg längre och genom entvingande regel tillförsäkra konsumenten rätt till ersättning även för vissaandra typer av ekonomisk skada som tillfogas honom genom kontraktsbrott avsäljaren. Jag tänker på de i vissa remissyttranden påtalade faUen, då köparentill följd av dröjsmål eller fel ådrar sig särskilda utgifter, vilka han inteskulle ha drabbats av om köpet hade fullgjorts kontraktsenligt. De av KO ochkonsumentrådet anförda exemplen åskådliggör vanligen förekommande situationerdär köparen med nuvarande formulärrättsliga regelsystem inte sällan står utanmöjlighet att kräva ersättning för uppkomna utgifter därför att köpet förenatsmed villkor varigenom säljaren helt eller delvis friskrivit sig frän skade- ståndsansvar.Mot införande av en tvingande bestämmelse om säljarens skadeståndsansvar i nuberörda hänseende kan visserligen riktas invändningar av väsentligen sammaslag som anförts mot behandlade regel om ersättning förreparationskostnad vid bristande fullgörelse av avhjälpningsåtagande. Inteheller i fråga om andra direkta utgifter som orsakas köparen till följd avdröjsmål eller fel kan jag emellertid finna dessa invändningar så bärkraftigaatt de bör föranleda att man avstår från en reglering i konsumentköplagen. Deutgifter jag syftar på är för det mesta lätta att verifiera eller beräkna.Risken för tvister rörande skadeståndets beräkning torde därför inte varaalltför stor. Beloppen torde i regel komma att bli ganska måttliga. Av hänsyntill säljaren bör dock finnas en möjlighet att avvisa ersättningsanspråk sominte ter sig skäliga med hänsyn till varans pris och övriga omständigheter.Detta kan uppnås genom att ersättningsrätten begränsas tiU vad som utgörskälig ersättning. En sådan begränsning synes mig också godtagbar från konsumentenssynpunkt. Jag vill erinra om att det här inte är fråga om mer än atttillförsäkra konsumenten ett grundskydd som inte skall kunna fråntas honomgenom friskrivning i kontraktet. Jagföreslår med hänsyn till det anförda att konsumentköplagens reglering avköparens rätt till skadestånd mot säljaren inskränks tiU de två särskildaskadetyper jag nu har diskuterat. Jag återkommer i specialmotiveringen till 4och 6 §§ till den närmare utformningen av reglerna. Till frågan om köparensskadeståndsbefogenhet mot tredje man återkommer jag i nästa avsnitt. Somjag förut har nämnt intar utredningen den ståndpunkten att konsumentköplagensgrandskydd för köparen inte på alla punkter bör sträckas lika långt som hansbefogenheter enligt köplagens dispositiva regler. Sålunda förordar utredningenatt i konsumentköplagen skall ställas upp krav på leveransuppmaning för atthävningsrätt skall tillkomma köparen vid dröjsmål. Vidare innebär förslaget ifråga om såväl dröjsmål som fel att förbehåU som inskränker hävningsrättenunder vissa förhållanden skall tillerkännas giltighet. Underremissbehandlingen har utredningens förslag om införande av krav påleveransuppmaning vid dröjsmål utsatts för viss kritik. KO anför bl. a. attett ovillkorligt sådant krav saknar förankring hos aUmän-heten och därför intekan antas bli iakttaget av alla köpargrupper. finner detotillfredsstäUande att säljaren alltid skall kunna erhålla viss leveransfrist,även om parterna avtalat en bestämd leveransdag. Rådet förordar att kravet påleveransuppmaning skall utgå ur lagen. Näringslivet anser däremot att utredningensförslag i denna del är i hög grad ägnat att motverka onödiga tvister menunderstryker att konstruktionen kan tillstyrkas endast om den inrymmermöjlighet att ta hänsyn till force majeure. Deolika uppfattningar som uttalats i remissyttrandena beträffande utformningenav en tvingande reglering av köparens hävningsbefogenhet vid dröjsmål speglarden intressekonflikt som föreligger på denna punkt. Som framgår av den tidigareredogörelsen (5.2.6) har inom formulärrätten utbildats en lösning av problemetvilken avviker från såväl köplagens dispositiva reglering med omedelbar ochovUlkorlig hävningsrätt för köparen vid väsentligt dröjsmål som den avutredningen föreslagna modellen. I åtskilliga standardformulär förekommerbestämmelser varigenom säljaren friskriver sig från ansvar förleveransförsening som beror på omständigheter utanför hans kontroll (forcemajeure). Köparen medges emellertid i sådana fall hävningsrätt, om dröjsmåletöverstiger , t. ex. en månad. I andra situationer har köparenoviUkorlig hävningsrätt vid väsentiigt dröjsmål. Den formulärrättsligareglering Som sålunda utbildats har otvivelaktigt den fördelen att den medgeren smidig anpassning tUl förhåUandena inom olika branscher. Vid remissbehandlingenav utredningens förslag har KO förklarat sig anse denna lösning godtagbar ävenfrån konsumentsynpunkt. Föregen del vill jag först betona vikten av att en tvingande civilrättsligreglering på denna punkt utformas på sådant sätt att den inte leder till onödigatvister mellan säljare och köpare. Det skydd konsumentköplagen avser att geköparen bör normalt fungera utan att denne skall behöva ta i anspråk någonjuridisk instans för att lösa eventuella menings-skiljaktigheter mellan honomoch säljaren. Av regleringen bör vidare krävas att den ger köparen etteffektivt medel att framtvinga kontrakts-enlig leverans och om detta intelyckas att frigöra sig från köpet. Från nu angivna synpunkter kan detifrågasättas om ett ovUlkorligt krav på leveransuppmaning som förutsättning förhävningsrätt ger köparen ett tUlfredsstäUande grundskydd vid dröjsmål. I vissasituationer kan en sådan regel onekligen te sig mindre lämplig. Som exempel kannämnas det fallet att köparen redan vid köpets ingående för säljaren har klargjortatt det är av särskild betydelse för honom att den avtalade leveranstidennoggrant iakttas. Det kan även tänkas andra situationer då säljaren måste hahaft klart för sig att en försening av leveransen innebär betydande olägenheterför köparen. Ett ovillkorligt krav på leveransuppmaning kan också leda tUlstötande konsekvenser om säljaren efter ett mycket långt dröjsmål påfordrar attfå leverera till en köpare som har utgått från att han kan räknamed att få någon leverans men kanske på grund av okunnighet om lagensinnehåll underlåtit att framställa leveransuppmaning. Det kan i en sådansituation också uppstå tvister mellan parterna i frågan om någonleveransuppmaning över huvud taget har skett. Denackdelar med ett ovillkorligt krav på leveransuppmaning som jag nu har nämntbör emeUertid enUgt min mening inte föranleda att detta krav helt slopas. Denav utredningen föreslagna regeln har den klara fördelen att den är ägnad attförekomma tvister i frågan om ett visst dröjsmål är ringa eller inte, eftersomman normalt bör kunna räkna medatt dröjsmålet är väsentligt om leverans ännu inte har skett vid den i sambandmed uppmaningen angivna fristens utgång. I flertalet fall torde det ocksåframstå som en helt naturlig åtgärd för köparen att när varan inte levereras påden utlovade dagen ta kontakt med säljaren för att påminna honom om hansskyldigheter. De påtalade ölägenheterna med utredningens förslag synes migkunna undvikas om man uppmjukar detta genom en regel att hävningsrättföreligger vid dröjsmål även om någon leveransuppmaning inte har skett, såvidadet på annat sätt måste ha stått klart för säljaren att det inträffadedröjsmålet inte är av ringa betydelse för köparen. En sådan lösning synes frånkonsumentskyddssynpunkt vara likvärdig med den formulärrättsliga reglering avdröjsmålssituationen som jag har redogjort för. Den torde inte heUermedföra några oskäliga konsekvenser för säljarsidan. Vad särskilt gällerfrågan om force majeure innebär förslaget visserligen att detta inte får någonbetydelse för bedömningen av om ett väsentligt dröjsmål föreligger, eftersomdenna fråga enligt min mening helt naturligt skall avgöras frän köparensutgångspunkt. Detsamma gäller i princip frågan hur köparen skäligenbör vara skyldig att avvakta leverans när dröjsmål har inträtt ochleveransuppmaning ägt rum. Vid denna bedömning bör dock viss hänsyn kunna tasockså till anledningen tUl att säljaren inte har kunnat iaktta leveranstiden.Jag vUl tillfoga att det i och för sig bör vara möjligt att genom förhandlingarmellan KO och näringslivets organisationer komma fram tUl en viss preciseringav vad som är skälig tid i olika situationer. Pågrund av det nu anförda förordar jag att kravet på leveransuppmaning somförutsättning för hävningsrätt vid dröjsmål bibehålls med den reservation jaghär har angett. förslag skall förbehåll som inskränker hävningsrätten viddröjsmål och fel i princip vara tillåtna vid försäljning av specialtillverkadevaror o. d. Köparen skall dock ha rätt att häva köpet även i sådant fall, omsäljarens kontraktsbrott innebär att köpet blir praktiskt taget utan värde förhonom. Förslaget i denna del har i allmänhet godtagits vid remissbehandlingen.KO ställer sig dock tveksam till förslaget såvitt rör köparens hävningsrätt viddröjsmål och vid fel då något avhjälpningsåtagande inte föreligger. För egendel anser jag utredningens förslag utgöra en lämplig avvägning mellansäljarens och köparens intressen i de åsyftade undantagssituationerna. Jagansluter mig således i huvudsak till förslaget i denna del. Ianslutning till sina överväganden om köparens befogenheter mot säljarendiskuterar utredningen också hur förutsättningarna för påföljder rättsteknisktskaU anges i konsumentköplagen. Utredningen föreslår att den tvingande lagenskaU utan hänvisning till den allmänna köplagen ange var gränsen går föravtalsfriheten beträffande hävning och övriga påföljder. Frågor som inte direktregleras i konsumentköplagen får bedömas enligt avtal, köplagens regler ochallmänna rättsgrundsatser. redningen framhåller i detta sammanhang att den inte haransett det nödvändigt att utesluta avtalsfrihet beträffande vissa detaljfrågorsom är reglerade i köplagen. Som exempel härpå nämner utredningen bl. a. frågorom köparens undersökning av varan före köpet (47 § köplagen) och omverkningarna av hävning (57 och 58 §§ köplagen). För egendel anser jag den av utredningen valda rättstekniska metoden kunna godtas. Jagbiträder således utredningens uppfattning att konsumentköplagen utan hänvisningtill köplagen bör precisera gränsen för avtalsfriheten beträffande köparensbefogenheter mot säljaren. Någraremissinstanser har uttalat önskemål om att konsumentköplagen skall regleraockså vissa frågor som av utredningen har lämnats utanför den tvinganderegleringen. Detta gäller särskilt spörsmålen om köparens undersökning av varanföre köpet och om parternas återgångsprestationer vid hävning. Vid bedömningenav de sålunda framförda önskemålen bör som jag tidigare (6.1) har påpekatfästas betydande vikt vid om det finns något på hittillsvarande erfarenhetergrundat behov av tvingande regler i berörda hänseenden. I likhet med utredningenkan jag inte finna tillräckliga skäl för att nu införa sådana bestämmelser. Beträffande den närmare utformningen av reglerna omköparens befogenheter mot säljaren hänvisas tUl specialmotiveringen till 36§§. 6.2.7 Tredje mans ansvar mot köparen Enligt utredningens mening bör konsumentens ställning vidköp stärkas också såvitt avser hans relationer till varans tillverkare,generalagent för varan m. fl. Utredningen föreslår i detta hänseende vissaskadeståndsregler. Skadeståndsrätt skall föreligga dels när köparen har förmåttsatt köpa varan genom oriktiga uppgifter av tUlverkaren eller annan som itidigare säljled har tagit befattning med varan, dels när tillverkaren ellerannan som för säljarens räkning har åtagit sig att avhjälpa fel i varanförsummat att fullgöra detta åtagande. Skadeståndsskyldighet föreslås inträdabara vid grov vårdslöshet från tredje mans sida. Denna begränsning hänger närasamman med utredningens restriktiva hållning i fråga om säljarensskadeståndsansvar. Utredningen betonar att de föreslagna reglerna om köparensrätt till skadestånd av tredje man är ett minimiskydd och betecknar gränsen förhur långt ansvarsfriskrivning skall tillåtas. Har någon frislci-ivning integjorts, står det köparen fritt att med stöd av allmänna rättsgrundsatser hävdaett strängare ansvar för tredje man, dvs. i första hand skadeståndsskyldighetpå grund av vårdslöshet som inte är att anse som grov. Utredningensförslag att konsumentköplagen skall reglera även tredje mans ansvar mot köparenhar allmänt tUlstyrkts eller lämnats utan erinran vid remissbehandlingen.Någon invändning riktas inte heller mot att regleringen begränsas till de tvåfrågor som utredningen har tagit upp, nämligenfall av oriktiga uppgifter och underlåtenhet att fullgöra utfästelse attavhjälpa fel. Föregen del anser jag att redan den ovisshet som råder om innebörden av gällanderätt på området är ett starkt motiv för den av utredningen föreslagnaregleringen. Vad gäller det fall att tredje man försummar att fullgöra ettåtagande att avhjälpa fel har köparen visserligen enligt förslaget möjlighetatt göra påföljder gällande mot säljaren. Denna möjUghet kan emeUertid i vissafall sakna reellt värde, exempelvis när säljaren inte är fullt solvent ochköparen har fuUgjort avtalet helt eller delvis. Detsamma gäller i fråga omansvaret för oriktiga uppgifter. Här tUlkommer dessutom att säljaren enligt denav utredningen föreslagna regleringen i en del situationer över huvud tagetinte kan göras ansvarig för uppgifter som tillverkare eller annan i säljkedjanhar lämnat om varan. Mot bakgrund av det nu anförda delar jag utredningensuppfattning att köparens skydd vid konsumentköp bör förstärkas genom tvinganderegler om skadeståndsrätt mot tredje man i angivna hänseenden. Vidremissbehandlingen har förslaget föranlett kritik främst när det gäller fråganhur långt tredje mans skadeståndsskyldighet skall sträcka sig i de aktuellasituationerna. Liksom beträffande säljarens skadeståndsansvar hävdas att dettvingande skyddet för köparen inte går tUlräckligt långt enligt förslaget.Från bl. KO:s sida förordas att tredje man skall åläggas ansvar även i falldå hans vårdslöshet inte är att anse som grov. Utredningensrestriktiva attityd till åläggande av skadeståndsskyldighet för tredje man ärdelvis betingad av önskemålet att uppnå paraUellitet i fråga om säljarens ochtredje mans ansvar enligt lagen. Med den ståndpunkt jag har intagit tillspörsmålet om säljarens skadeståndsansvar (6.2.6) finns sammaförutsättningar för en sådan väsent-Ugen ensartad reglering av köparensskadeståndsbefogenhet mot säljaren och mot tredje man som utredningen hareftersträvat. Det kan dessutom ifrågasättas om en sådan ordning är motiverad.De båda situationema företer nämligen väsentliga olikheter, och de skäl som kananföras till stöd för en återhållsam attityd till tvingande regler om köparensrätt till skadestånd av säljaren saknar i flera avseenden relevans när detgäller hans förhållande till tredje man. Särskilt bör framhållas att köparengentemot säljaren har en rad andra befogenheter, vilka minskar betydelsen avrätten till skadestånd. I förhållande till tredje man är däremot möjlighetenatt kräva skadestånd den enda befogenhet som i realiteten står köparen tillbuds. Med hänsyn härtill synes en återhållsam attityd i fråga om säljarensskadeståndsansvar inte med nödvändighet behöva följas av motsvaranderestriktivitet beträffande tredje mans skadeståndsskyldighet. Ett alltförbegränsat ansvar för tredje man kan f. ö. få till följd att köparen emellanåtstår utan reaktionsmöjlighet i fall då skadeståndsbefogenheten skulle vara avsärskilt värde, nämligen när säljaren är svåranträffbar eller insolvent ellereljest oåtkomlig för krav. Prop,1973:138 145 Det nu anförda ger mig anledning att överväga om intetredje mans skadeståndsansvar bör sträckas längre än utredningen har förordat.Eftersom förhållandena är något olikartade i fråga om de två situationer somföreslås reglerade, torde det vara lämpligt att behandla dem var för sig. Vad först angår det fallet att tredje man har underlåtitatt fullgöra ett åtagande att avhjälpa fel torde i avsaknad av bestämmelse iutfästelsen gälla att han blir skadeståndsskyldig åtminstone om underlåtenhetenär att betrakta som försummelse. Har utfästelsen förenats med en friskrivningfrån skadeståndsskyldighet uppkommer frågan hur långt friskrivningens räckviddsträcker sig. Enligt utredningens förslag skall friskrivningen inte gälla omden som gjort utfästelsen har visat grov försummelse. Mot den sålundaföreslagna regeln kan riktas i huvudsak samma invändningar som jag har anförtbeträffande motsvarande regel när det gäller säljarens skadeståndsansvar. Detkan sålunda ifrågasättas om regeln innebär mer än ett lagfästande av vad somredan är gällande rätt, och det är ytterst tveksamt om intresset av enuttrycklig lagbestämmelse i ämnet väger tillräckligt tungt för att motiverainförande av en bestämmelse som genom sin mycket restriktiva utformning skullekunna verka som ett hinder i strävandena att uppnå för konsumentemaförmånligare garantiregler. Det nu anförda talar med viss styrka för att entvingande regel om tredje mans skadeståndsskyldighet vid bristande uppfyllelseav avhjälpningsåtagande bör införas endast om den föreskriver längre gåendeansvar än utredningen har föreslagit. Omskadeståndsansvaret skall utvidgas ligger det nära till hands att låta detomfatta också fall då tredje man har gjort sig skyldig till försummelse sominte är att anse som grov. En sådan utvidgning skulle innebära en förstärkningav konsumentens skydd i det enskilda fallet utan att behöva medföra någraoskäliga konsekvenser för företagarsidan. Skadeståndsansvaret är ju beroende avatt ett åtagande att avhjälpa fel inte fullgörs.