prop · FW0322 · 1973-12-31 00:00:00 — Initiativet tUl ingripanden motfastighetsägaren i dessa fall måste självfallet komma från konamunen. Vad först gäller sådana fall, där det kan antas attfastighetsägaren i det längsta kommer att dra sig undan en upprustning, synesdet ligga nära till hands att överväga införande av tvångsförvaltning. kan f. n. tillgripas endast omägaren till ett bostadshus väsentligen försummar vården av fastigheten ellerunderlåter att vidta uppenbart angelägna åtgärder för att bevara sundhet,ordning och skick inom fastigheten och det finns anledning anta att rättelseinte kommer att ske. Den primära uppgiften för den som utses till förvaltareär att verka för att de olägenheter som föranlett förvaltningsbeslutetundanröjs och att fastigheten genomgår sådana förbättringar och moderniseringarsom kan beräknas ge skäligt ekonomiskt utbyte. Förvaltaren uppbär hyror ochandra löpande intäkter av fastigheten och företräder även i övrigt ägaren iangelägenheter som rör fastigheten och dess förvaltning. Finner förvaltaren att det behöver utföras arbetenpå fastigheten som kräver tillskott av andra medel än de som inflyter vid denlöpande förvaltningen, skall han enUgt 6 § ombesörja utredning om lämpliga åtgärder,kostnaderna för dem och möjUghetema att genom belåning av fastigheten eller påannat sätt skaffa medel för åtgärderna. 1973: 22 94 värdeninte vill medverka till att åtgärdema genomförs, kan hyresnämnden lämnaförvaltaren tillstånd att företa dem samt att ta upp nödvändigt lån och vidbehov ansöka om inteckning i fastigheten. Fördelarna med tvångsförvaltning i ärenden omupprustning enligt den föreslagna BSL skulle naturligtvis ligga däri attförvaltaren kan få företa förbättringsåtgärder och ta upp lån för dessa. Sådanutredning som förvaltaren enligt 6 § TvL skall ombesörja innan tillstånd lämnasföreligger redan i ett sådant upprustningsärende. Dessutom har såväl behovet avåtgärdema som de tekniska och ekonomiska föratsättningarna för dem bUvitprövade av hyresnämnden. Mot den bakgrunden bör det inte föreUgga någrabetänkligheter mot att redan i beslutet om tvångsförvaltning lämna förvaltarentillstånd att dels företa upprast-ningsåtgärderna, dels ta upp nödvändigt lånför dessa och vid behov ansöka om inteckning I fastigheten. Jag föreslårdärför, efter samråd med statsrådet , att en sådan ordning kommer tillstånd. Om TvL blir tUlämplig i de fall jag nu har berörtföljer därav bl. a. att förordnande kan meddelas om att beslutet omtvångsförvaltning och tillstånd tUI upprustning skall lända tUl efterrättelsegenast och att beslutet gäller mot ny ägare till fastigheten. Möjligheten att tillgripa tvångsförvaltning börinte stå öppen . En föreskrift om att talan skall väckasinom efter utgången av den tid som bestämts för arbetenas slutförande ärenUgt min mening lämplig. I de fall jag nu har berört kan emeUertidsituationen vara den att en tvångsförvaltning skulle vara gagnlös. Fastighetsägarenkan t. ex. ha tagit ut och belånat inteckningar tUl så högt belopp attfinansieringen av en upprustning inte kan ordnas. Den enda möjligheten att fåtill stånd en upprustning av fastigheten torde då vara att den övergår i kommunensägo. Jag föreslår därför att kommunen i dessa fall får möjlighet att påkallainlösen av fastigheten. Därvid bör bestämmelserna i gälla i tillämpUgadelar. Inlösen bör dock inte få komma i fråga om uppmstningen är av endastringa omfattning. Även i fråga om inlösen bör en tidsfrist bestämmasinom vilken talan skall väckas. Jag förordar att den i likhet med vad somföreslås gälla för tvångsförvaltning sätts till från utgången av den förupp-rastnlngens slutförande bestämda tiden. Som jag tidigare nämnde bör tvångsförvaltning ochinlösen tillgripas huvudsakligen i de fall då fastighetsägaren kan förmodas idet längsta dra sig undan en upprustning. Fastighetsägarens underlåtenhet kanemellertid bero på i och för sig ursäktliga omständigheter. Som exempel kannämnas det fallet att det råder tvist mellan kommunen och fastighetsägaren ifrågan om föreskrivna åtgärder vidtagits och tvisten avgörs till kommunensfördel. I sådana och liknande situationer bör tvångsförvaltning inte komma ifråga. Enligt min mening bör ägaren i 1973: 22 95 ställetföreläggas vid vite att fullgöra uppmstningen. Givetvis skall en ny tidsfristför arbetena då sättas ut. Vad härefter angår sådana fall där hyresnämnden harbeslutat om användningsförbud, vill jag först erinra om att jag harföreslagit att hyresnämnden skall få sätta ut vite i sådant beslut. För detfall att fastighetsägaren överträder ett användningsförbud, kan enligt minmening annan påföljd inte komma i fråga än att nytt högre vite utsätts. Vad slutligen angår prövningen av frågor omtvångsåtgärder när fastighetsägaren inte efterkommer hyresnämndens beslut, harjag tidigare föreslagit att ExL skall gälla i tUlämpliga delar förinlösenfallen. På grand härav kommer fastighetsdomstolen att ha hand om prövningenav dessa. När det gäller ingripande med tvångsförvaltning eller vite anser jagatt någon annan instans än hyresnämnden inte kan komma i fråga. Ett av skälentill förslaget att hyresnämnden skall pröva frågor om upprastning ochanvändningsförbud är just att det ankommer på nämnden att handlägga ärendenenligt TvL. Beträffande utdömande av vite vill jag anmärka atthyresnämnden i prop. 1973: 23 med förslag tUl ny lag om arrendenämnder ochhyresnämnder föreslås få rätt att utdöma processuella viten som nämndenförelägger med stöd av lagen. Jag anser det vara lämpligt att nänmden får prövaockså utdömande av vite som föreläggs med stöd av BSL. Ärenden om tvångsförvaltning enUgt TvL anhängiggörsvid hyresnämnd, medan expropriationsmål handläggs vid fastighetsdomstol somförsta instans. I båda fallen gäller att talan kan fullföljas ända upp tillhögsta domstolen. I fråga om fullföljd av talan i mål om inlösen enligtförslaget till BSL vUka skaU handläggas enligt bestämmelsema i ExL finnsinte anledning att göra avsteg från denna princip. Inte heller beträffandeärenden om tvångsförvaltning enligt lagförslaget finns det f. n. skäl attfrångå gällande ordning. Härigenom kommer prövning i dessa ärenden att kunnaske i fyra instanser, nämUgen hyresnämnd, fastighetsdomstol, hovrätt och högstadomstolen. Denna ordning bör gälla också för ärenden om utsättande ellerutdömande av vite. När det gäller fullföljd i ärenden om prövning avskyldighet att rusta upp en fastighet eller om användningsförbud anser jag dockatt det kan vara motiverat att överväga andra fullföljdsregler än de nyssnämnda. Jag åsyftar det nära samband som råder mellan hyressättningsärenden ochärenden om upprastning och användningsförbud. Detta föranleder överväganden omen särskild fullföljdsordning för sådana ärenden. I denna fråga får jag eftersamråd med statsrådet anföra följande. Dendiskussion som har förts om fullföljd mot fas- Prop.1973: 22 96 tighetsdomstolarnasdomar i hyressättningsmål visar att den nuvarande ordningen för överprövning avhyresnämnds avgöranden i dessa mål inte i alla delar är tUlfredsställande. Detär framför allt två anmärkningar som kan riktas mot den. Dels är det intemöjligt att få till stånd en enheUig praxis, dels medverkar partsrepresentanterendast i hyresnämnderna. Med den ställning som partsorganisationerna numerahar på hyresmarknaden är det naturligt att de är representerade också i deneller de instanser som skall överpröva sådana avgöranden av hyresnämnd som ärav särskild betydelse för organisationerna. Frågor om upprustning och om användningsförbudenligt förslaget till BSL hör otvivelaktigt till den typ av ärenden där behovetav partsorganisationernas medverkan är särskilt påtagligt. Det rör sig här omavgöranden som bl. a. kräver hyrespolitisk överblick. Det är också angelägetatt få tUl stånd en ordning som ger möjlighet till en enhetlig praxisbildning.På gmnd härav finner jag det befogat att för dessa ärenden överväga enfullföljdsordning som bättre än den för hyressättningsmålen gällande kantillgodose kravet på inflytande från hyresmarknadens organisationer och på enenhetiig bedömning. Motden nu antydda bakgrunden har statsrådet tidigare denna dag hemställtom och fått Kungl. Maj:ts bemyndigande att som jag förut nämnde tillkaUasakkunniga för att utreda frågan om överprövning av hyresnämndens avgöranden.De sakkunniga skall i första hand överväga en fullföljdsordning förhyressätmingsmål och mål enligt den nu föreslagna BSL. Tanken är att man isådana mål bör ha endast två instanser, av vUka den första skall varahyresnämnden, och att över-prövningen liksom i hyresregleringsmålen bör ligga påstatens hyresråd. Vidare skall övervägas om även andra mål, företrädesvistvister om tvångsförvaltning, bör fullföljas till hyresrådet och om hyresnämndsorganisationenbör kompletteras med teknisk sakkunskap i bostadsförbättringsfrågor. I avvaktan pä att fullföljdsfrågan utreds är detnödvändigt att tUl-skapa en provisorisk ordning för talan mot hyresnämndensavgöranden i ärenden om upprustning och användningsförbud. För att i görlig mänundvika de olägenheter som enligt vad jag har anfört är förenade medden nuvarande ordningen i hyressättningsmål och redan från början skapaförutsättningar för en enhetlig praxis i hithörande frågor, anser jag attprövningen i andra instans bör ske vid en enda domstol, lämpligen hovrätt.Mot hovrättens avgörande bör talan kunna fullföljas till högsta domstolen.Samma ordning bör gäUa för hyresnämndens beslut i ärende om anmälan tillinskrivningsmyndigheten om anteckning i fastighetsbok eller tomträttsbok omfullgjord upprustning m. m. Efter samråd med statsrådet föreslår jagdärför att 1973: 22 97 talanmot hyresnämnds avgörande i de ärenden jag nu har berört skall föras hos Sveahovrätt och att talan mot hovrättens avgörande skall få föras hos högsta domstolen. Beträffande rättegångskostnader i hyresnämndengäller den principen att vardera parten skall bära sina kostnader. Underremissbehandlingen har bl. a. fastighetsägareförbundet tagit upp frågan omansvaret för de utredningskostnader som uppkonuner i ett upprustnings-ärende.Om utredningsuppgifter läggs på fastighetsägaren, bör enligt förbundets meningkommunen bära de kostnader som inte kan förräntas genom ökad hyresintäkt. Jagkan för min del inte finna en sådan ordning motiverad. Jag vill erinra om attjag har föreslagit skyldighet för kommunen att tiUsanunans med ansökan omupprustningsåläggande till hyresnämnden inge den utredning som behövs förprövning av ärendet. Vidare vill jag framhålla att de standardförbättrandeåtgärder som det här blir fråga om i regel gmndar rätt till hyreshöjning. Jaganser mig därför inte ha anledning att förorda något avsteg från principen attvardera parten skall bära sina rättegångskostnader i hyresnämnden. Vadangår kostnader som uppkommer I samband med fullföljd av talan mothyresnämndens beslut vill jag erinra om den ordning som gäller enligt eller hälsovårdsnämnd är sökande i ärende om tvångsförvaltning. Iprincip gäUer då att vardera parten skall bära sin kostnad. För den händelsefastighetsägaren vinner besvärsmål, kan han emellertid få ersättning för sinakostnader av statsverket när är motpart och av kommunen ommotparten är hälsovårdsnämnden. På grand av det nära samband som råder mellanärenden enligt TvL och ärenden enligt den föreslagna BSL anser jag att sammarättegångskostnadsregler bör gälla för dessa ärenden. Undantag härifrån måstedock göras för mål om inlösen i vUka bestämmelsema i ExL enligt vad jagtidigare har föreslagit skall gälla I tUlämpliga delar. 5.2Förslaget till ändringar i förköpslagen Vid försäljning och byte av sådan fast egendom sommed hänsyn till den framtida utvecklingen behövs för tätbebyggelse eller därmedsammanhängande anordning äger kommun rätt att förköpa egendomen. Förköpsrättenkan dock inte göras gällande vid försäljning av tomträtt. Om marken behöver tasi anspråk av kommimen tomträttsavtalet löper, kan komunen därförskaffa sig dispositionsrätt tUl marken endast genom frivillig uppgörelse medtomträttshavaren eller genom att expropriera tomträtten. 7 1973.1 saml. 1973: 22 98 tomträtti många andra sammanhang jämställs med fast egendom och föreslår attförköpslagen (FL) ändras så att den blir tillämplig även vid försäljning avtomträtter. Förslaget har i huvudsak fått ett positivt mottagande avremissinstanserna. Förköpsrätten syftar bl. a. till att underlätta förkommunerna att på ett tidigt stadium förvärva mark som behövs församhällsutvecklingen. Inom vissa kommuner som har tiUämpattomträtt vid upplåtelse av mark för bebyggelse kommer emellertid ett växandeantal fastigheter inom områden med äldre saneringsmogen bebyggelse att fallautanför förköpsrätten till följd av att fastigheterna är upplåtna medtomträtt. uppger t. ex. I sitt remissyttrande att avalla fastigheter inom kommunen är upplåtna med tomträtt. Behovet för en kommun attförvärva bebyggda fastigheter är f. ö. inte begränsat till områden med äldresaneringsmogen bebyggelse. I samband med t. ex. utbyggnad av trafikleder kankommun tvingas ta i anspråk fastigheter med fullt moderna byggnader. Ärfastigheterna upplåtna med tomträtt, är kommunen i ett sådant fall hänvisadtill att träffa en frivillig uppgörelse med tomträttshavaren eller atttillgripa expropriation. Det anförda visar sålunda vilket bestyrks avremissutfallet att det finns ett stort behov hos kommunerna av att hamöjlighet till förköp även av tomträtter. Under remissbehandlingen har från några hållframhållits att en utvidgning av förköpsrätten till att omfatta även tomträtterkan uppfattas som en försämring av tomträttsinstitutet. Otvivelaktigt medför ensådan utvidgning av förköpsrätten vissa olägenheter för såväl köpare somsäljare av tomträtter, bl. a. med hänsyn tUl att överlåtelsen blir definitivförst efter utgången av den tid under vilken kommunen kan utöva sinförköpsrätt. Man får dock i sammanhanget inte glömma att säljaren visat avsiktatt frånträda tomträtten för det pris och på i huvudsak de villkor i övrigtsom kommunen är skyldig att godta, om förköp sker. För en köpare kan det ocksåmånga gånger vara en fördel att vid förvärvstillfället bli informerad om attden aktuella fastigheten avses få en annan användning. En expropriation någraår efter det att köparen tillttätt fastigheten torde medföra betydUgt störreolägenheter för köparen och upplevas som ett väsentiigt större intrång än ettförköp. En utvidgning av förköpsrätten tUl att omfatta även tomträtt kan enligtmin mening därför inte antas nämnvärt försvaga tomträttsinstitutet. I likhetmed saneringsutredningen förordar jag därför, efter samråd med statsrådetLidbom, att FL ändras så att kommun får förköpsrätt även vid försäljning somomfattar tomträtt. Från förköpsrätten undantas bl. a. fastigheter somhar en areal mindre än 3 000 m och ett värde som är lägre än . Somvärde gäller taxeringsvärdet pä fastigheten eller den taxeringsenhet i vilkenfastigheten ingår. För att likformighet skall uppnås mellan Prop.1973: 22 99 förköpav fast egendom och tomträtt bör som tomträttens värde gälla taxeringsvärdet påden fastighet i vUken tomträtten är upplåten, dvs. såväl mark- sombyggnadsvärde. Dennaareal- och värderegel medför enligt utredningen att ett stort antal fastigheterinom saneringsområden faller utanför FL:s tillämpningsområde. Genombearbetnuigar av material frän fastighetstaxering har utredningensålunda kommit fram till att av affärs-och hyresfastigheterna i landet harett taxeringsvärde som är lägre än . För att ge kommunerna ökademöjligheter att förköpa fastigheter inom saneringsområden föreslår utredningenatt areal- och värderegeln inte skall gälla inom sådant saneringsområde somredovisas i saneringsprogram som antagits av kommunen. Förslaget har I huvudsakfått ett positivt mottagande. Några remissinstanser är dock kritiska ochframhåller bl. a. att fastställande av saneringsområde måste ske i andra ochmer reglerade former än vad utredningen tänkt sig. Denavgränsnlng av förköpsrätten som ligger i areal- och värderegeln och dekonsekvenser den för med sig vid den praktiska tillämpningen är frågor som röromfattningen av förköpsrätten som sådan. Avgränsningen har således betydelseutöver de fall som saneringsutredningen åsyftar. En eventuell ändring av areal-och värderegeln bör därför ske vid en prövning av hela förköpsinstitutet. F. n.finns inte underlag för en sådan prövning. Efter samråd med statsrådet jag därför att utredningens förslag i denna del inte genomförs. Vad angår utredningens förslag om förlängning avden tid inom vilken förköp skall utövas, anser jag att det kan ifrågasättas omförslaget i praktiken skulle medföra några fördelar av betydelse. Däremot stårdet klart att det skulle vålla betydande administrativa besvär för Inskrivningsmyndigheterna.På grund härav anser jag att förslaget inte bör genomföras. I enlighet med det anförda har inominrikesdepartementet upprättats förslag till 1) bostadssaneringslag, 2) lag om ändring i lagen (1970:246) om tvångsförvaltning av bostadsfastighet, 3) lag om ändring i förköpslagen(1967: 868). Förslagentorde få fogas tUl statsrådsprotokollet i detta ärende som bilaga 2. 1973: 22 lOO 7.1 Förslaget till bostadssaneringslag I lagförslagets inledande avsnitthar samlats bestämmelser om tillämpningsområdet och andra grandläggandeföreskrifter för tillämpningen. TiUämpnlngsområdet anges I 1 § ochöverensstämmer som jag har föreslagit i den allmänna motiveringen med TvL:s.Detta Innebär bl. a. att de föreslagna bestämmelsema Inte kan tillämpas på hussom bebos enbart av ägaren eller på hus som tillhör bostadsrättsförening ochvars samtiiga lägenheter upplåts med bostadsrätt, även om bostadsrättsha-vareni sin tur hyr ut lägenheten. I paragrafens andra stycke sägs attlagen inte gäller fastighet som tiUhör staten eller kommun. Åläggande omupprastning eller användningsförbud skall således inte kunna meddelasbeträffande sådan fastighet. Däremot åligger det naturligtvis såväl staten somkommun att efter förvärv av en fastighet stäUa sig tUl efterrättelse vadhyresnämnden kan med stöd av BSL ha beslutat beträffande fastigheten.För att anteckning i fastighetsboken eller tomträttsboken skall kunna ske närt, ex. föreskriven upprustning I ett sådant fall har blivit utförd, föreskrivsi paragrafen att bestämmelsema i 11 och 12 §§ om anteckning I fastighetsbokenm. m. skall gälla vid sådant förvärv. EnUgt 1 § tredje stycket skalllagen vara tillämplig på vissa nyttjande-rätter. Bestämmelserna, som harutformats efter mönster av 1 § andra stycket TvL, Innebär till en början atttomträtt vid tillämpningen av BSL likställs med fast egendom. När bostadshuseljest tillhör annan än ägaren av marken skall lagen gälla I tiUämpliga delar. Enligttredje stycket sista punkten skall, när omständigheterna föranleder det, somägare av fastighet anses annan som Innehar fastigheten. Bestämmelsen syftar bl.a. på sådana fall då innehavaren på grund av föreskrift lyfterfastighetens avkastning med skyldighet att ombesörja skötsel och underhåll. 12 finns de grandläggandebestämmelsema om att hyresnämnden kan ålägga fastighetsägare att rasta uppfastigheten till lägsta godtagbara standard eller meddela användningsförbud.Av bestämmelsema framgår att endast kommunen är behörig att ansöka om sådantåläggande eller förbud. I första stycket talas om åtgärdsom behövs för att bostadslägenhet skaU uppnå lägsta godtagbara standard.Därunder faller inte bara åtgärder Inom bostadshuset utan även sådana åtgärderutanför detta som fastighetsägaren är ansvarig för och som behövs för att t.ex. vatten-och avloppssystemet skaU fungera tUlfredsställande eller för atthuset I övrigt skaU fylla sin funktion som bostadshus. 1973: 22 101 Angående det materiella innehållet i den lägstagodtagbara standarden får jag hänvisa till vad jag har anfört i den allmännamotiveringen. Som jag har framhållit skall denomständigheten att en fastighet har blivit föremål för kommunenssaneringsverksamhet inte hindra t. ex. hälsovårdsnämnden att åläggafastighetsägaren att undanröja sanitär olägenhet. Möjlighet att i sädana fallingripa mot fastighetsägaren måste finnas bl. a. därför att det kan förflytalång tid från det upprastning av fastigheten aktualiseras till dess attupprastningen blir genomförd. På grund härav kan det uppkomma fall då t. ex. enfråga om föreläggande av inte är avgjordnär hyresnämnden skall pröva ansökan om upprastning av samma fastighet. Någraolägenheter av att frågan inte är slutligt avgjord behöver dock inte uppstå.Man måste komma ihåg att ett föreläggande enligt HS ofta avser enstaka konkretabrister, medan frågan om upprustning i regel kommer att avse hela huset ochinnefatta undanröjande av såväl sanitära som andra brister. Skulleupprastningen ha påbörjats när frågan om föreläggande är avgjord, tordeföreläggandet vara inaktuellt och inte bli fullföljt. Skulle det anses nödvändigtatt genomföra de åtgärder som avses med föreläggandet innan uppmstningenbörjar, påverkar detta inte hyresnämndens möjligheter att prövauppmstningsfrågan. Förhållandena blir I allt väsentligt desamma om ansökan hoshyresnämnden avser användningsförbud. En pågående process om åtgärder enligt HSutgör därför i regel inte något hinder mot att hyresnämnden beträffande sammafastighet prövar fråga om upprustning eller användningsförbud. Det nu anfördatorde vara tUl-lämpligt också när den pågående processen avser åtgärder enligtBS. Som jag har framhållit I den allmänna motiveringenär det nödvändigt att BSL innehåller sådana bestämmelser att prövningen av ettärende inte hindras av att äganderätten till fastigheten är svår att fastställa.I 3 § har därför med 5 kap. 11 § ExL som förebild tagits in bestämmelser omatt ansökan skall kunna riktas mot den som senast erhälUt eller sökt lagfart påfastigheten, även om denne överlåter fastigheten, innan ansökan ges in tiUhyresnämnden. Detta innebär att nämndens beslut blir bindande för den eller demsom härleder sin rätt till fastigheten från den för vUken lagfart senast ärbeviljad eller sökt. Däremot torde beslutet inte bli bindande för den som intelängre har lagfart på fastigheten men som likväl är dess rätta ägare. Någraolägenheter av betydelse torde dock inte uppkomma på grand av att verkan avbeslutet är avgränsad på detta sätt. I 5 kap. 11 § ExL föreskrivs för det fall, attfastigheten överlåts utan att den nye ägaren söker lagfart innan talan om expropriationväcks, att den till vilken fastigheten sålunda överlåtits skall ha samma ställningi målet som om överlåtelsen skett under rättegängen. Detta innebär bl. a. attbestämmelserna i 13 kap. 7 § om över- Prop.1973: 22 102 låtelseav tvisteföremålet och reglerna i 14 kap. samma balk om inter-venientsdeltagande i rättegång blir tillämpliga. Av 13 kap. 7 § följer bl. a. att,om svaranden överlåter tvisteföremålet, den nye ägaren får Inträda I målet isvarandens ställe om käranden ger sitt samtycke. Å andra sidan är ny ägare iett sådant fall skyldig att på kärandens yrkande inträda som part i rättegången.Av bestämmelserna i 14 kap. följer bl. a. att den som inte är part irättegången men vars rätt saken rör kan få delta i rättegången som intervenientoberoende av parternas samtycke. Varken den nu gällande lagen om arrendenämnder ochhyresnämnder eller förslaget i prop. 1973: 23 till ny sådan lag Innehållernågra bestämmelser för det fall att överlåtelse sker av tvisteföremålet. Det kan ifrågasättas om det för ärenden enligt BSLfinns behov av några regler motsvarande dem i 5 kap. 11 § ExL om ny ägaresStäUning. I så gott som alla fall torde nämligen eventuella planer påöverlåtelse bli kända i samband med den besiktning av fastigheten som kommunengör, och kommunen kan då rätta sitt fortsatta handlande därefter. Med hänsyntill att hyresnämndens avgörande enligt vad jag har föreslagit skallgäUa mot ny ägare av fastigheten anser jag det dock nödvändigt att bestämmelserav motsvarande innebörd som i 5 kap. 11 § ExL finns också i BSL. I 3 § hardärför tagits in en föreskrift att den som förvärvar fastigheten innan ansökanges in tUl hyresnämnden skall ha samma ställning som om fastigheten hadeöverlåtits under ärendets handläggning.