prop · FW0314 · 1973-12-31 00:00:00 — Vad beträffar nya livräntor innebär kommitténsförslag att aUa livräntor som utgår till fullgörande av skadeståndsskyldighetskall under sin löptid anpassas till förändringarna i penningvärdet.Regleringen avses bli generell och följaktligen omfatta även Uvräntor av deslag som faUer under redan existerande lagstiftning om värdesäkring av skadeståndslivräntor,i den mån de grundar sig på skadehändelser efter den nya lagstiftningensgenomförande. Nuvarande lagstiftning på området kommer följaktligen att gällabara äldre Uvräntor och helt förlora sin betydelse. Huvudtanken i förslaget är att den som skall betalalivräntan också skall svara för värdesäkringskostnaden. Värdesäkringen blir endel av själva skadeståndet. I detta avseende skiljer sig den föreslagna lagenfrån redan existerande reglering, enligt vilken värdesäkringstilläggen utgör ensärskild förmån vid sidan av skadeståndet. Förslaget innebär att denskadeståndsskyldige skall sörja för tillägg till livräntan som vid sjunkandepenningvärde behåller denna vid sui urspmngliga köpkraft. Men också stigandepenningvärde skall återspeglas i skadeståndsförpliktelsens omfattning. Ompenningvärdet stiger skall nämligen Uvräntan reduceras, och det skall t, o, m.vara möjligt att den sjunker under sitt ursprungliga belopp. Av främstförsäkringsmässiga skäl har dock kommittén ansett det nödvändigt att begränsaföljsamheten till penningvärdeförändringarna. Den årliga förändringen avlivräntan får sålunda enligt förslaget inte överstiga . Kommitténs förslag till allmän reglering avvärdesäkringen har fått ett övervägande positivt mottagande vidremissbehandlingen. Endast två remissinstanser avstyrker att förslaget läggstill grund för lagstiftning nämligen RFV och SAF, Ett skäl för denna negativainställning synes varaatt de båda remissinstansema uppfattar den föreslagna konstraktlonen meddirekt anknytning till skadeståndsskyldigheten som en oåterkalleliginflationsgaranti och att de anser att en sådan garanti inte är möjlig, RFVkonstaterar att någon allmän skyldighet att försäkra livränteförpliktelseninte föreslås och att garanti för den ersättningsskyldlges betalningsförmågainte skulle föreligga i samtliga fall som omfattas av den föreslagnalagstiftningen, SAF påpekar att man inom andra periodiska system för utgivandeav ersättning vid sjukdom och av pensioner inte vågat gå så långt som till ettoåterkalleligt värdesäkringsåtagande, SAF framför ett alternativt förslag, enligt vilketvärdesäkring av skadeståndslivräntor får förekomma endast vid kollektivtansvarstagande genom försäkring eller kollelctivavtal. Tillägg skulle få utgesendast i den utsträckning kostnaderna täcks av uppkommande överskott. Vidarebör enligt föreningen livräntor baserade på låga invaliditetsgrader undantasfrån värdesäkringen. Gentemot RFV:s och SAF:s uttalanden vill jag till enbörjan framhålla att det här inte är fråga om att förse vissa periodiskaförmåner med garanterade värdesäkringstillägg utan att avgöra vilkendera av denskadeståndsskyldige och den skadelidande som i första hand bör bära deförluster som penningvärdeförsämringen för med sig. En lagstadgad värdesäkringsförpliktelseinnebär naturUgtvis inte en garanti för att inflationstilläggen under allaförhållanden kommer att utgå. Någon sådan effekt har inte nuvarandeskadeståndsregler beträffande de olika ersättningsposter somskadeståndsskyldigheten omfattar. Inte heller på de familjerättsligaunderhållsbidragens område innebär nu gällande värde-säkringsregler någongaranti för att bidragshöjningarna betalas. En annan sak är att man måste göraen lösning av värdesäkringsproblemen på skadeståndsområdet avhängig avmöjUgheterna att genom ansvarsförsäkring täcka värdesäkringsförpliktelserna.Till denna fråga återkommer jag i det följande. Redan av vad jag har anfört tidigare framgår attjag delar kommitténs uppfattning att man nu bör eftersträva en ordning somiimebär att värdesäkringsfrågan blir löst för aUa skadeståndslivräntor. Mannår inte tUl-fredsställande resultat genom fortsatta partiella reformer som tarsikte bara på vissa kategorier av de livräntor som inte har fått någotinflationsskydd. Jag kan därför inte förorda en lösning enligt det alternativaförslag som SAF har skisserat. Det gäller även den del av förslaget som innebäratt livräntor baserade på mycket låga invaUditetsgrader undantas från ett iövrigt generellt värdesäkringssystem. Även om det sannolikt förhåller sig såatt mycket låg invaliditet ofta inte medför någon verklig ekonomisk förlust,bör det överkompensationsfenomen som man här står inför inte lösas viaundantagsregler i ett värdesäkringssystem utan genom en reformering av degrundläggande skadeståndsrättsliga reglerna för beräkning av ersättning förframtida inkomstförlust vid be- Hithörande frågor är f. n. under övervägande inomskadeståndskommittén. Mot bakgmnd av det nu anförda anser jag inte attden kritik RFV och SAF har anfört mot kommittéförslaget är bärande. Förslagetsynes mig tvärtom vara väl ägnat att läggas till gmnd för lagstiftning. 4.2.2Finansiering och juridisk konstruktion Av största intresse när det gäller att utforma ettvärdesäkringssystem är frågan vem som skall bekosta värdesäkringen. Som jagnämnde har kommittén stannat för att ändringarna i penningvärdet bör inverka påsjälva skadeståndsskyldighetens omfattning, dvs. att värdesäkringen börfinansieras av den skadeståndsskyldige själv resp. av det kollektiv i vilkethan på gmnd av ansvarsförsäkring ingår. Kommittén avfärdar sålunda tanken attvärdesäkringstilläggen skulle bekostas av allmänna medel. Den finner det ocksåuteslutet att man uttaxerar tilläggen på vissa mera begränsade kategorier avmedborgare, t. ex. vissa försäkringskoUektiv. Enligt kommittén är det ogörligtatt sakligt motivera en sådan ordning och att finna en juridiskt hållbarkonstruktion av ett sådant system. Ettpar remissinstanser anser emellertid att man bör diskutera altemativalösningar av det antydda slaget. Särskilt gäller detta möjlighetema att bekostavärdesäkringen med allmänna medel, SAF ifrågasätter om inte staten bör svaraför värdesäkringen och motiverar detta med att staten i högre grad än enenskild betalningsförpUktad eller ett kollektiv av försäkringstagare kanpåverka de inflationsdrivande faktorerna. Försäkringsjuridiska föreningenanser det önskvärt att man bättre undersöker möjlighetema att finna lösningarenUgt vilka man imdviker att belasta vare sig skadelidande ellerskadeståndsskyldlga med de förluster som uppstår tUl följd av penningvärdetsfall. Avsaknaden av en diskussion härom försvårar enligt föreningen bedömningenav de lösningar som kommittén föreslår. Enligtmin mening måste man redan av principiella skäl avvisa tanken att bekostavärdesäkringen med statsmedel, I lildiet med kommittén anser jag mig inteheller kunna förorda en lösning som innebär att man lägger kostnadema på merabegränsade kategorier av medborgare, t. ex, vissa kollektiv avförsäkringstagare. För egen del anser jag att såväl principiella somsakliga skäl talar för kommitténs lösning. Avsikten med ett skadestånd i formav Uvränta är att den skadeUdande skall få täckning för förlust av inkomsteller underhåll under livräntans löptid. Det åligger med andra ord denskade-ståndsslqfldige att bidra till den skadelidandes kontinuerligaförsörjning i en omfattning som svarar mot förlusten. Om penningvärdet växlarunder livräntetiden är detta liktydigt med att förlusten varierar i omfattning.Att sådana variationer kan komma att inträffa är möjligt att föratse när manprövar skadeståndsfrågan. Det är från dessa utgångs- punkterväl motiverat att man - om en sådan lösning är tekniskt möj-Ug redan frånbörjan bestämmer ersättningsskyldigheten så att den svarar mot den faktiska, underårens lopp varierande förlusten. 4.2.3Möjligheterna att täcka värdesäkringen genom försäkring Ansvarsförsäkringens dominerande ställning påskadeståndsområdet gör det nödvändigt att pröva försälaingens fömtsättningaratt sörja för ett inflationsskydd för Uvräntoma. Värdesäkringssystemet måstevara utformat på sådant sätt att kostnadema kan täckas inom ramen förförsäkringen. Underförarbetena tiU TLL diskuterade trafiklivräntekommittén två olika altemativ förlösning av frågan om finansiering av värdesäkringen inom trafikförsäkringensram. De båda alternativen betecknades som kapitaltäckningssystem A och B. EnUgtA-systemet finansieras värdesäkringstilläggen successivt under livräntanslöptid så att kostnadema för varje tillägg kommer att belasta det vid tidenför tilläggets fastställande aktuella försäkringstagarkollektivet. EnligtB-systemet fonderas från början ett så stort belopp att det skall täckaframtida värde-säkringstUlägg, vilket innebär att kostnadema för dessa i sinhelhet drabbar skadeårets kollektiv av försäkringstagare. Förtrafiklivräntornas del valdes kapitaltäckningssystem A. Skadeståndskommitténhar emeUer-tid vid sina överväganden kommit till att en allmän värdesäkring avskadeståndslivräntor bör fmansieras enligt system B, Avremissinstansema är det endast LO som har förespråkat A-systemet, Kommitténhar som en nackdel med A-systemet framhålUt risken för attförsäkringskollektivet minskar under Uvräntans löptid, t, ex, genom attförsäkringstagama övergår till självrisk. En sådan utveckling skulle försvagakollektivets förmåga att klara framtida fondavsättningar. Enligt LO skulleemellertid denna risk kunna motverkas genom att ansvarsförsäkringen gjordesobUgatorisk, Organisationen upprepar sitt tidigare i olika sammanhang framfördakrav på obligatorisk ansvarsförsäkring för arbetsgivare. Med anledning av dessa synpunkter vUl jag erinra omatt i samband med sin behandling av prop, 1972: 5 med förslag tillskadeståndslag m. m. har uttalat att utbredningen av ansvarsförsäkring börkartläggas sedan skadeståndslagen har varit i kraft någon tid och att frågan ominförandet av en obligatorisk ansvarsförsäkring för arbetsgivare bör prövasförst efter en sådan kartläggnmg (LU 1972: 10, rskr 192). En obligatoriskförsäkring för arbetsgivare är således en fråga på , som inte nu börpåverka övervägandena i värdesäkringsfrågan. Men även om en sådan försäkringskulle införas undgår man inte de befarade effektema av A-systemet i förhånandetill de stora kollektiv bl. a. privatansvarsförsäkringen beträffande vilkaobUgatorisk försäkringsplikt inte över huvud taget lär bli aktuell. däremotinnefattar uppenbarUgen inte samma risker för avtappning frånförsäkringstagarkoUektivet som A-systemet. Under remissbehandlingen harvisserUgen RFV uttalat tvekan om möjlighetema att tiU-lämpa B-systemet utanförramen av en obUgatorisk försäkring. Någon sådan tveksamhet hyser emellertidvarken försäkringsinspektionen eUer de enskilda försäkringsinrättningarna,vilka i första hand skall svara för värdesäkringens genomförande, och jag harinte heller för egen del funnit RFV:s betänkUgheter väga tungt,Kapitaltäckningssystem B är även av principiella skäl att föredra framförsystem A, eftersom det innebär att hela värdesäkringskostnaden läggs på detförsäkringstagar-koUektiv som existerar för skadan. har konstaterat måste av försäkringstekniska skäl detrealränteantagande (se avsnitt 2.4,1) på vilket värdesäkringen enligtkapitaltäckningssystem B bygger kompletteras med en maximering avinflationsskyddet. Kommittén har för sin del stannat för en årlig begränsningtill , med möjlighet att i viss omfattning till kommande år föra över procenttalsom inte har kunnat utnyttjas visst år. Denna ordning synes mig lämplig.Systemet innebär att inte hela inflationsutvecklingen under allaomständigheter kommer att rymmas inom garantin utan att de skadelidande i vissomfattning får stå självrisk. LO har beklagat den föreslagna begränsningen ochhar förordat att man, sedan det nya systemet har varit i praktisk tillämpningunder , prövar om inte procenttalet kan höjas. Jag kan självfallet intenu uttala mig om behovet av eller möjlighetema till en sådan höjning. Även med en begränsning av inflationsskyddet tiU kommer kostnadema för värdesäkringen att bli betydande. Värdet för deenskUda av en allmän indexreglering på skadeståndsområdet bör emellertid vägatungt när man bedömer vilka kostnader som kan godtas från samhäUs- ochprivatekonomiska synpunkter. Det är ofrånkomligt att en lagstiftning om allmänvärdesäkring måste påverka premienivån inom ansvarsförsäkringen på de områdendär någon värdesäkring inte förekommer . Jag anser mig emeUertid kunnaräkna med att premie-höjningama skall kunna håUas inom en godtagbar ram. Somuttalats av kommittén och från flera håll under remissbehandlingen börkostnaderna kunna begränsas på olika sätt, främst genom att försäkringsbolagenfår göra fondavsättningama på gmndval av mera realistiska ränteantaganden ändem som tillämpas f. n. Det får ankomma på försäkringsinspektionen att efteröverläggningar med försäkringsgivama fastställa lämpligt avvägda gmnder i dettahänseende som tillgodoser både intresset av en rimlig premienivå och behovetav betryggande säkerhet för gjorda åtaganden. 4.2.5Möjlighet att inköpa värdesäkrad livränta En värdesäkring enligt det system som harbeskrivits medför sär-slrilda problem för försäkringsgivare som inte har egenlivränterörelse utan fuUgör sin skyldighet mot den skadelidande genom att köpaen Uvränta hos RFV eller hos Uvförsäkringsbolag ("livbolag"). och P & I ("Protection andIndemnity")-assuradörema har i sina remissyttranden understmkit betydelsenav att det blir möjligt att göra inköp av livräntor som är värdesäkrade inomden ram som kommittén har föreslagit. Frågan om livränteköp av detta slag har diskuteratsvid de överläggningar med försäkringsinspektionen och försäkringsgivama somjag berörde i inledningen. Det har då framkommit att RFV kan tUlhanda-håUavärdesäkrad trafiklivränta och, om särskilda föreskrifter härom utfärdas, ävenannan skadeståndslivränta, men att livräntoma med hänsyn till de grunder somverket nu tillämpar för kostnadsberäkningen, särskilt i fråga om realräntan,skulle bli så dyra att inköp i praktiken inte skulle förekomma. Livbolagens företrädare har ställt sig tveksammatill tanken att livbolagen skulle försälja värdesäkrade livräntor, eftersominflationsgarantin innebär ett element som har varit främmande förlivförsäkringen. Den försäkringstekniskt enklaste lösningen är enligtförsäkringsbolagens mening att inköp görs i skadeförsäkringsbolagensUvränterörelse. Om en livränta köps hos ett skadeförsäkringsbolag med egenlivränterörelse tillförs premien den fond där detta bolag förvaltar de medelsom avsatts för bolagets egna skadeståndslivräntor (jfr avsnitt 2.2.2). De överskottsom eventuellt uppkommer bör i form av återbäring tillkomma den inköpandeförsäkringsgivaren. Också försäkringsinspektionen har ansett dennalösning vara praktiskt genomförbar och vara en lämpligare ordning än attlivbolagen säljer skadeståndslivräntor. I den ändrade koncession som blirnödvändig för skadeförsäkringsbolag med egen Uvränterörelse bör enligtinspektionens mening föreskrivas skyldighet för sådant bolag att tillhandahållalivränta enligt det tänkta förfarandet, detta för att försäkringsgivare som ärberoende av inköpsmöjligheter skall kunna vara säkra på att inköp är möjliga.Som föratskickades redan vid inspektionens överläggningar med kommittén ärinspektionen beredd att överväga nya gmnder för avsättning till livräntefond,och det är givet att sådana gmnder kommer att återverka på premien vidförsäljning av livränta. Under dessa förhåUanden anser jag mig kunna utgåfrån att de önskemål som Utländska försäkringsbolags förening och P &I-assuradö-rerna framfört kommer att kunna tillgodoses och att problemet medinköp av värdesäkrade livräntor följaktligen inte utgör något hinder mot dentänkta lagstiftningen. 4.2.6Huvuddragen av värdesäkringen av nya livräntor Ändring av skadeståndslivränta bör, som kommitténhar föreslagit, utlösas av ändring av basbeloppet enligt AFL. EnUgt LO:suppfattning bör varje ändring av basbeloppet inverka på livräntoma. En sådanordning skulle emellertid skapa mycket stora administrativa svårigheter. Ilikhet med kommittén anser jag det därför nödvändigt att begränsaändringstillfällena tiU högst en gång och göra ändringen beroende av attbasbeloppet sedan senaste ändring gjordes har höjts eller sänkts med ,Detta överensstämmer i princip med vad som gäller för trafiklivräntorna.Samma ordning kan tillämpas såväl vid sjunkande som vid stigande penningvärde. Jag ansluter mig också till kommitténs förslag attjämförelsen skall ske mellan decembermånadema och att eventuell ändring avlivräntorna skall äga rum följande . En sådan ordning gör det möjligtatt meddela föreskrifter om ändring av livräntoma i så god tid att ändringenkan genomföras från avsedd tidpunlrt. För att systemet skall bli enkelt ochlättillämpafbör samtliga livräntor ändras och med samma procenttal. Jag ämnar föreslå att de nya reglema skall träda ikraft . Detta innebär att bUr förstajämförelsemånad. Har basbeloppet för stigit eller sjunkit medminst vid jämförelse med basbeloppet för skall Uvräntomaändras , Ändringen skall omfatta alla livräntor som harfaststäUts före denna dag. Om basbeloppet inte har förändrats med minst 5 %mellan skal] ny jämförelse ske ,också då med basbeloppet för , En höjning eller sänkning medminst föranleder ändring fr. o. m. av aUa livräntorfaststäUda före nämnda datum. Har basbeloppet inte heller då förändratstillräckligt får ny jämförelse ske mellan basbeloppen för och december1976. När ändring en gång utlösts bUr basbeloppet fördecembermånaden närmast före den dag då ändringen skedde utgångspunkt för nästajämförelse. Om basbeloppet för överstiger basbeloppet fördecember 1973 med och livräntoma alltså höjts ,skall sedermera basbeloppet för jämföras med basbeloppet fördecember 1975, etc. Den årliga maximeringen av inflationsgarantin tiU innebär att en höjning av basbeloppet med inte slårigenom fullt ut i höjning av livräntorna. Som jag har uttalat i det föregåendebör emellertid överskjutande procenttal kunna "balanseras" och tas ibetraktande vid senare jämförelsetillfälle. Om basbeloppet ökar med t. ex, 7 %meUan höjs Uvräntoma med5 % , medan av basbeloppshöjningen balanseras tUl nästaändringstillfälle. Det räcker då med en höjning om av basbeloppet mellandecember 1974 och för ett nytt tillägg om fr, o. m. den 1januari 1976. Mot bakgmnd av det nu anförda kan jag i alltväsentUgt ansluta mig tiU kommitténs förslag tUl lösning av frågan om en allmänvärdesäkring av nya skadeståndslivräntor. Till vissa detaljfrågor rörandevärdesäkringssystemets funktionssätt återkommer jag i specialmotiveringen. 43Yärdesäkring av äldre livräntor 4.3.1 Denallmänna lagstiftningens förhållande till existerande lagstift ning I lildiet med kommittén anser jag att en allmänreglering av skade-ståndsUvräntornas värdesäkring bör avlösa sådan lagstiftningom värdesäkring av livräntor som redan har genomförts på skadeståndsområdet.Efter samråd med chefen för och med statsrådet harjag därför kommit fram tUl att TLL och TLF liksom kungörelse omtillägg till vissa statliga skadelivräntor i samband med att den allmännaregleringen träder i kraft bör begränsas till att gälla livräntor på grand avhändelser som har inträffat före ikraftträdandet. 4.3.2 Fråganom ytterligare lagstiftning beträffande äldre livräntor Det är självfaUet angeläget att denvärdesäkringsreform jag nu föreslår kommer så många Uvräntetagare som möjUgttill godo. Frågan om eller på vilket sätt också sådana äldre livräntor somutges av den skade-ståndsskyldlge själv kan värdesäkras bör därför prövas fömtsättningslöst.För egen del anser jag det inte möta några avgörande principiella hinder attlåta en lagstiftning som iimebär att själva skadeståndsansvaret utvidgasomfatta också livräntor vilka hänför sig till skadefall före den nyalagstiftningens ikraftträdande. Den genomfördalagstiftningen om värdesäkring av familjerättsliga underhållsbidrag gavs pådetta sätt en retroaktiv verkan. Detsamma gäller de genomfördaändringar i 11 kap. 28 § varigenom infördes möjlighet attjämka genom avtal faststäUt underhållsbidrag till frånskild make vidväsentligt ändrade förhållanden. Vid båda tillfäUena berördes frågan omlagstiftningens retroaktivitet under förarbetena. Som ett avgörande skäl föratt låta de nya bestämmelserna om jämkning resp. värdesäkring omfatta ocksåredan fastställda underhållsbidrag åberopades, att avtal om familjerättsligaunderhållsbidrag, inte minst med hänsyn till arten av de sociala och etiskain- tressensom framträder på familjerättens område, väsentligen skiljer sig från vanligaförmögenhetsrättsliga avtal (prop, 1935: 41 s, 10, 1952: 222 s, 43), Ser manskadeståndslivräntoma från synpunkten av deras sociala funktion kommer defamiljerättsliga underhållsbidrag mycket nära. De "sociala och etiskaintressen" som åberopades i de tidigare lagstiftningsärendena gör sigenligt min mening gällande med samma styrka på nu förevarande område. Sakligtsett talar därför starka skäl för att en lagstiftning om värdesäkring avskadeståndslivräntor får omfatta samtliga före ikraftträdandet fastställdaUvräntor. Förhållandena på nu förevarande område skiljer sigemeUertid i ett väsentligt hänseende från förhållandena på familjerättensområde. Periodiskt utgående underhållsbidrag betalas undantagslöst av denunderhållsskyldige själv. Flertalet skadeståndslivräntor däremot utgår av ansvarsförsäkring.Kommittén har föreslagit att sådana livräntor, efter mönster av trafiklivräntelagstiftningen,skall värdesäkras genom att de räknas upp till dagens penningvärde och därefterindexregleras samt att kostnadema för denna värdesäkring skall bestridasgemensamt av samtliga de försäkringstagare som vid lagstiftningensikraftträdande tillhör ansvarsförsäkrrngskollektivet. Det lär inte hellerfinnas någon annan metod som ger tillfredsställande garantier för attvärdesäkringstilläggen verkligen utgår. Som jag kommer att utveckla i detföljande biträder jag, i Ukhet med majoriteten av remissinstanserna, kommitténsförslag i denna del. Den angivna metoden för värdesäkring av äldre s, k,ansvarslivräntor innebär, att i det enskilda fallet kostnaden förvärdesäkringen inte kommer att drabba den skadeståndsskyldige själv annat änmöjligen i form av en relativt sett obetydlig höjning avansvarsförsäkringspremien. Om han inte längre har någon ansvarsförsäkring,undgår han helt att bidra till finansieringen, A andra sidan kommer bidrag attlämnas av samtliga försäkringstagare, oberoende av om de själva tillhör kretsenav de skadeståndsskyldiga eller inte. Det är av flera skäl, bl, a, rent tekniska ochadministrativa, inte tänkbart att lägga kostnadema för värdesäkring av sådanaäldre livräntor, som inte utgår av ansvarsförsäkring, på ansvarsförsäkringskollektivet.Om reformen utvidgades till att omfatta även sådana Uvräntor, skuUe det därförbli nödvändigt att i stället i det enskilda faUet lägga hela värdesäkringskostnadenpå den skadeståndsskyldlge, I många fall skulle detta kunna bli en mycket betungandebörda. Om den skadeståndsskyldige numera har en ansvarsförsäkring skulle handessutom bli tvungen att bidra till finansieringen av värdesäkringen avansvarslivräntorna. Det skulle sannolikt bli nödvändigt att göra undantag förde troligen inte alltförsällsynta fall då den skadeståndsskyldige avlidit och dödsboet efter honomskiftats. Rerformen skulle sålunda medföra att olika skadeståndsskyldiga skullekomma att behandlas väsentligt olika. Sådanakonsekvenser är enligt min mening inte godtagbara. Härtill kommer att en reformenligt dessa riktlinjer skulle ge upphov till avsevärda lagtekniskakompUkationer. Det skulle bli nödvändigt att genomföra en mycket omfattandereglering, nämligen dels allmänna skadeståndsrättsliga bestämmelser omvärdesäkringsskyldigheten, omfattande samtliga äldre livräntor, dels regler avtvingande natur om skyldighet för ansvarsförsäkringsgivama att bestridakostnaderna för värdesäkringen av de livräntor som utgår av ansvarsförsäkring. Under nu angivna förhåUanden är jag inte beredd attlägga fram förslag om värdesäkring även av sådana äldre skadeståndslivräntorsom inte utgår ur ansvarsförsäkring.