prop · FW031 · 1973-12-31 00:00:00 — Nämnden påpekar dock attdelade meningar ofta kan råda mellan de personer, som uttalar sig i ettfrigivningsärende, om behovet av särskilda föreskrifter. När det gällerskadeståndsbetalningar framhåller nämnden betydelsen av att enskildasskadeståndsanspråk tillgodoses. Nämnden anser att betalning av skadestånd intebör stå tillbaka för andra anspråk på skuldbetalning. Det är därför inte givetatt statens fordringar på t, ex, skatter, böter och rättegångskostnader börprioriteras. Om föreskrift om skadestånd skall inskränkas bör man sträva efteratt på andra vägar tillgodose den skadelidandes av domstol godkända anspråk. En mera bestämd uppfattning harövervakningsnämnden i fjärde och sjätte avdelningarna vUka bådameddelar att de endast i undantagsfall använder sig av föreskrifter eftersomde anser sådana vara verkningslösa. Nämndavdelningarna har heller ingenting atterinra mot att varning och vitesföreläggande avskaffas men anser däremot, ilikhet med beredningen, att omhändertagandeinstitutet bör bibehållas. FöreningenSveriges tingsrättsdomare uttalar sig däremot för ett bibehållande av varningoch framhåller att man från övervakningsnämndernas sammanträden kunnat berättaom fall där varningen haft effekt. För avskaffande av föreskrifter och sanktioneruttalar sig däremot Föreningen och skyddsassistentersom dessutom framhåller att det råder en olycklig skillnad ipraxis mellan landets många övervakningsnämnder. Länsåklagaren i finneratt erfarenheten ger vid handen att domstolar kan ge föreskrifter som intealltid är helt genomtänkta beroende på att domstolen inte har material nog attanalysera den sociala situationen, LO finner att de föreskrifter som ofta ingår somett moment i övervakningsinstitutet med rätta kritiseras. Den mest kritiseradeav aUa är föreskriften om skadeståndets betalning. Av den dömde uppfattas dettaofta som ett extra straff och motverkar anpassning tUl arbetslivet. Det ärolustigt att övervakaren och frivårdspersonalen skall fungera som in-drivare avskadestånd hos människor vars ekonomiska och sociala situation redan utanskadeståndsskyldighet är svår och bräcklig. Över huvud taget bör enfömtsättningslös prövning ske hur den hopplösa situationen meddryga skadestånd skall kunna lösas för den dömde så att han eller hon ifrigivningssituationen känner sig motiverad att återgå till arbete. I dettasammanhang vill LO framhålla att löneutmät-ningsinstitutet ofta direktmotverkar en resociaUsering. Beträffande frivårdens sociala verksamhet anförSAF att man mot Prop.1973:1 Bilaga 4 124 bakgrandav den vikt frivården tillmäts finner det anmärkningsvärt att beredningenpraktiskt taget helt förbigått de utomordentligt svårlösta problem somsammanhänger med arbetsvård, arbetsanställning och de straffades anpassningtill normalt arbetsliv. EnUgt SAF gör beredningen inga försök att analyseraproblemen eUer penetrera frågan om relationerna mellan frivården,arbetsvärden, arbetsförmedlingen och företagen. ArbetsmarknadsstyrelsenframhåUer att inom den statiiga arbetsvärden har särskUda kontaktmän avdelatsför att underlätta samarbetet mellan kriminalvården och arbetsmarknadsverketoch förmedla kriminalvårdsklientelets kontakt med verket. I varje län fiimsdessutom en handläggare som ålagts att vid sidan av andra arbetsuppgiftertjänstgöra som länskontaktman för samarbete med skyddskonsulentorganisationeninom länet och lokalkontaktmän för samarbete med ortens kriminalvårdsanstalt.Kontaktmännens arbetsbelastning är stor och medger inga ytterligare insatsermed nuvarande organisation. Kriminalvårdsberedningens förslag innebär krav påökade insatser från arbetsmarknadsverkets sida. Enligt styrelsens meningkommer det att bli nödvändigt att pröva samarbetsformema med kriminalvården föratt undersöka om vissa moment i arbetet bör kunna prioriteras medan andra kanminskas eller utgå. Under alla förhåUanden torde den av beredningen föreslagnautökiungen av antalet räjonger ställa krav på ändrade arbetsformer. Arbetsmarknadsstyrelsendelar beredningens principiella uppfattning om behovet av ökade insatser inomfrivården. Ett realiserande av beredningens förslag kräver emeUertid också attökade personella resurser tillförs arbetsmarknadsverket. finner en betydandeupprastning av såväl öppen som sluten nykterhetsvård vara en föratsättning föratt de nykterhets-vårdande organen skall kunna förverkliga sitt vårdansvargentemot kriminalvårdens klienter. Den gruppverksamhet som beredningenföreslår finner styrelsen kunna medföra risk för att någon eller några aktiviteterkan komma att dominera till förfång för den enskilde klientens intresseinriktningoch anlag. anser att det inte är lämpligt att sammanföra deövervakade i selekterade grapper. Övervakaren bör i regel inrikta verksamhetenpå samarbete med olika former för allmän stöd- och hjälpverksamhet, inte minstinom ramen för föreningsverksamheter av olika slag. Som ett led i strävandenaatt integrera frivården med den samladesocialvården anser styrelsen att man i samband med en omorganisation avfrivårdsdistrikten bör överväga att lokalmässigt integrera frivården med destatliga vårdkonsulenterna. Härvid öppnas tUl-fälleatt i tillämplig omfattning införa skyddskonsulenten inom vissa verksamheterdär socialvårdskonsulent, barnavårdskonsulent, länsnykter-hetsnämndenskonsulent och assistent samt glesbygdskonsulent f. n, på försök sammanförtstill ett konsulentkontor. har med hänsyn bl. a. till de godaerfarenheterna av försöksverksamheten före- 1973:1 Bilaga 4 125 slagitatt försöken med konsulentgrupper skall anses avslutade och att verksamhetenpermanentas, F, n, övervägs möjligheten att inlemma ävenlänsläkarorganisationen i socialkonsulentgrappen. Även behandlaravvägningen av resursfördelningen mellan kriminalvård och nykterhetsvård. a, att nykterhetsvårdens anstalter i allt störreutsträckning kommit att träda i stället för anstaltsvård inom kriminalvårdensram. Denna praxis, som är under utveckling, medför att adekvata vårdformertillhandahålles kriminalvårdsklientelet i ökad omfattning och bör därförunderlättas, Å andra sidan medför otvivelaktigt tillväxten avkriminalvårdsklientelet inom nykterhetsvårdens anstalter starka påfrestningarpå dessa. Det kan därför bli nödvändigt att vidta vissa specialanordningarinom nykterhetsvårdens anstaltssystem. framhåller attett genomförande av beredningens förslag kommer att medföra kostnadsökningar förden primärkommunala nykterhetsvården. Oavsett hur den primärkommunalasocialvårdens medverkan i ett behandlingsarbete kommer att utformas är detenligt kommunförbundets mening nödvändigt att samordnings- och kostnadsfrågorblir föremål för närmare överläggningar mellan statens och kommunernasföreträdare. Enliknande uppfattning framföres av Föreningen ochskyddsassistenter som anser att regeringen måste påta sig det politiskaansvaret för att beredningens propåer om att straffade har samma rätt tillsamhäUets stödåtgärder och vårdinsatser som andra människor i vårt samhällegenomförs. Föreningen föreslår inrättandet av ett samrådsorgan mellansocialstyrelsen, , , landstings-och kommunförbundet samt att omdaningen av lagstiftningen på socialvårdensområde utformas på ett sådant sätt att en övervältring av arbetsuppgifter frånandra vårdområden förhindras. Liknande synpunkter framföres av Skyddsvärnet iStockholm som framhåller att genomslagskraften hos kommunförbundens och socialstyrelsensråd och anvisningar som tillkommit efter förhandlingar mellan ämbetsverken göratt tilltron till förhandlingsresultat om bättre samhällsservice förkriminalvårdsklientelet starkt kan ifrågasättas. Västra kriminalvårdsräjongensregionala företagsnämnd framför farhågor för att frivården fåröverta nya klientgrupper om sociallagstiftningen utformas på sådant sätt söker undvika aUa tvångsinslag. Man framför också önskemål om attkriminalvårdsstyrelsen ger ut en erfarenhetssamling som redovisarresultaten av oUka behandlingsexperiment. RRV påpekar att frivårdens andel avkriminalvårdens driftsanslag kommer att öka från 13 tiU , i absoluta tal enökning med 22 mUj. Med hänsyn tiU frivårdens väsentliga uppgifter börenligt verket övervägas om inte denna sektor bör prioriteras ytterUgare och dåpå Prop.1973:1 Bilaga 4 126 För kriminalvårdsberedningens intentioner betydelsefulla problem,som t. ex. anskaffning av bostäder åt frigivna och den i beredningens arbetenågot berörda frågan om klientemas skadeståndsskyldighet, kan för entUlfredsställande lösning komma att kräva en inte obetydUg resurssatsning. hälsar medtillfredsställelse de olika förslag till utbyggnad av frivården som framläggsav beredningen och konstaterar att många skyddsföreningar kunnat finna utrymmeför fortsatta insatser på speciella områden, som exempelvis bostadsfrågan.Förbundet räknar med att dess anslutna föreningar med deras kommunalaanknytning alltjämt kommer att fortsätta sin verksamhet. Sålunda har de störreföreningarna upprättat såväl socialmedicinska läkarmottagningar,bostadshotell, inackorderingshem och behandlingshem samt icke minst avkommunerna tilldelats speciella bostadskvoter för insprängda lägenheter förkriminalvårdens klienter. övervakningsnämnden i fjärdeavdelningen anser beredningens förslag att slopa specialdistrikten ochsamordna frivårdsorganisationen med den kommunala socialförvaltningen vara enklar organisatorisk förbättring. Avdelningen har erfarenhet av den inte sällanåterkommande växlingen mellan övervakning på grund av skyddstillsyn ochvillkorlig frigivning. Det skulle säkert vara till fördel om övervakningenhela tiden kunde skötas av samma organ. Liknande synpunkter framförs avSkyddsvärnet i medan Skyddsvärnet i och redovisar tveksamhet bl. a. med hänvisning till att maninom integrerade socialvård övervägt bibehåUandet av en specialbyråför de mest utslagna samt till att de unga och internerade på frivårdssidan börkunna åberopa skäl för specialbehandling så länge påföljderna ungdomsfängelseoch internering gäller. Enligt dessaremissorgan bör en eventueU utredning därför göras förutsättningslöst. Ennegativ inställning har ungdomsfängelse- och interneringsnämnderna avvilka den förstnämnda anser att det, vilken distriktsindelning man än väljer, ärvärdefullt att särskilda, personella, ekonomiska och andra resurser sätts inför att ta hand om det unga klientelet. påpekar att ensådan ordning redan tUlämpas på de distrikt som har blandat klientel.Interneringsnämnden finner att den omständigheten att på de flesta håll ilandet särskilda distrikt inte kan upprättas för intemerade inte bör utgörahinder för att anordningen behålles där den nu finns. Såväl beredningen som flertaletremissorgan betonar den förebyggandeverksamhetens betydelse för att begränsa kriminaUteten. Beredningen framhåller emellertid också att kriminalvården huvudsakligen måste Prop.1973:1 Bilaga 4 127 inskränkasina insatser till dem som redan gjort sig skyldiga till brottsliga handlingarmedan de rent förebyggande uppgiftema måste vila på andra myndigheter bl. a.social-, ungdoms- och nykterhetsvård. Med instämmande i beredningenssynpunkter vill jag understryka att kriminalvårdensinsatser ofrånkomligen måste begränsas tUl rehabUitering av de kriminella.Desto angelägnare framstår det att kriminalvården, när den i enlighet med suiuppgift, fått ta befattning med en lagöverträdare har möjlighet att sätta inrehabiliteringsinsatser på ett så tidigt stadium som möjligt. Från dennasynpunkt anser jag beredningens förslag rörande personundersökningsförfarandetoch ökade frivårdsinsatser på häktena synnerligen betydelsefullt. De snabbakurativa åtgärder som blir möjliga genom den föreslagna ordningen torde kunnabidra till att den åtalades personliga förhåUanden förbättras. Det kan bl. a.påpekas att en stor del av de straffade vid domstUlfäUet saknar arbete ochlever under oordnade förhållanden. i detta sammanhanganför är beaktansvärt. Jag vill därför starkt understryka beredningensuttalande om att kurativa eller andra stödjande insatser av skilda slag somsätts in innan ansvarsfrågan slutUgt avgjorts i princip alltid börbaseras på ett uttryckligt medgivande från den som åtgärden avser.FriviUigheten i de föreslagna åtgärdema anser jag vara en garanti för att denåtalade inte skall uppfatta erbjudande om hjälp som ett föregripande avdomstolens beslut. Representanter för såväl domare somåklagare och advokater anser att de nuvarande personundersökningama stundom ärav mindre tUlfredsställande kvalitet. Detta innebär dels att domstolen får ettotillräckligt underlag för sin bedömning av den åtalades person men också enrisk för att verkställigheten av den utdömda påföljden utformas på ettfelaktigt sätt eftersom personundersökningen är ett betydelsefullt underlag förbehandlingsplaneringen. Med hänsyn härtill anser jag det vara etträttssäkerhetskrav att personundersökningen ger en så objektiv och allsidigbild av den åtalade som möjligt. Bland dem som sysslar meddessa undersökningar utför flertalet ett förtjänstfullt arbete. Det är dockuppenbart att resultaten kunde bli ännu bättre om personundersökama får denhandledning av erfarna socialarbetare som beredningens förslag möjliggör. Vad beredningen framhåller rörandefrivårdens dubbla uppgift som kontroU- och hjälporgan vill jag särskiltunderstryka. har övervakningen betraktats som en mildare form avpåföljd. Genom införandet av har de Icke frihetsberövandepåföljderna tillerkänts en ställning som imånga avseenden är jämförbar med övriga påföljder. De åtgärder som nuföreslås av beredningen är avsedda att ge frivårdsarbetet det materiellainnehåll som motiverar ett sådant synsätt. I det äldre samhället gav boende- ochfamUjeformer utrymme för en naturlig social kontroU. Industrialisering ochurbanisering har lett tUl Prop.1973:1 Bilaga 4 128 attdenna påverkan på den enskUde minskat i betydelse. För en del människor innebärden minskade sociala kontrollen att de utsätts för påfrestningar som de inteförmår klara och frestelse att tillfredsställa behov och önskemål utanförlagens ram. I dessa fall synes det naturligt att dennormala sociala kontrollen förstärks med hjälp av de kontrollmöjligheter somstår tUl samhäUets förfogande genom övervakningsinstitutet. Konsekventgenomförd kan övervakmngen enligt min mening i fråga om effektivitet väl hävdasig med andra påföljder. Den torde under sådana förhållanden även få betydandeallmänpreventivt värde. Med full förståelse för dem som i övervakningsarbetetenbart viU se en social insats måste jag hävda att denna insats ej fårundanskymma kontrolluppgiften. Även om jag tUl fullo inser värdet från såvälrehabUiterings- som kontroUsynpunkt av ett personligt förhållande mellanövervakare och övervakad måste jag dock i fråga om det socialt och krimineUtmest belastade klientelet ifrågasätta om inte övervakningsarbetet kräverinsatser, som inte rimligen kan begäras av en lekman. Beredningens förslag tillavvägning mellan lekmanna- och tjänstemannaövervakare och tiU normer förberäkning av handläggande personal synes vara väl motiverade. Genom en sådanfördelning skapas föratsättningar för att frivårdspersonalen i större utsträckningän kan delta i det direkta fältarbetet genom uppsökande verksamhet. Vad som här anförts rörandeövervakningens syfte leder tUl att beredningens förslag om kontaktmän för deklienter som inte längre har något kontroUbehov kan ifrågasättas.Kontrollfunktion ingår enligt min mening som en oskiljaktig del i alltfrivårdsarbete. När något kontroll-behov inte längre föreligger börkriminalvårdens kontakt med den dömde upphöra. I den mån sociala behov fortfarandeföreUgger bör dessa tillgodoses genom de sociala myndigheternas försorg. Jaganser mig således inte kunna biträda beredningens förslag på denna punkt. Beredningen har också övervägt vUkabesparingar och prioriteringar som kan göras för att uppväga de betydandekostnadsökningar som en förstärkning av frivårdspersonalen medför. De skäl somdärvid anförs för en avkortning av övervakningstiden vid skyddstUlsyn är värdaatt beakta. Bland dem som sysslar med frivårdsarbete är det en enhälliguppfattning att det tredje övervakningsåret endast i undantagsfall ger någonpositiv effekt. I stäUet finns en uppenbar risk att hela övervakningsprocedurenefter så övergår i slentrian som är föga ägnad att inge respekt förpåföljden vare sig hos den dömde eller hans omgivning. Det torde också finnasrisk för att den dömde förlorar känslan för sambandet mellan brott och påföljd.I likhet med vad som förordas av det övervägande antalet remissorgan finner jagdärför att en kortare och mera effektiv övervakning i regel är att föredra. Beredningens ställnmgstagande till förslaget om höjning av över- 1973:1 Bilaga 4 129 vakararvodenagrandar sig på en rent ekonomisk bedömning och bör inte uppfattas som ennedvärdering av lekmannaövervakarnas värdefuUa arbete. Behovet av insatser påkriminalvårdens område är stort. En del av dessa är mycket kostnadskrävande.Beredningen har vid sin bedömning av olika förslag också haft att ta hänsyntill de stats-finansiella förutsättningarna för ökade insatser. Vid sinprioritering av angelägenhetsgraden hos olika reformer har beredningen främstansett sig böra satsa på en förbättrad övervakarutbildning samt på ökademöjligheter för övervakarna att få ersättning för utlägg i samband med fullgörandetav sitt uppdrag. Jag delar i detta avseende beredningens uppfattning. Frivärdens sociala verksamhet är främstavsedd att komplettera de insatser som görs av arbetsmarknadsverket och socialamyndigheter. I likhet med beredningen anser jag att denna ordning bör beståäven i fortsättningen och vill därvid ånyo kraftigt understryka kriminalvårdsklienteletssjälvklara rätt till hjälp och stöd i samma utsträckning som andra medborgare,I vissa avseenden får man emeUertid räkna med att frivårdens klienter har behovvilka normalt ej kan tiUgodoses av andra myndigheter.Bland dessa kan särskUt nämnas bostadsfrågor och fritids-planering. Denökade medelstilldelning som föreslås för sådana ändamål anser jag därförvälmotiverad. Med hänsyn till sambandet mellan kriminalitet och alkohol- ochnarkotikaproblem är det också nödvändigt att frivårdsorganisationen i störreutsträckning än får tUlgång till psykiatrisk och psykologisk expertis.Den föreslagna kopplingen av dessa resursförstärkningar till lokalanstalteroch häkten ger en god garanti för ett effektivt utnyttjande avpersonalresurserna. Av synnerlig vikt är frågan om destraffades förhållanden på arbetsmarknaden och deras anpassning tillarbetslivet. Speciellt känsligt blir detta problem av ökadarbetslöshet. har en samverkan under reglerade former mellankriminalvårdsstyrelsen och bedrivits i dessa frågor.Under de senaste åren har dessstom vid fjorton anstalter inrättats särskildanämnder för arbetsmarknads- och fackliga frågor (NAFF). I nämnderna ingårrepresentanter för arbetsmarknadsverket och för arbetsmarknadens parter. Idessa nämnder kan de intagna genom egna kontaktmän diskutera arbetsmarknadsproblemi samband med frigivningen. hölls i justitiedepartementetöverläggningar med fackliga organisationer rörande kriminalvårdsklienteletssituation på arbetsplatserna. Dessa överläggningar har fortsatts avkriminalvårdsberedningen och avses att återupptas av departementet ochfullföljas genom kontakter med arbetsgivarorganisationer. För att underlättakriminalvårdsstyrelsens samarbete med arbetsmarknadens myndigheter ochorganisationer har jag föreslagit inrättande av en tjänst på handläggarnlvå fördessa frågor. Prop.1973:1 Bilaga 4 130 Vidareföreslås en medelsuppräkning för NAFF-nämndernas verksamhet. Liksomåtskilliga remissorgan anser jag att de föreslagna förändringarna avanstaltsorganisationen och i kriminalvårdens regionala indelning verksamt skallbidra till ett utökat och förbättrat samarbete på det lokala planet såväl medarbetsmarknads- som sociala myndigheter. Att överbrygga de klyftor som på endel håll tycks finnas mellan kriminalvården och andra samhälleliga stöd- ochvårdorgan framstår därvid som en av den nya organisationens mest väsentligauppgifter. Med hänsyn härtUl är det också angeläget att frivårdsorganisationeni storstäderna anpassas till den vårdorganisation som finns på dessa orter. Jagavser därför att låta företa den av beredningen föreslagna översynenav storstädernas distriktsindelning inom frivården. 7 Fångvårdsanstalter och häkten Beredningen redogör inledningsvis för desenare årens anstaltsbyggande och uppehåller sig speciellt vid Kumla- ochÖsteråkeranstalterna och den kritik som riktats mot dem. Beredningen anser attkritiken i många fall varit ensidig och överdriven men ändå inte helt utan fog.Framför aUt har anstalternas storlek på ett olyckligt sätt minskat denpersonliga kontakten mellan personal och intagna som den harförsvårat eUer omöjliggjort individualiserade behandlingsformer som frigång,besökspermissioner m. m. Det har också varit svårt att individualisera kontrollenav de intagna vilket medfört att en del behandlats med onödig restriktivitet.Å andra sidan har dessa anstalter fyllt en viktig uppgift genom att desuccessivt har fått ta emot en allt större del av de verkligt svårskötta ochfarliga intagna, SärskUt Kumlaanstalten har kommit attfungera som en mest komplicerade klientelet. Ävenom uppfattningarna om hur stor del av anstaltsklientelet som behöver tas omhand under särskilt kontrollerade former varierar, är det dock beredningensuppfattning att behovet av platser av Kumlatyp numera är täckt. Underförutsättning att den av beredningen föreslagna differentieringen fungerar påett önskvärt sätt torde man nu kunna inrikta byggnadsverksamheten på anstaltersom i större utsträckning kan fungera som ett led i en behandlingskedjasyftande till att successivt slussa ut klientema i frihet. Deförslag tUl byggande av nya anstalter som finns utarbetadeskulle dels innebära en fortsatt koncentration tUl ett fåtal större enheterdels också ge ett dyrare altemativ eftersom 1 000 platser av den typ somberedningen föreslagit beräknas kosta 125 milj, kr. Prop.1973:1 Bilaga 4 131 de790 platser som har planerats kostnadsberäknats tiU 231 milj. kr. På grandval av den utredning som gjortsav KAIK har beredningen också dragit upp riktlinjer för hur verksamheten vidanstalterna bör bedrivas. Dessa riktlinjer är i första handanpassade till beredningens allmänna strävan att koncentrera sina insatser påfrivården samt tUl beredningens ställningstaganden i fråga om anstaltssystemet,det regionala systemet och beträffande frivårdens medverkan i anstaltsarbetet.Olika åtgärder prioriteras med utgångspunkt från de ekonomiska synpunkter somberedningen haft att beakta. Ekonomiska överväganden ligger bakom beredningensbeslut att ej tUlstyrka KAlK:s förslag att på de slutna anstalterna senareläggainlåsningen som sker mellan och 20. En sådan reform skulle medföra enmerkostnad med ungefär 3,5 milj. kr. för varje timme som inlåsningen förskjuts.Beredningen anser att detta belopp bättre kan användas för att ge ett ökatantal intagna möjlighet att tUlbringa anstaltstiden på öppen anstalt där de understörre delen av fritiden kan vistas i gemenskap. Beredningens förslag tilllokalanstalter åsyftar en sådan ordning. Beträffande klientelets fördelning påöppen och sluten vård framhåller beredningen vidare att de hinder som finnsför ett ökat utnyttjande av de öppna anstalterna delvis är förknippade medderas funktionssätt och lokalisering. I stor utsträckning bör sådana problemkunna övervinnas. Med ett system av lokalanstalter kan man dels ge de Intagnastörre möjlighet att tillbringa anstaltstiden i närheten av hemorten, delsockså vidga deras valmöjligheter i fråga om arbetsplacering genom ett utökatanvändande av frigångsinstitutet. Anstalternas relativt öppna karaktär ökar deintagnas möjligheter tiU samvaro under fritid, I likhet med KAIK anser beredningen attplaneringen av de intagnas anstaltsvistelseliksom av den efterföljande frivårdsbehandlingen bör tUlmätas storbetydelse. Beredningen är dock till skillnad från KAIK inte beredd attföreslå personalförstärkningar för arbetet med behandlingsplaneringen. Istället föreslås en rationalisering av verksamheten.