prop · FW0342 · 1973-12-31 00:00:00 — Men betonas påflera håll att resurser för service åt dem som kommer attbehöva verkets tjänster vid registrering och inskrivning måste dimensionerasväl. En del uttalanden görs också om förläggningsorten av innebörd att man idessa sammanhang behöver en i verklig mening central förläggningsort.Sjöfartsverket framhåller sambandet mellan registtering och utfärdande avmätbrev, fartcertifikat och andra skeppshandlingar samt registreringensbetydelse från övervakningssynpunkt. Fiskeristyrdsen påpekar, att även andraregister kan behövas med hänsyn tUl intemationella fördrag.Generaltullstyrelsen föratsätter, att ett centralt register kan delas in idelregister för olika fartygsslag och geografiska områden så attdistrikttullanstaltemas fiskefartygsregister skall kunna bestå. Ochstatistiska centralbyrån påpekar, att skeppsregistret bör innehålla de data omfartygen som behövs frän statistisk synpunkt. Ävenförslaget att till förläggs ett centralt privaträttsligtskeppsbyggnadsregister möts med gUlande. Maj:t skall kunna låta inrätta ett centralt båtregister hossjöfartsverket har rönt relativt liten uppmärksamhet. 5/ö-assuradörernasförening antar, att ett båtregister under vissa förhållanden kan varamotiverat. Om emellertid meningen är, att fartyg som ej omfattas avregistreringsplikt i stället skall bli registreringspliktiga till båtregistret,anser föreningen att beslut om båtregister bör fattas i annan ordning än genomKungl. betonar, att båtregistret börförläggas till verket för att effektiviteten i tillsynen skall kunnaupprätthållas. Svenska kryssarklubben, som anser att registrering avfritidsbåtar lämpligen has om hand av båtorganisationerna, framhåller att båtarför yrkesmässig sjöfart bör kunna registreras hos länsstyrelsema.Fiskeristyrdsens nyssnämnda uttalande om andra behövliga register ochgeneraltullstyrelsens synpunkter på delregister gäller även förslaget ombåtregister. Uppdelningenpå skepps- och skeppsbyggnadsregister å ena sidan och båtregister å andra sidanhar lett till att terminologiska synpunkter förts fram från flera håll. En delremissinstanser, nämligen , , och i , har förordat att enterminologi genomförs som innebär, att med skepp förstås fartyg av den storleksom fordras för registrering i skeppsregistret och med båt fartyg av mindrestorlek. Det påpekas, att kommittéförslaget leder till betydande rättsligaskillnader mellan fartyg av dessa olika storlekar och att en genomfördterminologi skulle skapa klarhet och behövlig distinktion och f. ö. välharmoniera med "intemationellt språkbruk". 1973: 42 106 sigi stället emot att termen skeppsregister införs, eftersom den enligtföreningens mening är en omotiverad ändring av en inarbetad beteckning ochemedan uttrycket "skepp" leder tanken tUl vissa segelskepp i gångentid och alltså är föråldrat. VarkenSjöL eller annan sjörättslig författning tar upp någon definition av begreppetfartyg utan överlämnar frågan ät rättstillämpningen. Vad som utgörfartygstillbehör regleras endast på det sättet att från tUl-behören, som enligt268 § SjöL omfattas av sjöpanträtt, undantas vissa driflsförnödenheter. Enmotsvarande bestämmelse finns i 13 § lagen om inteckning i fartyg. Enligt1887 års sjölagsförslag (6 §) skulle såsom fartygstillbehör räknas"fartygets båtar samt övriga redaren tillhöriga föremål, vilka äro avseddatill brak å fartyget, dock med undantag av proviant, kol, bränsle ocholja". Förslaget kritiserades vid högsta domstolens granskning såsomaUtför vittgående och det framhölls tUlika, att det i och för sig var olämpligtatt reglera begreppet med hänsyn till den växlande innebörd det måste ha underolika förhållanden. Måhända hade man därvid även i åtanke den fortgåendetekniska utvecklingen på området. SjöL kom på grand härav ej attinnehålla andra regler i ämnet än som nämnts. Isvensk doktrin har förordats, att reglerna om tillbehör till fast egendom analogiskttiUämpas i sjörätten. Även analogi med lufträtten har ansetts naturlig. Ipraxis har fastighetsrätlsliga grunder vunnit tillämpning. Vad lufträttenangår hör till bilden att frågan om tUlbehör delvis är reglerad genom eninternationell konvention och det på ett sätt som ej utan vidare kanefterbildas i sjörätten. Sålunda hör bl. a. radioutrast-ning till luftfartygstillbehör. Men på svenska fartyg är sådan utrustning ofta förhyrd av televerketoch ägs ej av redaren. Föremål i annans ägo torde i princip inte räknas somtillbehör tUl fartyget. Vad beträffar överlåtelse med äganderättsförbehåll ochhyresavtal för skens skull tillämpas fastighetsrättens grunder. Kommitténgär ut från att del sjörältsliga tiUbehörsbegreppet i stor utsträckning börsvara mot det fastighetsrätlsliga. Ej minst från pani-rätlslig synpunkt är detangeläget att tillbehörsbegreppet blir legalt bestämt. Kommitténs förslag lardärför upp generellt tUlämpUga regler i ämnet med förebUd i fastighetsrätten. Överfördatill sjörältsliga förhållanden medför fastighetsrättsliga grundsatser, att allutrastning till stadigvarande brak för fartyget i prin- 1973: 42 107 cipbör utgöra tillbehör. Den framträder även utåt såsom tillbehör.Driftsförnödenheter blir uteslutna, emedan de ej är avsedda för stadigvarandebrak ombord. Utesluten blir också sådan utrastning som, utan att vara avseddför förbrakning, endast skall tjäna tillfälligt ändamål. Det gäUer vare sigutrastningen används temporärt i fartygets vanliga verksamhet, såsom lastkranari bruk pä olika fartyg, eller används i en för fartyget temporär verksamhet.Att utrastningen i och för sig har speciell användning blir enligt kommitténutan betydelse, om denna faller inom ramen för den verksamhet fartyget är avsettför. Någon tvekan skall alltså ej behöva råda om att bärgningsredskap,fångstredskap och sådan speciell utrastning kan utgöra tillbehör till fartygavsedda för verksamhet vari sådan utrastning används. KommitténtUlfogar, att kravet på anknytning till ett bestämt fartyg från tillbehörenutesluter exempelvis containers och andra sådana transportanordningar somanvänds för att sammanföra gods, något som kan sägas vara motiverat också avdess användning för lasthantering även utanför sjötransportens ram. Motsvarandesyn anlägger kommittén på sådana läktare med last som tas ombord för att sedanlossas med lasten samt på vissa lastkranar som av en redare eller kanske flerasamseglande redare används omväxlande pä olika fartyg och stundom medförsombord. Påen här ej oväsentlig punkt avviker kommittéförslaget från den fastighetsrättsligaförebilden, nämligen i fråga om reservdelar och annat som är avsett att ersättatillbehör. Sådant är i fastighetsrätten undantaget från tUlbehörsbegreppet.Men kommittén menar, att i den mån sådan utrastning förs ombord säsom falletofta är med t. ex. reservaxel och reservpropeller den har sådan anknytningtill fartyget att den bör utgöra tillbehör i den mån förutsättningarna i övrigtär för handen. Utövervad som sålunda kan sägas konstituera den yttre tillbehörskaraktären blir detavgörande huravida ägaren eller annan tillfört fartyget föremålet, framhållerkommittén. Huvudsak och tillbehör bör nämligen vara i samme ägares hand, omtillbehöret skall vinna rättsligt erkännande som sådant. För det ändamåletmåste alltså utrastning tiUföras fartyget av fartygsägaren eller också, efteratt ha tillförts fartyget av annan, övertas av fartygsägaren. En renttillfällig installation av för-hyid materiel kan visserligen inte sägasinnebära, att fartyget blivit "försett" med materielen i fråga. Vemsom tUlfört fartyget viss utrastning måste bedömas med beaktande av i vemsintresse det skett. Om sålunda en skeppslegotagare tUlfört fartygetspecialutrustning för lasthantering, t. ex. en lyftkran, blir kranen trotssin yttre karaktär av tillbehör tUl fartyget inte tUlbehör i rättslig meningförrän den eventuellt övertagits av fartygsägaren. Motsättningsvis skallenligt kommittén följa, att om det är fartygsägaren som tillför fartygetutrustningen så blir detta 1973: 42 108 o. m. utan hinder av att leverantören förbehållit sig äganderätten därtUIeller att utrustningen endast förhyrts. Äganderättsförbehåll och hyresavtalfrånkänns alltså sakrättslig verkan under sådana förhållanden. Denobligationsrättsliga sidan av problemet skall strax beröras. Ettsträngt upprätthållande av principen om tillbehörs förening med fartyget isakrättsligt hänseende låter sig emellertid uppenbarligen ej genomförasgenerellt. I fastighetsrätten intar tUlbehör tUl industrifastighet ensärställning i detta avseende och inom sjörätten finner kommittén en i viss månmotsvarande reglering påkallad. En del tUlbehör behöver nämligen kunna tUlförasfartyget genom hyresavtal eller s. k. leasing utan att uthyraren går förlustigsin rätt till egendomen. Detta gäUer radioutrastning, somtUlhandahålls av . Det gäller också vissa navigatoriska hjälpmedelsom fartyget utnyttjar i förening med annans landbaserade anläggningar, t. ex.Decca Navigatör. Och även radaratrastning tUlhandahålls genom leasing.Kommittén räknar med att denna form för anskaffning av fartygstUlbehör kanutvecklas betydligt . finner kommittén det dock vara ettangeläget kreditsäkerhetsintresse att vad som framträder med yttretUlbehörskarak-tär som regel också har rättslig tillbehörskaraktär. Utrymmetför hyra eller leasing måste därför vara begränsat. Kommittén har valt att inskränkadet till utrustning för radiosamband och navigatoriska hjälpmedel. Omframdeles skulle uppstå så beaktansvärda behov av vidgat utrymme föranskaffning av tillbehör på detta sätt att kreditsäkerhetshän-syn måste vika,får problemet lösas genom lagändring menar kommittén. Med angivna begränsningsäger sig kommittén ha velat understryka vikten av att kreditsäkerhetshänsynställs i förgrunden vid överväganden med så utprägat panträllsliga inslag somdessa. Rätlspolitisktär det enligt kommittén motiverat att, efter fastighelsrättslig förebild, medhyra av radioutruslning och nautisk utrustning likstäUa förvärv av sådan påavbetalningsköp med ägarförbehåll samt förvärv därav genom köp underåterlagandevillkor. Enannan fråga är, fortsätter kommittén, om föremål, som genom att tillföras fartygetenligt förslagets huvudregel blir tillbehör till detta, bör undantas frånhuvudregelns tillämplighet när föremålet häftar förföretagsinteckning, I 2 kap, 4 § andra stycket JB ges särskUda regler försådana fall, avsedda att balansera ett företags och en fastighets borgenärersmotstridiga intressen. Kommittén har emellertid räknat med att detta problemhar långt mindre praktisk betydelse för sjörättens vidkommande än det har ifastighetsrätten. Förslaget upptar därför ingen motsvarighet till de nämnda,jämförelsevis komplicerade reglerna i detta ämne. Ett föremål får alltså enligtförslaget karaktär av fartygstUlbehör utan hinder av alt föremålet dessförinnanomfattats Prop.1973: 42 109 Vid konkurrens viker innehavaren avföretagsinteckningen och torde få nöja sig med att hålla sig till vederlaget,antar kommittén. Vad beträffar de obligationsrätlsliga verkningarna aväganderättsförbehåll i fråga om tillbehör, som fartygsägare tiUför fartyg,innebär kommitténs förslag, liksom fastighetsrätten, att förbehållet förlorarverkan även mellan parterna från det att egendomen i fräga givits yttretillbehörskaraktär. Kommittén betonar, att det ej är fråga om att frånkännaförbehållet ursprunglig verkan. På samma sätt behandlar kommittéförslagethyresavtal för skens skull. Däremot lämnas utrymme för att tillerkänna verkligahyresavtal verkan mellan parterna. I detta sammanhang fäster kommittén uppmärksamheten vidatt det norska förslaget innehåller en speciell bestämmelse avsedd att skiljaolika former av leasing åt. Det har innebörden att, om fartygsägaren har rätttill uppsägning med högst sex månaders varsel, så antas verkligt hyresavtal,s. k. operating leasing, föreligga och hyresföremålel blir då undantaget fråntillbehören. Annars betraktas hyresförhållandet närmast som ett slags förtäcktköp, s. k. financial leasing. Det är visserligen hyresavtal såtillvida sommeningen ej är att äganderätten till egendomen skall övergå i fartygsägarenshand. Men hyresförhållandet anses då ha så fast och varaktig karaktär attföremålet blir både betalt och förslitet i fartygsägarens tjänst. Det skulledärmed vara motiverat att härvidlag rättsligt likställa det med köp. På svensksida har förslaget om reglering av tUlbehören efter fastighetsrättslig förebild efler nordiska överläggningar i ämnet likväl ej ansetts böra modifieras medhänsyn tUl detta problem. Inom den gräns som dragits upp för tillbehörsanskaffninggenom sakrättsligt giltiga hyresavtal blir alltså båda de nämnda formerna avleasing tUlämpliga, Skulle det visa sig rätlspolitiskt motiverat ,antar kommittén att financial leasing kan analogiskt behandlas på samma sättsom hyresavtal för skens skull, I vart fall har kommittén ej ansett sig böraredan nu genom särskild reglering ingripa i dessa hyresformers ändamålsenligautveckling inom den tillåtna ramen. Även i fråga om överlåtelse av fartygstillbehör följerkommittéförslaget fastighetsrätten. Överlåtelse blir följaktligen intesakrättsligt verksam förrän tillbehöret skiljs från fartyget så att detdärigenom berövas sin yttre tillbehörskaraktär. Ehuru förslaget närmastutarbetats med överlåtelsefallet för ögonen, menar kommittén att det måstekunna tUl-lämpas analogiskt i jämförliga faU som t, ex, vid pantsättning avtiU-behör. Liksom i fastighetsrätten har alltså den metoden valts att lagregelntar sikte på det i praktiken mest betydelsefulla fallet, I detla sammanhangpåpekar kommittén, att tillbehör naturligtvis ej förlorar sin rättsliga tillbehörskaraklärnär det endast tillfälligt skiljs från fartyget. Detkan t, ex, behöva lösgöras för reparation eller i samband med reparation avfartyget självt. I så fall bevaras rättsläget oförändrat tills ytterligareändring inträder. I fräga om skeppsbyggenbör tillbehörsbegreppet enligt kommitténs mening i första hand svara motfarlygstillbehören från det att bygget börjar ta form. Men utöver vad somdärigenom blir tillbehör måste, tillfogar kommittén, beaktas material ochutrustning m. m., som skaU infogas i bygget. Kommittén erinrar om attskeppsbyggnadskonventionen innehåller anvisning på en lösning av dettaproblem. Konventionens art. 8 går nämligen ut på att inskriven rätt tillskeppsbygge kan omfatta material, maskineri och annan utrustning som befinnersig inom varvsområdet och som genom märkning eller på annat sätt otvetydigtframstår som bestämt att införlivas med bygget. Vid överläggningar med denordiska sjölagskommittéerna har man enligt kommittén åtminstone pä norsk ochsvensk sida, funnit sig böra lägga den av konventionen anvisade, ehuru ejobligatoriska lösningen till grund för lagförslag i ämnet. I lösesproblemet i gällande skibsregislre-ringslov så att rätt som inskrivs iskeppsbygge (dvs. "skib som er fore-l0bigt registreret") omfattar dedärtill anskaffade materialen "der er dnddvidualiseret på byggepladsen ochpåmasrket som vedr0rende skibet". Kommittén tillägger, att liknandebestämmelser gäller enligt tysk rätt, som ger möjlighet till registrering av skeppsbyggeav viss minsta storlek, om stiftas i bygget. Kommitténsförslag till tillbehörsregler bestämmer den yttre gränsen förskeppsbyggnadstillbehör på det sätt skeppsbyggnadskonventionen anvisar.Byggnadsmaterial m. m. som levereras till varvsområdet för att användas tUlbygget kommer alltså, i regel efter märkning eller annan sådan åtgärd, enligtförslaget att såsom rättsliga tUlbehör uppgå i bygget redan före infogandel.Och ett motsvarande betraktelsesätt kan anläggas innan bygget börjar ta form.Kommittén erinrar om rättsfallet NJA 1960 s. 221 (dörrar) variäganderätten till branddörrar, som en byggnadsentreprenör fått levereradeunder äganderättsförbehåll men med rätt att fritt använda för alt infogas i enbyggnad, ansågs ha frångått leverantören vid leveransen tUl byggnadsplatsen. Varvsområdetmåste enligt kommittén självfallet omfatta ej endast själva arbetsplatsen utanhela det utrymme varvet disponerar för verksamheten, även om det inte bildarett sammanhängande område på marken. Men utrymmen på annan ort bör enligtkommitténs mening ej utan vidare räknas dit. Om såsom kommitténs förslag tUlregistreringsbestämmelser medger mer än en byggnadsplats antecknas iskeppsbyggnadsregistret, måste begreppet varvsområde emeUertid ges en däremotsvarande tolkning. Eftersomde i fråga om fartyg föreslagna tillbehörsreglerna i övrigt kommer att blitillämpliga på skeppsbyggen, fordrar kommittéförslaget alltsåför rättslig tillbehörsegenskap utöver föreskrivna yttretill-behörskarakteristika att bygge och tillbehör kommer i samme ägareshand. Om varvet självt är ägare till bygget finner kommittén läget enkelt.Ifall beställaren har äganderätten, uppstår frågan vem som tillför byggetmaterial m. m. när varvet skaffar det för egen räkning. Eftersom det avgörandeskall vara i vems intresse det tillförs bygget, anser kommittén svaret vara attdet är varvet som på beställarens vägnar tUlför bygget materialet i fråga. Detär alltså ägaren som skall anses ha tillfört det. Ifall varvets leverantörerförbehållit sig äganderätten till materialet, förlorar det förbehållet sålundasin verkan när materialet får yttre tillbehörskaraktär, dvs, genom märkningeller liknande enligt huvudregeln. Skulle det i stället vara fråga omradioutrustning som levererats för inmontering i bygget, blir enligt kommitténläget ett annat åtminstone i fråga om blivande svenska fartyg. Ty sådanutrastning kommer då inte i samme ägares hand som bygget eller det färdigafartyget, eftersom med stöd av det förut behandlade undantaget frånhuvudregeln bevaras vid sin rätt till utrustningen. 2,3,3.3Remissyttrandena Deföreslagna tillbehörsreglerna har i allmänhet mottagits positivt underremissbehandlingen och ingen bestämd erinran görs mot att fastighetsrätten tastUl förebild. Positiva uttalanden görs av , sföfartsverket,, ochSförättsföreningen i . har dock uttrycktönskemål om en mer lätttUlgänglig utformning av reglerna. Sjörättsföreningenfinner att det är synnerligen angeläget från kreditsynpunkt att pantobjektetkan bestämmas med hjälp av klara regler. Det finns enligt föreningen ingaavgörande skäl för att i huvudsak bestämma tUlbehörsbegreppet annorlunda isjörätten än i fastighetsrätten och det närmande av reglema till dennaförebild, som kommittén åstadkommit, antar föreningen komma att medföra störreklarhet och stadga i rättstillämpningen. Detta förmodar föreningen gälla i änhögre grad, när fastighetsrättsliga grundsatser blir vägledande vidutformningen av bestämmelserna om registreringen av och inskrivning av rätttill fartyg och skeppsbyggen. tar upp en principfråga, behandlad i kommitténs motiv, nämligen attcontainers och läktare som tas ombord för att sedan lossas med lasten ej utgörtillbehör, eftersom de saknar anknytning till ett bestämt fartyg. Ensådan slutsats torde kunna diskuteras ur såväl offentligrättslig somprivaträttslig synvinkel. Ett lashfartyg t. ex. är vid leveransen försett medett antal pråmar eller läktare, var och en representerande ett relativt an- Dessa är i princip avsedda till stadigvarande brak för fartyget, ävenom transporttekniken är sådan att det inte alltid är samma pråmar som medföljerfartyget på varje resa. Skulle emellertid inte lash-fartygets pråmar omfattasav panträtt som stiftats i fartyget, kunde in-teckningshavarens ställning somrättsinnehavare avsevärt försvagas. För honom är det, om han över huvud skallkunna dra nytta av panten, väsentligt att det antal pråmar, som hör tillfartyget ingår i den egendom vilken inteckningen avser. Om pråmarna inte äridentiska med dem som ursprungligen levererades med fartyget är ur hanssynpunkt likgiltigt, så länge som pråmarna uppfyller de olika krav som börställas på dem. Samma principresonemang gäller beträffande redareägdacontainers, avsedda för specialbyggda containerfartyg. Det bör även kunnatUlämpas bl. a. på vissa slag av till ett fartyg hörande truckar. Stockholmstingsrätt sätter d fråga om det är välbetänkt att inte från huvudreglerna omtUlbehör göra undantag för föremål som förut omfattats av företagsinteckning. Enkritisk hållning tUl förslaget intar . Till en början ifrågasätts,om de sjörättsliga tillbehörsreglerna behöver vara strängare i fråga omtillbehörets förening med huvudföremålet än fastighetsrättens regler omtUlbehör till industrifastighet är, Ä andra sidan menar hovrätten, att deföreslagna särreglerna om radioutrustning och nautisk utrastning är onödigtvida i det att de är tillämpliga även på annan egendom än som på grand avspeciella driftsförhållanden uteslutande tillhandahålls genom leasing. Enligthovrätten är det olämpligt att låsa särreglerna till en gäng för allafastslagna egendomskategorier. Gränsdragningen mellan olika former av leasingfinner hovrätten diffus i motiveringen och en precisering anses önskvärd föratt förslagets verkliga innebörd skall bli klar. Hovrätten hänvisar därvidlagtill den norska distinktionen mellan olika slag av leasing. Sjörättsföreningeni går in på ett speciellt spörsmål rörande särregleringen av nautiskutrustning. Föreningen fäster uppmärksamheten vid den snabba utvecklingen avteknisk apparatur för fartyg. Datorer finns enligt föreningen för skötsel avpå en gång navigering, styrning, maskinreglering och lasthantering. Eftersomsådana datorer fyller flera funktioner, kan tUlämpningssvårigheter uppstå, närutrustningen tillförts fartyg genom leasing. Visserligen skaffas sådana datorerför närvarande, enligt vad föreningen upplyser, regelmässigt genom köp menproblemet antas kunna få aktualitet . Ifråga orn de speciella reglerna om skeppsbyggnadstillbehör erinrar Sveahovrätt, att förslaget ifall bygget är registrerat på beställaren medför ettundantag från den i svensk rätt strikt genomförda traditionsregeln beträffandeegendom som ännu inte genom infogande eller nödvändigt funktionssambandförenats med bygget. I synnerhet vid seriebyggen kan det enligt hovrätten varanaturligt för varvet att stundom skynda på ett bygge, genom omdestination avegendom avsedd och märkt för ett annat, och det är tveksamt om det skulle varalämpligt att 1973: 42 113 bindavarvet av en märkning som det självt kan ha företagit "avorga-nisationella skäl". I varje fall kan enligt hovrätten ifrågasättas ominte effekten av märkning och intagning på varvets område bör inskränkas tillatt avse skydd mot varvets borgenärer vid utmätning och konkurs. Även uppehåller sig vid denna sist berörda fråga och påpekar,alt varven av produktionstekniska skäl måste vara oförhindrade att för ettbygge ta i anspråk material, som är avsett och märkt för ett annat bygge. 2.3,4,1Nuvarande ordning Altge fartyg namn är gammalt bruk. Fartyg registreras med angivande av namnet.Det gällde vid införing i de skeppsregister som fördes hossjömanshusen i landet och det är ännu gällande ordning enligt § 3:1förordningen angående registrering av svenska fartyg. Det ankommer på ägarenatt ge fartyget namn och namnet skall sättas ut på skrovet enligt vissa regler.Det namn varunder fartyget registrerats får ej ändras utan synnerliga skäl.Namnändring prövas av . Närmareregler rörande användandet av namn finns inte. Enligt förordningen angåenderegistrering av svenska fartyg möter ej hinder mot all flera fartyg registrerasunder samma namn även om förväxlingsrisk uppslår men namnändring, som kan ledatill föi-växlmg, torde dock inte medges. Ej heller ger förordningen skydd motingrepp i sådana serier av fartygsnamn varigenom redare brukar markerafartygens rederitill-hörighel. Visst rättsskydd åt särskUjande fartygsnamngenom registrering eller inarbetning ges emellertid genom varumärkeslagen(1960: 644), På det sättet torde t, ex, sådana välkända fartygsnamn somKungsholm och Gripshohn vara skyddade. Skyddet torde indirekt komma den namnserietillgodo vari namnet ingår. Fartygetshemort har tidigare rättsligt sett varit av stor betydelse och spelar ännu eninte helt oväsentlig roll.