prop · FW03162 · 1973-12-31 00:00:00 — Någon avsevärd förändring avnuvarande praxis på området eftersträvas inte enligt promemorian. Anspassningenlill nya regler om fastighetsbildning, m. m. synes dock påkalla vissainnehållsmässiga ändringar. Inuvarande bestämmelser kan uppdelning av fastighet som angetts ske på en radgrander. Sämjeddning har tidigare tolererats och olika former av upplåtelser,t. ex. av och kolonistugor, har också medfört uppdelning påtaxeringsenheter. Sämjeddnmg är utan verkan enligt JB. Äldresämjedelningar finns i stor omfattning. Dessa har fortfarande rättsverkan. Dekan liksom andra former av privat jorddelning som skett före den 1 juU 1962legaliseras genom ett enkelt förrättningsförfarande. Därigenom blir de skildasämjelotterna m. m. registrerade som fastigheter i fastighetsregistret.Legalisering är beroende av ansökan. Sämjedelningar torde komma att leva kvarmycket . För att privat jorddelning eller upplåtelse i fortsättningenskall kunna grunda uppdelning i taxeringsenheter, bör den enligt promemorianvara av sådan karaktär att den med hänsyn tUl de nya fastighetsbildningsreglernaoch taxeringsintresset kan jämställas med fastighetsbildning. Sämjedelningeneller upplåtelsen skall med andra ord ekonomiskt och - på ett sätt ävenrättsligt fungera självständigt och bestående. Detta torde främst gäUa äldresämjdotter o. d. och sådana delar av regislerfastighet, för vUka innehavarenenligt 47 § KL har att erlägga garanlibelopp. Ny privat jorddelning, dvs. sådansom ägt ram efter och som kommer att ske, bör inte kunnautgöra grund för uppdelning. Inte heller bör upplåtelse, som inte är så kvalificeradatt den, till vilken fastighetsdelen upplåtits, enligt 47 § i fråga omskattskyldigheten för garantibeloppet trätt i ägarens ställe, medförauppdelning på flera taxeringsenheter. För tydUghetens skull bör enligtpromemorian föreskrivas att privat avtal efter om överlåtelseav område inte skall leda till att området bryts ut till särskUdtaxeringsenhet, även om överlåtelsen är privaträttsUgt bindande och ansökan omfastighetsbildning gjorts men denna inte lett till bUdande av fastighet ochfastighetsregistrering. Ansökanom avskiljande av försålt område skaU enUgt 4 kap. 7 § JB inges inom sexmånader från överlåtelsen tiU fastighetsbUdningsmyndigheten. Enligt 20 kap. 7§ JB kan den nya ägaren därvid få vilande lagfart på förvärvet. Sedanfastigheten bUdats och registrerats meddelas lagfarten. Meddelande om att överlåtelsenskett kommer normalt inte skattemyndigheten till hända förränfastighetsbildnings-myndigheten dit översänder underrättelse om att den nyafastigheten bildats. Det kan då, sägs det i promemorian, synas som om ensäljare av ett sådant område pä ett oskäligt sätt skulle kunna drabbas av fastighetsbeskattningen,om den påförs honom intill det sålda området bildar egenregisterfastighet. Man skulle kunna finna det lämpligare alt utbrytningen avområdet skedde, om inte vid köpet, som enligt nuvarande praxis, så i vart fallsedan vilande lagfart meddelats. Emellertid blir ärenden av nu aktuellt slagendast i undantagsfall liggande hosfastighetsbildningsmyndigheten. Normalt har dessa ärenden avgjorts inom etthalvår. Blir behandlingen mer långvarig, beror detta nästan undantagslöst påalt det föreUgger tveksamhet om ansökningen bör föranleda bildande av nyregisterfastighet. Anledning kan vid sådant förhållande även föreligga tillförsiktighet med utbrytning tUl särskild taxeringsenhet. Om skäl föreligger,bör köparen och säljaren avtala om faslighetsbeskattningen för tiden mellanöverlåtelsen och registreringen. Enligtnu gällande regler skall del av fastighet brytas ut till särskildtaxeringsenhet, om delen stadigvarande brukas särskUt eller används för annatändamål än fastigheten i övrigt. Anledning lill att en utbrytning skall ske pånu angivna grander torde enligt promemorian vara synsättet att taxeringsenhetenskall vara en ekonomisk enhet och att denna bör lämpa sig för värdering, vilketoftast är fallet i fråga om enheterna med väsentligt skild användning. Denståndpunkt, som intagits i denna del, synes i allt väsentUgt alltjämt varariktig. Några större förändringar i sak föreslås därför inte i promemorian ifräga om utbrytning på nu angivna skäl. I ett tredje stycke av 8 § 2 mom. KLbör anges att uppdelning i olika taxeringsenheter skall ske vid väsentligskillnad i användningen av fastighet eller del därav och skillnaden ianvändningen är hänförlig tUl olika markområden. Väsentlig skillnad ianvändning anknyter därvid i första hand till de förhållanden som gällergarantiplikt och beskattningsnatur. Föreligger skillnad i dessa avseenden ifråga om oUka delar av fastighet skall en uppdelning på de olika delarna ske. Iövrigt bör exemplifieringen av de skilda användningssätt, som bör föranleda enuppdelning, moderniseras. Enregel om att utbrytning inte får ske av icke garantipliktiga ideellafastighetsdelar föreslås, CFD har framhållit att svårigheter till samordningmellan CFD:s registrering och registreringen i RSV:s fastig- 9 1973.1 saml. hetsband,som lill största delen grundar sig på fastighetstaxeringen, uppkommer på grundav uppdelningen vid taxeringen av viss egendoms värde på en skattefri och enicke skattepliktig del. Dessa delar avser inte lokalt bestående fastighetsdelarutan del av egendomens taxeringsvärde. Fr. o. m. taxering gäller attvarje sådan värdedel skall vara taxeringsenhet. Så har redan tidigare ipraktiken varit fallet vid längdföringen m. m. Detförhållandet av taxeringsenheter bildas genom ideella kvotuppdelningar e. d.av byggnad och motsvarande uppdelning av mark utan angivande av gränser påmarken väUar enligt CFD samordningsproblem och förekommer endast i fråga omnyss nämnda delvis skattepliktiga egendom. Från RSV:s sida har framhållits attdenna svårighet kan undanröjas. Detta sägs lämpligast kunna ske genom att denskattefria och den skattepliktiga delen av värdet av viss egendom i redovisningshänseendebehandlas på samma sätt som fastighet, innehavd med samäganderätt. Hela denegendom, vars värde kommer att delas pä en garantipUktig och en ickegarantipliktig del, skall därvid utgöra en taxeringsenhet. De båda värdedelarnaredovisas emeUertid som två redovisningsenheter. För dén garantipliktigavärdedelen kan därvid redovisas de totala värdena och de andra uppgifter,såsom areal m. m., som skall längdföras för hela egendomen. I denredovisningsenhet som avser den icke garanlipliktiga värdedelen anges däremotendast det värde som ansetts belöpa pä delen i fräga. Oavsett vilkettillvägagångssätt, som RSV efter samråd med CFD väljer, torde nägon svårighetinte kvarstå för CFD:s del alt identifiera den egendom, som vid föreslaget förfarandebUr värdebärande enhet och alltså avser hela den lokalt avgränsade egendomen. Medanledning av det anförda bör det inte längre föreskrivas att taxeringsenheterskall bUdas av dels den skattepliktiga, dels den icke skattepliktiga delen avfastighets taxeringsvärde. I stället bör det stadgas att då garantipliktföreligger för endast del av egendoms värde, egendomens totala taxeringsvärdeskall anges samt dessutom vad av detta som belöper pä den icke garantipliktigadelen. Enfråga som något berör uppdelning av fastighet är den rätt som fastighetsägareoch arrendator f. n. har att efter framställning hos fastighetstaxeringsnämndresp. särskild fastighetstaxeringsnämnd få veta vad av taxeringsvärdet sombelöper på viss fastighet. I promemorian föreslås att möjlighet att göraframställning om s. k. uppdelningsvärde skall utvidgas alt omfattalaxeringsintendent och kommun. 3.3.2.4Sammanföring till en taxeringsenhet Utredningsförslaget Frågan om de skogligataxeringsenhetemas omfattning har behandlats avfastighetstaxeringsutredningen. Utgångspunkt har därvid varit bestämmelsen i 8§ KL om att till särskild taxeringsenhet bör avskiljas skogsområde, som är attanse såsom brukningsenhet liksom vid skifte avsatt samfällighet som står undersärskild förvaltning. Mot delta har utredningen inte något att erinra. Denföljande exemplifieringen av vad som avses med brukningsenhet och samfällighetanser utredningen i åtskilliga delar vara inaktuell. Detta gäller bl. a. ifråga om gruvskogar och gruvallmänningar, då bestämmelsema omrekognitionssko-gar numera upphävts. Motsvarande gäller beträffandebestämmelsen om byggnad på skogsområde, som blivit av staten upplåtet tillbergshanteringens understöd. Vidare borde uttryckssättet städernas skogarändras till kommunemas skogar. Vid en exemplifiering borde s. k. gemensamhetsskogarenligt lagen (1921: 299) om förvaltning av bysamfäl-ligheter eller därmedjämförliga samfällda ägor och rättigheter (bysamfäUighetslagen) vara av väl såstort intresse som de angivna s. k. besparingsskogarna och vissa s. k.skogsundantag i . Beteckningen skogsblock ianvisningspunkt 3 liU 8 § KL på en viss enskild skog, som bör bildataxeringsenhet, torde endast förekomma i detta sammanhang och bör därföravföras ur anvisningstexten. Vid bedöm.ning av vad somsakligt sett bör ingå i den skogliga taxeringsenheten anser utredningen detriktigt att man, såsom nu sker, utgår från brakningsenheten och i viss män från vid skifte avsatt skog, som står under särskild förvaltning. Däremot börsådan exemplifiering, som anvisningspunkt 3 f. n. innehåller, inte lämpligeningå i anvisnings-texten. Vid bedömning av vad som ifråga om allmänna och enskilda skogar skall anses som brakningsenhet böravgörande vikt fästas vid vad som i administrativt hänseende ochredovisningsmässigt utgör en enhet. För skog i enskUd ägo torde det i allmänhetinte föreligga svårigheter att avgöra vad som skall anses utgörabrakningsenhet. Då det gäller stora bolagsskogar o, d. samt domänverkets skogarhar utredningen i princip den uppfattningen att de förvaltningsenheter förskogen, av vilka dessa skogar består, bör anses som brukningsenheter. Skäl attbryta ned dessa enheter i mindre delar än dem, för vUka redovisningen sker ochredovisningshandlingar o, d, i fråga om skogen upprättats dvs. fördomänverket i allmänhet dess revir och för skogsbolagen deras förvaltningar synes inte föreligga. Detta skulle nämligen förorsaka deklarantema stortbesvär. Att en skoglig brakningsenhet kan komma att omfatta flera kommunersynes inte vara något hinder härvidlag. Visserligen skall enligt 8 § KL deninom varje kommun belägnadelen av brakningsenheten utgöra en särskild taxeringsenhet. I enlighet medföreskriftema i punkt 6 av anvisnmgarna till 9 § skaU emellertid taxeringenverkställas som om fastigheterna i de olika kommunema var en taxeringsenhet,varefter enligt punkt 3 av anvisningarna till 8 § skall anges hur stor del avtaxeringsvärdet som faller inom varje kommun. Brukningsenhet bör dock inte fåsträcka sig över länsgräns. En stor skoglig brakningsenhet som här avses börlämpligen kunna taxeras i sådant gemensamt fastighetstaxeringsdistrikt, som utredningenämnar föreslå. Denuvarande reglema om sammanföring av fastigheter och fastighetsdelar hänförsig främst till jordbruksfastigheter. Dessa regler avser till stor delförhållanden som inte råder längre. I viss överensstämmelse med den tidigaresystematiken föreslås att reglerna om sammanföring skall delas upp på tvågrupper. Den ena bör avse jordbruksfastigheter i aUmänhet, den andra övrigafastigheter. EttgenereUt krav för sammanföring av delar av jordbraksfastighe-ler bör vara attdelarna brukas tUlsammans. Om jordbruket bedrivs på de ingående delama, bördelarna ligga i sambruk för att sammanföring skall ske. anfört om de skogliga laxerings-enheterna börenligt promemorian beaktas i praxis. Reglerna om sammanföring av fastigheter eller fastighelsddar av beskattningsnaturenannan faslighet är knapphändiga. I stort sett har endast ett fall angetts, dåsammanföring bör ske i fråga om annan fastighet, nämligen då de uibördesvärdena mellan fastigheterna och fastighetsdelama i komplexet mte kantillförlitligen bedömas. Även i fortsättningen bör en mera restriktiv hållningintas i fråga om sammanföring av fastigheter av annan fastighets natur. a. med att handeln med detta slag av fastigheter oftastavser registerfastigheter. I vissa fall, då sådana fastigheter ligger intUlvarandra och används på likartat sätt, kan fastighetskomplexet tänkas bliföremål för försäljning och det kan under sådana förhållanden lämpligen utgöravärderingsobjekt. En ytterligare förutsättning för att sammanföring skall fåske i dessa fall bör dessutom vara att fastighetema eller delarna därav stårunder gemensam förvaltnmg och används gemensamt. Såsom vid bildande av allaslag av taxeringsenheter fordras vidare att aU egendom som skall ingå därihar samma ägare och ligger i samma kommun. Däremot synes det olämpligt att, somföreslagits i fråga om vissa fastigheter av jordbruksfastighets natur, bUdataxeringsenheter av områden som är skilda från varandra, även om de bildar enförvaltningsenhet. Det bör sålunda krävas att de i en taxeringsenhet ingåendefastighetema eller fastighetsdelarna av annan fastighets natur skall förvallas gemensamt, användasgemensamt och på ett likartat sätt samt att de skaU gränsa till varandra. Inomplanlagt om.råde bör endast enheter inom ett kvarter e. d. få föras samman.Utanför planlagt område bör sammanföring fä ske även om enheterna skiljs avmark för kommunikationsändamål, t. ex. väg. I fråga om exploateringsmark synesman däremot inte behöva fasthälla kravet att enhetema skall gränsa tillvarandra. Vid preciseringen av vad som avses med likartad användningbör man utgå från tidsenliga definitioner av fastighetstyper. Man bör därvidkräva att enhetema skall vara hänförliga till samma fastighetstyp, t. ex.hyreshus, fritidshus, industri. Slutligen bör enligt promemorian intas en föreskrift fördel fall ägaren av en byggnad jämväl innehar marken på den fastighet där byggnadenär belägen med sådan rätt som enligt 47 § KL medför att han skall erläggagarantibelopp förutom för byggnaden även för marken. I så fall bör byggnadenoch marken sammanföras till en taxermgsenhet. har intresse knutits tUl fastighetstaxeringenav gemensamhetsanläggningar enligt lagen om vissa gemensamhetsanläggningar(LGA). Utredningen om det skatterättsliga fastighetsbegreppet har ipromemorieförslaget om gemensamhetsanläggningar redogjort för rättsläget idenna fråga. Däri anförs bl. a. att LGA avser anläggningar som är gemensammaför två eller flera fastigheter. Syftet är alt reglera frågor om samverkan förutförande, underhåll och drift av anläggningar som är av stadigvarandebetydelse för fastigheterna. Som exempel anges parkeringsanläggning,förbindelseled, gårdsutrymme, lekplats, anordning till skydd mot grundvatten,anläggning för vattenförsörjning eller avlopp, ledning, värmeanläggning ellertvättstuga (1 § första stycket). LGA gäller dock inte allmän va-anläggning ochinte heller anläggning, vars inrättande gemensamt för två eller flerafastigheter kan enligt särskilda bestämmelser prövas av domstol eller annanmyndighet. Ursprungligen föll även enskUda va-anläggningar utanför LGA. Genomlagändring (1970: 132) kan dock LGA numera tUlämpas på denna typ av anläggningarsamt även på byggnad pä ofri grund. LGA reglerar samverkan mellan fastigheter, företrädda avsina ägare resp. innehavare av tomträtt samt fideikommissinnehavare ochlikställda, I första hand bygger lagen på frivilligt samgående. Denna principuttrycks i 2 § första stycket. Under vissa förutsättningar skall fastighetäven kunna anslutas utan ägares samtycke (2 och 3 §§). En gemensamhetsanläggningtillkommer efter beslut (anläggningsbeslut) vid särskild förrättning (18 §),Beslutet får, sedan det vunnit laga kraft, verkstäUas som lagakraftvunnen dom. De fasligheter för vilka ge- mensamhetsanläggninginrättas skall enligt 5 § första stycket utgöra en samfällighet. I 5 § andrastycket anges uttryckligen att fastighetemas rätt till anläggningen, inkl.rätten i samfälligheten, skall höra lill fastigheterna. Härav följer att detinte är möjligt att vid överlåtelse av en delägande, ansluten fastighet undantadelaktigheten. Inte heller kan delaktigheten i en gemensamhetsanläggningöverlåtas för sig. Den sakrättsliga anknytningen har sådan styrka, attsambandet mellan anläggningen och de anslutna fastigheterna kan brytas endastom en objektiv prövning visar att tillräckliga skäl inte längre finns förgemenskapens upprätthållande. Samfällighelenkan efter sakägamas eget bestämmande förvaltas på två olika sätt. Enligt detförsta alternativet förvaltas samfälligheten utan särskilt förvaltningsorgan påsätt fastighetsägarna gemensamt bestämmer (22 § första stycket). I det andrafallet konstrueras samfälligheten som juridisk person med särskUtförvaltningsorgan i form av styrelse. Beslut om att utse styrelse skall anmälaslill länsstyrelse. Samfälligheten kan därefter förvärva rättigheter och iklädasig skyldigheter (22 § andra stycket). Kostnadernaför gemensamhetsanläggningens utförande, underhåll och drift fördelas mellanfastighetsägarna efter andelstal (7 § första stycket). Andelstalen skallbestämmas efter vad som är skäligt med hänsyn till det behov som beräknas blitUlgodosett för varje fastighet genom anläggningen. En annan möjlighet är attberäkna bidragsplikten efter det faktiska utnyttjandet. 7 § andra stycketinnehåller bestämmelser om förmånsrätt i de anslutna fastigheterna förfordringar på bidrag till kostnader för driften. Samfälligheten har under vissaförutsättningar tillerkänts förmånsrätt i delägares fastighet för dylikabidrag. [UrsprungUgen enligt numera upphävda 17 kap. 6 § första styckethanddsbalken; se punkt 2 av övergångsbestämmelserna till förmånsrältslagen(1966: 701) samt 6 § samma lag.] Ipromemorian erinras bl. a. om att fastighetstaxeringskommittéer ansågatt det värdetillskott, som andelarna i en gemensamhetsanläggning medförde förde delägande fastigheterna, borde inräknas i dessa fastigheters taxeringsvärden(SOU 1968: 32 s. 45). I dåvarande riksskattenämndens (RN) anvisningar inför1970 års allmänna fastighetstaxering uttalades i fråga omgemensamhetsanläggningar enligt LGA: "Sådangemensamhetsanläggning, som enligt KL:s allmänna regler skulle därest deninte haft karaktär av gemensamhetsanläggning utgjort särskUd taxeringsenhet,bör oavsett sin nämnda karaktär taxeras såsom en för sig beståendetaxeringsenhet med samfälligheten som skattskyldig samt åsättas typkod 00. Beträffandegemensamhetsanläggning av annat slag än ovan sagts bör gälla, att värdet däravfördelas på de i samfälligheten ingående fastigheterna efter deras andelstal.Värdet bör i fråga om jordbraksfastighet upptas såsom värde av särskildatillgångar samt i fråga om annanfastighet tUläggas byggnadsvärdet eller markvärdet, allt efter gemensamhetsanläggningensbeskaffenhet. Det sagda innebärregelmässigt att, om en gemensamhetsanläggning helt upptar visst markområde,anläggningen bör behandlas som särskild taxeringsenhet." Ipromemorian sägs vidare att fastighetstaxeringsnämndema ochfas-tighetsprövningsnämnderna i regel följt RN:s anvisningar vid 1970 årsallmänna fastighetstaxering. Kammarrätten, som i fastighetstaxeringsmål avdetta slag var sista instans, hade emellertid en annan uppfattning i några målsom avgjorts . Något självständigt värdesägs i regel knappast återstå hos gemensamhetsanläggningen med hänsyn lill attdelaktigheten i denna är sä starkt sakrättsligt knuten till varje delägandefastighet. Därför föreslås att värdet av gemensamhetsanläggning enligt LGAskall tUläggas de delägande fastigheterna allt efter deras andelstal. Förslagetgäller oavsett arten av den verksamhet som bedrivs på gemensamhetsanläggningenoch oavsett om förvaltningen sker enligt 22 § första eller andra stycket LGA.Några större praktiska nackdelar med en sådan lösning synes inte föreligga ävenom avsteg görs från gällande regler i KL om taxeringsenhet. Reglerna omfastighetstaxering samt inkomst- och förmögenhetsbeskattning omgemensamhetsanläggningar enligt LGA föreslås bli intagna i en särskild lag ombeskattning av vissa gemensamhetsanläggningar. Ipromemorian om fastighetsbegreppet framhålls att det i 8 § KL och anvisningarnatUl denna paragraf finns föreskrifter om fastighetstaxeringen av vissa typerav fastighetssammanslutningar och andra former för samverkan mellanfastigheter. I 8 § andra stycket d) liksom i punkt 3 andra stycket avanvisningarna till 8 § föreskrivs sålunda att vid skifte avsatt samfällighet,som står under särskild förvaltning, skall utgöra särskild taxeringsenhet. Itredje stycket av nämnda anvisningspunkt sägs vidare alt vid skifte undantagensamfällighet, som inte slår under särskild förvaltning, inte skall utgörasärskild taxeringsenhet, I stället skall värde av andel i sådan samfällighetkomma i betraktande vid den anddsberättigade egendomens taxering såsom en tillegendomen hörande särskUd förmån. Som exempel på under särskild förvaltningställd samfällighet har angetts vissa former av samfällda skogar, nämligen s,k, besparingsskogar och vissa s, k, skogsundantag i . För andrafaslighelssammanslutningar, som alltjämt är av intresse, har regler lämnats ifräga om häradsalhnänningar, vUka enligt punkt 3 andra stycket av anvisningarnatill 8 § bör utgöra särskild taxeringsenhet, Ipromemorian anförs vidare att ny lagstiftning avseende bl, a, ge- mensamhetsanläggningarföreslagits i promemorian Ds Ju 1971: 16. Sistnämnda promemoria innehållerförslag tUl anläggningslag och lag om förvaltning av samfälligheter. Förslagetsyftar till att modernisera och så långt möjligt föra samman nuvarandebestämmelser om inrättande av anläggningar som är gem.ensamma för flerafastigheter samt om förvaltningen av sådana anläggningar och andragemensamhetsbUdningar. Vidareframhålls att bestämmelser om andra samfälligheter, fastighetssammanslutningaroch annan samverkan mellan fastigheter nu finns i åtskilliga författningar.Dessa avser främst dels bildandet av samfällighetema och sammanslutningarna,dels deras förvaltning. Samfällighetema kan med utgångspunkt i det intresse,som fastighetstaxeringen företräder, sägas vara indelade i marksamfälligheter,anläggningssamfälligheter och övriga samfälligheter eller samverkansformer. MarksamfälligheterbUdas med stöd av FBL. Därvid avsätts i allmänhet mindre marksamfälligheterför gemensam användning, t. ex. grönområden och badplatser vid nybildning avfastigheter för bostadsändamål eller fritidsbebyggelse utanför stads- ellerbyggnadsplandagt område. Även stora marksamfälligheter kan bildas enligt FBL,t. Motsvarande gällde tidigare enligt bestämmelser ilagen (1926: 326) om delning av jord å landet. Enligt denna lag kunde vidfastighetsbildning mark avsättas för gemensamt behov, t. ex. för samfäUdavägar, grastäkter, skogsområden och strömfall. Enligt samma lag kunde vidareför gemensamt skogsbruksändamål avsättas gemensamhetsskogar och enligt äldrelagstiftning rörande awittring allmänningsskogar och vissa husbehovsskogar iVästerbottens och . Marksamfälligheter finns också av ålder, t.ex. häradsallmänningar. byggningabalken finns föreskrifter om utnyttjande av samfälligheteravseende rätt för delägande fastighet alt i oskiftad skog och mark för husbehovla ved och timmer och i 16 kap. om sockenallmänningar. Vidare lämnasföreskrifter om nyttjande och om förvaltning av marksamfälligheter i lagen(1952: 166) om häradsaUmänningar (häradsallmänningslagen) och lagen (1952:167) om allmänningsskogar i och (allmänningsskogslagen).Regler om förvaltningen av bys eller annat skifteslags samfällda ägor, som vidskifte e. d. undantagits för gemensamt behov, finns i bysamfällighetslagen.Bysamfällighetslagens förvaltningsregler gäller för förvaltningen av marksamfälligheter,som bUdats enligt annan lag, i den mån särskilda förvalt-ningsbestämmdser intefinns i vederbörande lag. Ävenanläggningssamfälligheter kan f. n. bildas på grand av bestämmelser iåtskiUiga författningar. I promemorieförslaget om fastighetsbegreppet nämnssamfälligheter, som tillkommer på grund av bestämmelser i vattenlagen (1918:523). I 3 kap. denna lag lämnas bestämmelser om samfällighet förvattenreglering, i 7 kap. för torrläggning av mark genom dikning, vattenledningeller invallning samt i 8 kap. om