prop · FW03185 · 1973-12-31 00:00:00 — Paragrafen motsvarar 9 § 1 mom. brandstadgan. Enbestämmelse om vem som utövar befälet vid räddningstjänst har ansetts ha sinnaturliga plats i lagen. I fräga om motiven för bestämmelsen hänvisar jag tillvad jag har anfört i den allmänna motiveringen. Jag vill framhålla att bestämmelsen avser bara det falletatt den kommunala brandstyrkan tillsammans med annat räddningsorgan deltar iräddningsarbetet. Med annat räddningsorgan avses i detta sammanhang a. sådan brandkår brandkår i annan kommun,industribrandkär eller flygplatsbrandkår som inte är bunden av avtal enligt 6§. Hit hör också t. ex. personal frän SJ:s hjälpberedskap. Som framgår av vad jag har anfört i den allmännamotiveringen om befogenhet alt företa ingrepp i annans rätt bör fråga kunnaanses vara om räddningstjänst, även om inte den kommunala brandstyrkan men välett annat samhällsorgan t. ex. polisen eller SJ:s hjälpberedskap - deltar iarbetet. Det är självfallet uteslutet att i delta sammanhang reglerabefälsrätten för sådana fall. Paragrafen stämmer i huvudsak överens med 7 § 1962 ärsbrandlag. Som jag har anfört i den allmänna motiveringen bör de nuvarandebestämmelserna om tjänsteplikt vid brand behållas, även om gesbefogenhet att i vissa katastrofsituationer förordna om tjänsteplikt oavsettolyckans art (se 12 §). Föreskrifterna i andra stycket om brandvärnet innebär itvä hänseenden ändring i förhållande till vad som gäller f. n. Det föreskrivssålunda, i enlighet med utredningens förslag som remissinstanserna lämnat utanerinran, att den som har tagits ut för tjänstgöring i brandvärnet är skyldigatt delta också i annan räddningstjänst än brandsläckning och att rätt tillersättning skall föreligga inte bara för deltagande i brandsläckning och annanräddningstjänst utan ocksä för deltagande i övning med brandvärnet. Paragrafen som motsvarar 12 § 1962 ärs brandlag rör fråganom befogenhet att vid räddningstjänst företa ingrepp i annans rätt. Minaöverväganden i denna fräga har jag redovisat ingående i den allmännamotiveringen. Beträffande uttrycket den som utövar befälet vid räddningstjänstvill jag ocksä hänvisa till vad jag har anfört i specialmotiveringen till 9 §.Frågan om rätt till ersättning i vissa fall för kostnad och skada till följd avingreppet kommer jag att ta upp i specialmotiveringen till 19 §. Befogenhetenatt företa ingrepp av detta slag när har tagit ledningen avräddningstjänsten behandlas i 13 §. Liksom i 1962 ärs brandlag ges i 11 § en rad exempel påingrepp som kan fä göras med stöd av paragrafen. Exemplifieringen är inteavsedd att vara uttömmande. Genom föreskriften i tredje stycket klargörs att dennaparagraf kan tillämpas också vid räddningstjänst (oljebekämpning till sjöss m.m.) som skall ankomma pä kustbevakning. Förbud eller föreläggandesom avses i 11 § lagen om åtgärder mot vattenförorening från fartyg bör dockinte få meddelas med stöd av 1 1 § brandlagen. Särskild föreskrift därom ges idenna paragraf. Eftersom föreskriften bör gälla också vid oljebekämpning m, m.i hamn, har den tagits in i ell särskilt stycke. Dessa bestämmelser avser räddningstjänsten vid nödlägensom kräver särskilt omfattande räddningsåtgärder, katastrofer, och saknarmotsvarighet i 1962 ärs brandlag. Jag vill inskränka mig till att ta upp någradetaljfrågor. I övrigt hänvisar jag till vad jag har anfört i den allmännamotiveringen. Endast när det gäller befogenheten alt företa ingrepp iannans rätt har det ansetts möjligt och lämpligt att i lagen regleraförhållandet mellan och befälhavaren på olycksplatsen. Av 12 § första stycket sammanställt med 4 och 6 §§ följeratt vid en katastrof kan ta i anspråk samtliga kommunalaräddningstjänstorganisationer i länet, således också t. ex, alla avtalsbundnabrandkårer eller andra räddningsorgan m, m, som avses i 6 § första stycket. Av 12 § tredje stycket följer att förordnande omtjänsteplikt kan meddelas också för deltagande i räddningstjänst som ankommerpä kustbevakning. Enligt 8 § första stycket 1962 ärs brandlag är ägare ellerinnehavare av byggnad, upplag eller annan anläggning skyldig att anskaffa ochunderhälla erforderliga brand- och livräddningsredskap samt att i övrigt vidtanödiga åtgärder för att förebygga och bekämpa brand, i den män de inte medföroskälig kostnad. Kontroll av att ägaren eller innehavaren har fullgjort sinaskyldigheter sker genom brandsyn. Enligt 12 § 1 mom. brandstadgan förrättasregelbunden brandsyn på sädana byggnader, upplag och andra anläggningar som ärsärskilt brandfarliga eller där brand kan utgöra fara för ett större antalmänniskor. För tillsyn efter brand skall ägaren eller innehavaren enligt 8 §första stycket brandlag tillhandahålla erforderlig personal. Utredningen föreslär att föreskrifter om skyldighet förägare eller innehavare av byggnad, upplag eller annan anläggning att vidta förebyggandeåtgärder tas in i en ny brandlag. Vad gäller ägares eller innehavaresskyldighet att svara för tillsyn föreslär utredningen en vidgning i förhållandetill vad som gäller. Sådan skyldighet skall enligt utredningens förslag avseockså ägare eller innehavare av fastighet. Skyldigheten skall vidare avse intebara tillsyn efter brand utan också tillsyn efter annat nödläge.Remissinstanserna har lämnat utredningens förslag utan erinran. Första stycket i denna paragraf har i huvudsak utformats ienlighet med räddningstjänstutredningens förslag. Det innebär att skyldighetatt vidta förebyggande åtgärder liksom föreskrivs endast i fräga ombrand. Föreskriften om tillsyn efter det att räddningsarbetet har avslutats hardäremot utvidgats till att omfatta också annat nödläge än brand.Tillsynsskyldighet har lagts också på ägare eller innehavare av fastighet. Prop, 1973:185 192 Bestämmelsen avser det fallet att risken för ytterligareskada inte kan motverkas genom ytterligare räddningsåtgärder eller anses såobetydlig att det inte är motiverat att fortsätta räddningsarbetet. Frågan omtillsyn och bevakning behövs i en sådan situation bör prövas av den som förtbefälet vid räddningsarbetet. Andra stycket motsvarar 8 § andra stycket 1962års brandlag. Denna paragraf, som saknar motsvarighet i 1962 ärsbrandlag, ger befogenhet att ålägga ägare eller innehavare avviss anläggning att hälla beredskap med personal och utrustning. 1 fråga om deskäl som ligger till grund för bestämmelsen hänvisar jag till vad jag haranfört i den allmänna motiveringen. De anläggningar som avses i paragrafen är av skiftandeslag. Det kan t. ex. vara fråga om en fabrik e. d. där en hälso- ochmiljöfarlig vara tillverkas, bearbetas eller används, om en lageranläggning, omen hamn eller om en anläggning för omhändertagande eller destruktion. Vid prövningav om skyldighet att hålla beredskap bör åläggas bör hänsyn tas inte bara tillde risker som den egentliga verksamheten vid anläggningen medför utan ocksätill de risker som kan föreligga i samband med att varan lastas eller lossasvid anläggningen. I viss utsträckning bör hänsyn tas också till exempelvisrisken för att ett haveri med allvarliga följder inträffar i inseglingsområdettill en hamn. Möjligheten att föreskriva skyldighet att hålla beredskap hardärför knutits lill risken för att det i samband med verksamheten vid en vissanläggning inträffar ett utflöde som kan orsaka skada. Förevarande paragraf är sä utformad att den kan tillämpasocksä när det är möjligt att med stöd av annan lagstiftning ålägga skyldighetatt hälla beredskap med personal och utrustning. Anledningen härtill är delsatt det är osäkert i vilken utsträckning annan lagstiftning medger att sådantåläggande meddelas, dels att den omständigheten att man inte har utnyttjat demöjligheter som kan finnas enligt annan lagstiftning inte behöver betyda attskäl saknas att föreskriva skyldighet att hälla beredskap. Det är emellertid avstörsta vikt att , innan beslut om skyldighet att hälla beredskapmeddelas, undersöker om likartad föreskrift redan har meddelats med stöd avannan lagstiftning. När så är fallet, bör det noga övervägas om det finns skälatt dessutom föreskriva skyldighet att hälla sådan beredskap som avses i dennaparagraf. Självfallet måste ocksä se till alt beslut omskyldighet att hålla beredskap inte kommer att strida mot eller försvåratillämpningen av föreskrift som har meddelats med stöd av annan lagstiftning. Med anledning av vad anföri sitt remissyttrande vill jag framhålla att paragrafen inte utgör hinder motatt anläggningens ägare eller innehavare anlitar ett särskilt företag förberedskapen. Det kan emellertid ifrågasättas om det i normalfallet blir möjligtatt med ett sådant arrangemang tUlgodose intresset av ett snabbt Även om en sådan lösning väljs, blir detanläggningens ägare eller innehavare som ytterst ansvarar för alt beredskapenupprätthälls. Länsstyrelsenfär föreskriva skyldighet alt hålla beredskap endast om samråd har skett medden till knutna produktkontrollnämnden. Jag vill betona attlänsstyrelsen ofta kan ha anledning att samräda med andra myndigheter t. ex.generaltullstyrelsen, arbetarskyddsstyrelsen, industriverket eller statensbrandnämnd. 16 och 17 §§ Dessa bestämmelser överensstämmer i sak med 8 resp. 9 §1962 års brandlag. Uttrycket brandförsvar i 16 § avser dock inte bara som i1962 års brandlag förebyggande åtgärder mot brand och brandsläckning utan ocksåannan räddningstjänst än brandsläckning. Denna paragraf motsvarar 11 § 1962 ärs brandlag. I 1922 §§ ges regler om ersättning för medverkan vidräddningstjänst. I 19 § finns bestämmelser om ersättning av staten ellerkommun till den som har deltagit i räddningstjänst eller ställt utrustning tillförfogande. Enligt 20 § skall i vissa fall staten i stället för kommunen svaraför ersättning som avses i 19 §. I 21 § finns föreskrifter om rätt för kommuntill ersättning av staten för kostnader för räddningstjänst m. m. Bestämmelserom undantag frän vad som föreskrivs i 19 och 20 §§ har tagits in i 22 §. Enligt 13 § brandlag kan den som har deltagit ieller på annat sätt varit verksam för släckning av brand (dvs. tillhandahållittransportmedel, redskap o. eller som deltagit i övning med brandstyrka fäersättning av statsmedel för skada. När det gäller släckning av skogsbrand kansädan ersättning utgå också för utfört arbete. Närmare bestämmelser omersättning enligt 13 § finns i kungörelsen (1962:607) om ersättning på grund avverksamhet för brandsläckning m. m. (ersättningskungörelsen). Bestämmelserna i19 och 22 §§ bygger i stor utsträckning pä de principer som ligger till grundför ersätlningskungörelsen. Anledningen lill att bestämmelserna, vilka främstavser förutsättningarna för ersättning, har ansetts böra tas in i nyabrandlagen är bl. a. att ersättningsskyldigheten till viss del har lagts påkommunerna. Avsikten är dock att närmare bestämmelser om grunderna förersättningens bestämmande och om förfarandet vid prövning av ersättningsanspråkskall meddelas av Kungl. Maj:t eller myndighet som Kungl. Maj:t bestämmer.Föreskrift härom har tagits in i 22 §. Ersättning för kroppsskada skall, i likhet med vad somenligt 13 § brandlag och ersättningskungörelsen gäller vid brand,enligt 19 § utgä av statsmedel. Jag ämnar föreslå Kungl. Maj:t attersättningen skall utgå i samma ordning som enligt 2 § ersätlningskungörelsen,dvs. enligt bestämmelserna i förordningen (1954:249) om ersättning i anledningav kroppsskada ådragen under tjänstgöring i civilförsvaret. Det innebär attpersonskadorna kommer att ersättas i huvudsak efter yrkesskadeförsäkringensgrunder. Skyldigheten att utge ersättning för skada pä kläder ellerandra personliga tillhörigheter har i enlighet med utredningens förslag,vilket remissinstanserna lämnat utan erinran, flyttats över pä kommunen. Ifräga om skälen för denna ändring hänvisar jag till vad i det följande anförsom ersättning för arbete. Under skada inbegrips naturligtvis också det falletatt egendomen går förlorad. Bestämmelserna om ersättning för personskada ellerskada på kläder m.m. avser i princip var och en som har deltagit iräddningstjänst eller i övning med brandstyrka, således även den somhar deltagit i tjänsten. 1 22 § föreskrivs vissa undantag härifrån. Den som utan att tillhöra brandkår eller brandvärn hardeltagit i släckning av skogsbrand är enligt 3 § ersätlningskungörelsenberättigad till ersättning av statsmedel med det belopp för timme sommotsvarar senast avtalad allmän tidlön, förhöjd , för skogsarbete iorten. Ersättning utgår bara för deltagande som har pågått i minst tvä timmar.Kostnader för resa och uppehälle ersätts också. Räddningstjänstutredningenanser att var och en som har deltagit i räddningstjänst bör vara berättigadtill ersättning för sin arbetsprestation. Detta bör gälla oavsett om det ärfråga om skogsbrand, annan brand eller annat nödläge än brand och oavsett omdeltagandet skett på grund av tjänsteplikt eller frivilligt. Ersättning börenligt utredningen utgä efter samma normer för deltagande i annanräddningstjänst som för deltagande i brandsläckning. För att ersättningen skallkunna hällas aktuell i förhållande till löneläget på den allmännaarbetsmarknaden, bör den enligt utredningen anknytas till den betalning somutgår till den som där har motsvarande arbetsuppgifter. Utredningen anserdärför att ersättningen bör utgå efter de grunder som gäller fördeltidsanställda brandmän vid utryckning. Enligt utredningen bör den nuvarande"tvätimmarsregeln" behållas. Ersättning bör vidare utgå förkostnader för resa och uppehälle. Med hänsyn till bl. a. det system förfinansiering av kommunernas räddningstjänst som utredningen föreslär och somjag har redovisat i den allmänna motiveringen anser utredningen att kommunernabör svara för ifrågavarande ersättningar. Utredningens förslag är utformat ienlighet med det anförda. Förslaget har inte föranlett några erinringar fränremissinstanserna. Den som frivilligt eller pä grund av den tjänsteplikt somenligt 10 § första stycket nya brandlagen gäller vid brand har deltagit iräddningstjänst och inte tillhör brandvärn är enligt 19 § berättigad tillersättning av kommunen för arbete och tidspillan samt för kostnad för resa ochuppehälle. Bestämmelsen avser alltså inte ersättning till exempelvis brandkärspersonaleneller brandvärnsman. till brandvärnsman finns i 10 § andra stycket. Enligtersättningskungörelsen utgår ersättning för arbete m.m. bara vidskogsbrandsläckning. I likhet med utredningen har jag emellertid inte funnitdet motiverat att göra skillnad mellan den som deltar i skogsbrandsläckning ochden som deltar i annan räddningstjänst. När rätt till ersättning införs fördeltagande också i annan räddningstjänst än skogsbrand, saknas anledning attsom enligt 3 § ersätlningskungörelsen anknyta till löneläget för skogsarbetarei orten. Jag avser därför att föreslå Kungl. Maj:t att ersättning skall utgåefter de grunder som gäller för deltidsanställda brandmän vid utryckning.Ersättning bör dock liksom enligt ersättningskungörelsen utgå endast fördeltagande som har pågätt minst tvä limmar. Den ordning som jag sålunda avseratt föreslå överensstämmer med utredningens förslag, vilket remissinstansernalämnat ulan erinran. Jag återkommer i specialmotiveringen till 22 § lillfrågan om undantag i vissa fall från regeln om rätt till ersättning för arbetem. När kommunerna fär ansvaret för räddningstjänsten, bör enligt min meningkommunerna i princip svara för alla kostnader för räddningstjänsten vid etlvisst nödläge. De kostnader som uppkommer för kommunerna pä grund avföreskrifterna om skyldighet att svara för skada pä de deltagandes kläder ochpersonliga tillhörigheler i övrigt samt för ersättning till frivilliga ochtjänstepliktiga för arbete m. m. kan antas bli ganska blygsamma. I den allmännamotiveringen har jag vidare förordat att kommunerna i vissa fall skall ha rättlill ersättning av statsmedel för kostnader för räddningstjänst. Bestämmelserhärom ges i 21 §. Pä grund av det anförda har i enlighet med utredningensförslag skyldigheten att utge ersättning för skador på kläder och personligatillhörigheter i övrigt samt för arbete m. m. flyttats över pä kommunerna. Enligt 13 § brandlag samt 1 och 2 §§ersättningskungörelsen utgår ersättning av statsmedel för bl. a. skada pä ellerförlust av transportmedel och redskap som har tillhandahållits vidbrandsläckning av statsmedel med belopp motsvarande värdet av skadan ellerförlusten. När transportmedel eller redskap enligt 12 § 1962 ärs brandlag harställts till förfogande vid släckning av skogsbrand, är ägaren ellerinnehavaren enligt 4 § ersättningskungörelsen dessutom berättigad tUl skäligersättning för förlorad avkastning eller nytta och för kostnader fördrivmedel, lega av fordonsförare o. d. 1941 årsbrandförsvarsutredning anförde (SOU 1942:10 s. 101) alt del fär anses som enkomplettering av den kommunala brandmaterielen när hästar, fordon, båtar e. d.las i anspråk för brandväsendets räkning. Kommunen bör därför utge ersättningför den skada som genom ingreppet åsamkas ägaren. Ingrepp som företas på annansegendom utan att avse komplettering av den kommunala brandutrustningen bordeenligt brandförsvarsutredningen bäras av den till vars förmån ingreppet gjorts.I prop. 1944:265 anförde föredragande departementschefen att det var nödvändigtatt lämna de ersättningsfrågor som föranleds av ingreppen utanförlagstiftningen. Han ansåg det inte möjligt att finna en lösning efterschematiska grunder. Alt lägga ett vidsträckt ansvar på kommunerna skullekunna leda lill föga tilltalande eller i vart fall svåröverskådligakonsekvenser. De ersättningsfrågor som enligt vad jag nu har redovisatdiskuterades vid tillkomsten av 1944 ärs brandlagstiftning berördes inte närmareunder förarbetena till 1962 ärs brandlag. uttalandeanses alltjämt som vägledande (jfr : Skadeständsrätt, femte upplagan,s. 89 och 180). Kommunen anses alltså vara skyldig att utge ersättning förskada på egendom som tas i anspråk som komplettering av den kommunalautrustningen. Till följd av en undantagsbestämmelse i 6 §ersättningskungörelsen utgår därför inte ersättning av statsmedel för sådanskada, Räddningstjänstulredningenanför att skyldigheten för enskild att vid nödläge ställa transportmedel ellerredskap till förfogande bör vara förenad med rätt lill ersättning frånkommunen. Anledning saknas att ha skilda regler för skogsbrandsläckning och förannan räddningstjänst. Ersättning bör enligt utredningen utgä för skada ochförlust samt för nyttjandet. Frågan om rätt till ersättning för sådana ingreppi annans rätt som inte innebär att transportmedel eller redskap tas i anspråkär enligt utredningen av sädan natur att den inte kan lösas i detta sammanhang.Utredningen anser att uttalandena vid tillkomsten av 1944 ärs brandlagfortfarande bör vara vägledande för rättstillämpningen. Utredningens förslag,vilket är utformat i enlighet med del anförda, har inte föranlett någraerinringar vid remissbehandlingen. Bestämmelseni 19 § andra stycket innebär att regeln om kommunens skyldighet alt ersättaskada på egendom som tas i anspråk som komplettering av kommunens utrustninglagfästs. Uttrycklig föreskrift ges om att ersättningsskyldigheten också avserförlorad avkastning eller nytta samt kostnader med anledning av attutrustningen har tillhandahållits. Under skada inbegrips naturligtvis ocksädet fallet att utrustningen går förlorad. Av 22 § framgår att vissa undantagskall gälla frän regeln om kommuns ersättningsskyldighet. Av skäl som berördes redan vid tillkomsten av 1944 ärsbrandlagstiftning har det inte ansetts möjligt att reglera deersättningsfrågor som uppkommer när ingreppet inte avser komplettering avutrustning. Det böranmärkas att bestämmelserna i 19 § är sä utformade att de, i den män annat ejföreskrivs i 22 §, blir tillämpliga vid all verksamhet som är att anse somräddningstjänst i lagens mening. De kommer alltså att gälla exempelvis omutrustning tas i anspråk när endast polispersonal deltar i räddningsarbetet.Detta är motiverat med hänsyn till all räddningstjänst enligt lagen är enkommunal uppgift. Kommunens skyldighet att utge ersättning bör därför inte varaberoende av om den kommunala räddningstjänstorganisationen deltar i arbetet.Till frågan om ersättning vid katastrofer och vid räddningstjänst som ankommerpå kustbevakning återkommer jag i specialmotiveringen till 20 §. För det fallet att med stöd av 12 § förstastycket har övertagit ledningen av räddningstjänsten föreskrivs i 20 § förstastycket att all ersättning som avses i 19 § skaU utgä avstatsmedel. Detsamma skall gälla i fräga om ersättning till kommun för sädantillfällig hjälp som avses i 8 § andra stycket. Av praktiska skäl föreskrivsatt regeln om att ersättningsskyldigheten skall övergå pä statsverket skallgälla också när rätt till ersättning har uppkommit innan övertogledningen. Enligt 20 § andra stycket är vidare kommun vars brandstyrka pä grundav förordnande med stöd av 12 § första stycket har deltagit iräddningstjänsten berättigad lill ersättning av statsmedel för kostnaderna. män annat inte följer av 21 § fär däremot den kommun i vilkenräddningsarbetet har ägt rum själv stå för sina kostnader. I 20 § tredje stycket föreskrivs att 19 § är tillämpligockså i fräga om sådan räddningstjänst som ankommer på tullverketskustbevakning. Självfallet skall ersättningen i sådant fall utgä av statsmedel. Bestämmelserna i 20 § överensstämmer i huvudsak medräddningstjänstutredningens förslag, vilket remissinstanserna har lämnat ulanerinran. I fråga om denna paragraf, vilken innehåller bestämmelserom rätt för kommun tiU ersättning av statsverket, hänvisar jag lill vad jag haranfört i den allmänna motiveringen. Beträffande räddningstjänst med anledningav skogsbrand föreskrivs att ersättning inte utgår, om räddningstjänsten haravsett att avvärja eller begränsa skada på egendom som kommunen äger ellerinnehar. En motsvarande inskränkning i rätten till ersättning av staten följerf. n. av 6 § ersätlningskungörelsen. Det har däremot inte ansetts motiverat attpä detta sätt begränsa kommuns rätt till ersättning för räddningstjänst medanledning av oljeutflöde till sjöss eller i kustvattnen m. m. Med skogsbrand jämställs f. n. enligt 2 §ersättningskungörelsen jordbrand samt brand i stubbåker, torvmosse, gräsmarkeller ljungmark. Som brandsläckning anses vidare åtgärder för att hindraskogsbrands spridning till annan egendom än skogsmark. Jag ämnar föreslå Kungl.Maj:t alt motsvarande föreskrifter meddelas med stöd av det bemyndigande somges i 22 § tredje stycket nya brandlagen. Det ankommer vidare på Kungl. Maj:tall bestämma vilken myndighet som skall pröva frågor om ersättning enligt 21 §första stycket. Som jag nämnt i den allmänna motiveringen är avsikten att dessaärenden skall handläggas av statens brandnämnd. Ersättning enhgt ersätlningskungörelsen utgår inte, närförordnande om verksamhet för brandsläckning har meddelats med stöd av bestämmelsei annan författning än brandlagen eller brandstadgan (6 §). Annan ersättning än ersättning för kroppsskada utgår inte på grund av Prop,1973:185 198 verksamhet för brandsläckning som skett ulan begäran ochsom måste anses ha varit uppenbart opåkallad eller som avsett att skydda denmedverkande själv eller hans familj eller egendom som de äger eller innehar.Den som pä grund av tjänst eller eljest enligt avtal är berättigad lUlersättning för skada pä egendom eller för verksamhet för brandsläckning ellersom har fått sådan ersättning av annan har inte rätt att fä ytterligareersättning enligt ersätlningskungörelsen. föreslär all motsvarandeinskränkningar i rätten till ersättning skall gälla också i fortsättningen.Förslaget har inte föranlett några erinringar från remissinstanserna. Som jag nämnt i det föregående bygger bestämmelserna i 22§ nya brandlagen på vad som gäller enligt ersättningskungörelsen. Föreskrifteni första stycket 1 synes inte fordra nägon annan kommentar än en erinran om attmed brandbefäl förstås inte bara brandchef, vice brandchef och befäl i brandkärsom kommunen själv har satt upp utan ocksä befäl i sädan brandkär e. d. somavses i 6 § första stycket. Med enpersons familj förstås i 6 § ersättningskungörelsen släktingar som sammanbormed honom, oavsett hur avlägsen släktskapen är.