prop · FW03138 · 1973-12-31 00:00:00 — I frägaom den närmare utformningen av huvudregeln om säljarens ansvar för egnauppgifter {första stycket första punkten) uppehåller sig utredningen tiU enbörjan vid frågan om ansvaret skall avse aUa uppgifter om varan eller om vissbegränsning skall göras med hänsyn till uppgifternas art. Utredningen intar denståndpunkten att säljarens ansvar enligt konsumentköplagen bör begränsas tilluppgifter om varans beskaffenhet eller användning. Otillförlitliga uppgifter omvarans pris samt s. k. kringuppgifter bör däremot påtalas enligtmarknadsföringslagen. Den förordade avgränsningen av tillämpningsområdet för 7§ har i allmänhet godtagits av remissinstansema. Från några håll ifrågasättsemellertid om inte paragrafen bör gälla också uppgifter om varans pris. Föregen del anser jag i likhet med utredningen någon tvekan uite kunna råda om att7 § bör omfatta uppgifter om varans beskaffenhet och användning. Det får ansesvara ett minimikrav att köparen inte förleds att köpa en vara genomovederhäftig information om varans egenskaper och skick samt det sätt påvilket den kan brakas. Från konsumentskyddssynpunkt synes också behovet avtvingande regler vara störst beträffande missvisande information i dessahänseenden. Detta bestyrks bl. a. av erfarenheterna från marknadsföringslagenstillämpning. framhåUer ligger saken annorlunda till när det gäller uppgifter omvarans pris. De uppgifter det här är fråga om avser framför allt sådant som detbegärda prisets förmånlighet vid jämförelse med priser som tas ut av andrasäljare eller med det pris som säljaren själv normalt tillämpar. Oriktigauppgifter av denna typ kan givetvis i det enskilda fallet spela stor roll förkonsumentens beslut att köpa varan. Det är därför angeläget att konsumentenskyddas mot sådana säljmetoder. Detta kan och bör ske med stöd avmarknadsföringslagen. Däremot synes det mig mycket tveksamt om den somföranletts att köpa en vara genom oriktiga prisuppgifter av detta slag ocksåbör kunna göra gällande anspråk på grund av fel i varan. Köparen har juhaft korrekt vetskap om det pris varan faktiskt betingar, låt vara att han haften oriktig föreställning om prisets förmånlighet. Härtill kommer att de befogenheterden tvingande lagen stäUer till köparens förfogande vid fel i varan lämpar sigmindre väl vid en missvisande prisuppgift av nu berörd typ. I motsats till vadsom är fallet beträffande ovederhäftiga upplysningar om varans beskaffenheteller användning torde det nämligen vålla avsevärda svårigheter att i dessasituationer avgöra vad som skall räknas som väsentiigt fel och sålunda medgerätt att häva köpet. Motsvarande gäller möjUgheten att beräkna ett avdrag på köpeskUlingenvid ringa fel. I undantagssituationer kan det tänkas att en köpare har handlatunder inflytande av en felaktig föreställning om vad den köpta varan faktisktkostar, t. ex. om avtal har träffats utan att priset har preciserats iavtalet. I fall av denna specieUa typ torde köparen i och för sig ha möjlighetatt med stöd av allmänna avtalsrättsUga regler göra gällande att avtalet ärogiltigt eUer skall tolkas i enlighet med hans förutsättning. Denna frågalämpar sig inte för reglering i konsumentköplagen. Mot bakgrund av det nuanförda har jag kommit tiU den uppfattningen att 7 § inte bör omfattamissvisande uppgifter om varans pris. Vad jag har anfört beträffande missvisande prisuppgifterhar till stor del aktualitet även i fråga om sådana uppgifter om varan som avutredningen benämns "kringuppgifter". Utredningens bedömning attsädana uppgifter bör falla utanför tillämpningsområdet för 7 § har allmänt godtagitsvid remissbehandlingen. Med hänsyn härtill och då marknadsföringslagenerbjuder tillfredsställande möjligheter att komma till rätta med otillbörliga säljmetoderi detta hänseende finner jag inte skäl att frångå utredningens förslag på dennapunkt. Liksom utredningen vill jag erinra om att en kringuppgift kanvara att uppfatta som t. ex. en garanti för viss kvalitet hos varan. Haruppgiften denna innebörd, bör köparen, om uppgiften är missvisande, kunnaåberopa detta enligt 7 §. Som ytterligare förutsättning för att säljaren skall bliansvarig bör enligt utredningen krävas att det rör sig om en positivt oriktiguppgift om varan. Också på denna punkt har förslaget i allmänhet tillstyrktsvid remissbehandlingen. Ett par instanser däribland marknadsdomstolensmajoritet anser emellertid att med positivt oriktiga uppgifter börjämställas underlåtenhet att lämna upplysning om sådana egenskaper hos varansom köparen ägt räkna med och säljaren måste ha känt till (jfr 9 §lagförslaget). Enligt min mening har utredningen anfört goda skäl för atti princip begränsa paragrafens tillämpningsområde till fall av positiva uppgifter.Jag vUl erinra om att lagen också i fråga om 7 § avser att bereda köparen ettgrandskydd. Det står givetvis denne fritt att med stöd av de allmännareglerna om rättshandlings ogiltighet på grund av svek eller handlande i stridmot tro och heder i 30 och 33 §§ avtalslagen påtala underlåtenhet av säljarenatt upplysa om förhåUande som är av väsentlig betydelse för honom. Denomständigheten att 9 § konsumentköplagen behandlar även underlåtenhet avsäljaren att lämna upplysning hänger samman med den speciella situation somregleras i denna paragraf, nämligen att varan sålts i beflntiigt skick. Jagvill i denna del hänvisa till framställningen under 9 §. Jag vill vidareunderstryka att säljaren givetvis inte kan undgå påföljder på grand av vad somobjektivt sett är ett fel i varan enbart med hänvisning till att det inte ålegathonom att upplysa köparen om förekomsten av felet. De problem som ärförknippade med önskemålet om en förbättrad varuupplysning kan enligt min meningknappast lösas genom en aUmänt hållen regel i konsumentköplagen. Som påpekasav flera remissinstanser växlar förhållandena starkt mellan olika branscheroch varugrupper. Frågan om en utökad informationsplikt för tUlverkare och säljarebeträffande varornas egenskaper och användning, t. ex. genom ett utbyggtvarudeklarationssystem, undersöks f. n. av varudeklarationsutredningen (H1972: 01). Frågan har också visst samband med det arbete som bedrivs avreklamutredningen. Med hänsyn tiU det anfördaanser jag att 7 § åtminstone f. n. i princip bör begränsas tUl fall avpositiva uppgifter. Det är möjligt att denna ståndpunkt kan behöva omprövas omdet genom författningsbestämmelser eller branschpraxis kommer till ståndnormer av innebörd att vissa upplysningar alltid skall lämnas konsumenten vidsaluförande av viss typ av vara, exempelvis uppgifter om förhållanden somköparen bör känna till för att kunna använda varan utan risk för att dennaförstörs eller annan skada uppstår. En närbesläktad fråga ärom den tvingande regleringen bör, som utredningen föreslär, avse enbart fallav oriktiga uppgifter eller om den bör utsträckas också till vilseledandesådana. Bland remissinstansema råder delade meningar på denna punkt. Flertaletinstanser däribland KO och näringslivet godtar utredningens förslag menförslaget kritiseras av bl. a , TCO och reklamutredningensmajoritet. TiU förmån för attbegränsa konsumentköplagens reglering till oriktiga uppgifter talar framför alltatt säljarens ansvar enligt 7 § bör inträda oavsett uppsåt eller oaktsamhetoch som jag har framhållit i princip inte omfatta underlåtenhet attlämna viss uppgift. Dessa synpunkter innefattar emellertid inte något avgörandehinder mot att paragrafen utsträcks att gälla också fall av vilseledandeuppgifter. En förutsättning för en sådan utvidgning bör dock vara attregleringen annars skulle bli ineffektiv eller i vart fall av mindre värde förkonsumenten. Deremissinstanser som kritiserar utredningens förslag framhåller bl. a. att detär betydligt vanligare att uppgifter i reklam o. d. är vilseledande än att deär direkt felaktiga. Denna synpunkt förtjänar enligt min mening att starktunderstrykas. Ett viktigt skäl för att i straffbestämmelsen i 2 §marknadsföringslagen har valts uttrycket "vilseledandeframställning" är att det i äldre lags förbud mot illojal reklam upptagnauttrycket "oriktig uppgift" enligt vad erfarenheten visat var försnävt utformat för att ge tillräckliga möjligheter att ingripa mot klartmissvisande framställningar i reklam. Det finns enUgt min mening anledning attbefara att en begränsning av säljarens civilrättsliga ansvar tUl oriktigauppgifter skulle leda till liknande resultat. Detta måste ses som ett starktargument för en närmare anpassning av konsumentköplagens regler på denna punkttill bestämmelsen om straff för vilseledande framställning i 2 §marknadsföringslagen. Mot en sådan anpassningkan visserligen invändas att man härigenom i viss män skulle göra avsteg frånprincipen att 7 § skall vara tillämplig bara i fråga om positiva uppgifter. Enutvidgning av paragrafen tUl att omfatta även vilseledande uppgifter skulleemellertid enligt min mening inte på något avgörande sätt rubba denna princip.En så utformad regel kan nämUgen inte anses innebära att man inför någonupplysningsplikt för säljaren. Det står alltjämt denne fritt att avstå från attlämna några upplysningar om varan i det ena eller andra hänseendet. Om hanväljer att lämna upplysningar ålägger emeUertid regeln honom att undvika attgöra detta pä sådant sätt att köparen blir vilseledd. En regel som gör säljarenansvarig för vilseledande uppgifter skulle sålunda täcka bl. a fall av det slagsom nämns i förarbetena till marknadsföringslagen (prop. 1970: 57 s. 68),nämligen att en annons som bara innehåller korrekta uppgifter ändå blir attanse som vilseledande, därför att viktiga upplysningar har utelämnats ellerdärför att annonsen fått en layout som gör att den till en mindre uppmärksamläsare förmedlar ett annat intryck än den gör till den som studerar annonsennoggrant. Denifrågasatta utvidgningen av 7 §:s räckvidd synes mig inte heller från andrasynpunkter innebära några nämnvärda nackdelar. Jag vill betona att ett viktigtkorrektiv mot missbrak av bestämmelsen från köparens sida ligger i det krav påorsakssamband mellan uppgiften och köpet som jag strax skall beröra. Jag villäven framhålla att en ändring av nu åsyftat slag har flera fördelar. Till en börjanvinns större överensstämmelse med marknadsföringslagen. För köparen skulle detvidare sannolikt vara svårt att förstå att en uppgift som är vUseledande meninte oriktig kan föranleda vitesförbud eUer eventuellt straff enligt dennäringsrättsliga lagen men ingen civilrättsUg påföljd enligt konsumentköplagen.Ytterligare bör poängteras att ett ansvar också för vilseledande uppgifter kanantas medföra större försiktighet vid utformningen av reklam och andrameddelanden som är riktade till allmänheten. tillkommer att risken för kringgående av lagen minskas betydligt. Vid övervägande av det nuanförda har jag kommit till den uppfattningen att 7 § bör utsträckas att gällainte bara oriktiga utan också vilseledande uppgifter. Av skäl motsvarande demsom har anförts vid tillkomsten av 2 § marknadsföringslagen (prop. 1970: 57 s.94) anser jag det dock tiUräckligt att i lagtexten endast nämna"vilseledande" uppgifter. Vad härefter angår den avutredningen uppställda förutsättningen att uppgifterna skall ha inverkat påköpet finner jag det naturligt att lagen innehåller krav härpå. Någon annanuppfattning har inte heller kommit till uttryck i remissyttrandena. Jagbiträder utredningens förslag i denna del. Med anledning av vissapåpekanden om den närmare utformningen av kausalitetskravet vill jag i likhetmed utredningen anföra att det bör ankomma på köparen att göra antagligt attuppgiften har haft inflytan de på köpet. Det synes mig inte skäligt att, somnäringslivet förordar, ställa upp ett strängare beviskrav. Ett sådant kravskulle uppenbarligen skapa risk för att köparen i mänga fall inte får någotskydd genom bestämmelsen, eftersom det ofta skulle vara svårt att prestera fuUbevisning om i vad mån en viss uppgift har påverkat köparens handlande. framhåller bör köparen givetvis inte kunna åberopa en uppgift somhan inte har fäst någon vikt vid eUer ens haft kännedom om före köpet. Ikonsekvens härmed bör det inte heller vara möjligt för köparen att enligt 7 §åberopa t. ex. en felaktig bruksanvisning som han fått kännedom om först efterköpet. Jag delar således KO:s uppfattning att kausalitet mellan denvilseledande uppgiften och köpet måste föreligga också i ett sådant fall. Det sist sagda innebär attköparen inte kan på 7 § konsumentköplagen grunda några anspråk mot säljaren omvaran efter köpet skadas på gmnd av att köparen behandlat den enligt enbraksanvisning, vilken tUlhandahållits av säljaren men vars innehåll i och försig inte haft någon inverkan på köpet. Härmed är emellertid inte sagt attköparen skulle stå helt utan möjlighet att göra gällande några befogenheter motsäljaren i en sådan situation. Om denne kan anses ha handlat vårdslöst genomatt tillhandahålla den felaktiga bruksanvisningen torde sålunda köparen oftakunna fordra skadestånd av honom med stöd av allmänna skadeståndsrättsligaregler. I vissa fall torde köparen också kunna göra gällande att det harinneburit fel i varan att denna sålts tillsammans med en felaktig bruksanvisning,liksom att den sålts utan någon bruksanvisning alls. Motbakgrund av det anförda föreslår jag att huvudregeln om säljarens ansvar föruppgifter om varan ges följande innehåll. Har säljaren vid köpet eller påvarans förpackning eller i annons eller annat meddelande, som är avsett attkomma till allmänhetens eller köparens kän- nedom,lämnat vilseledande uppgift om varans beskaffenhet eller användning och kanuppgiften antas ha inverkat på köpet, skall varan anses behäftad med fel. Ifråga om regelns närmare innebörd vill jag i första hand hänvisa till vadutredningen har anfört. Härutöver vill jag framhålla följande. Bestämmelsenbygger på begreppet "uppgift". Att härmed inte avses uppgifter avallmänt lovprisande natur torde vara uppenbart utan särskilt förtydligande ilagtexten. Även med detta förbehåll täcker emellertid begreppet uppgift enmycket vid skala av meddelanden och uttalanden av olika slag. Bestämmelsenomfattar inte bara framstäUningar som är riktade till allmänheten utan ävensådana uppgifter som lämnas till den enskilde köparen vid köpet. Fråganom en uppgift är vilseledande skall bedömas från objektiv synpunkt. Denenskilde köparens uppfattning om uppgiftens vilseledande karaktär skall alltsåinte vara avgörande för bestämmelsens till-lämpning. Iutredningens förslag anges rättsföljden vid oriktig uppgift om varan meduttrycket "äger köparen göra gällande befogenhet enligt 4 eller 5 §".För egen del har jag funnit uttrycket "skall varan anses behäftad medfel" vara bättre ägnat att ange syftet med regeln. Härigenom markeras attköparen i situationer av det slag regeln avser också har möjlighet att göragällande felansvar enligt den allmänna köplagen. Detta innebär bl. a. attköparen, om varan på grund av 7 § konsumentköplagen skall anses felaktig ochnågon friskrivningsklausul inte förekommer, hat möjlighet att fordra skadeståndav säljaren enligt köplagens regler. Deav utredningen föreslagna undantagen från huvudregeln om säljarens ansvar föregna uppgifter (första stycket andra punkten) har kritiserats av KO och LO.Kritiken riktar sig väsentligen mot det senare av undantagen ("friskrivningsfaUet").Detta bör enligt KO modifieras och enligt LO helt utgå. Delademeningar råder inte om att viss rättelsemöjlighet bör stå säljaren till budsså att han t. ex. kan korrigera ett i och för sig ursäktligt misstag vidlämnande av uppgift om varan. För att hindra att en undantagsregel med dettasyfte gör huvudregeln illusorisk uppställer utredningen krav på att rättelsensker "tydligt". Jag finner denna regel innefatta en lämpligavvägning mellan säljarens och köparens intressen. Jag biträder alltsåförslaget i denna del. De av utredningen anförda exemplen åskådliggör enligtmin mening väl tydlighetskravets innebörd. Rättelsen måste givetvis för att fånågon verkan ha skett att den kunnat påverka köparensbeslut. Med anledning av vissa uttalanden i näringslivets remissyttrande villjag framhålla att en vid förberedande överläggningar om köpet lämnadvilseledande uppgift inte kan anses ha blivit tydligt rättad enbart därigenomatt det slutligen upprättade kontraktet fått ett innehåll som avviker frånuppgiften. Detandra av de undantag utredningen förordar avser det fallet att säljaren harsaknat kännedom om uppgiftens oriktighet och det för köparen klart framgåttatt säljaren inte åtagit sig något ansvar för att den är riktig.Undantagsbestämmelsen har i denna del kritiserats framför allt från den synpunktenatt regeln ökar säljarens möjligheter att friskriva sig från ansvar förriktigheten av t. ex. uppgifter i reklamen för varan. Det skall inte bestridasatt det föreslagna undantaget kan innebära viss risk beträffande huvudregelnseffektivitet. För min del är jag inte övertygad om att undantagsregeln behövsför att tillgodose säljarens berättigade intresse. Om säljaren, somhan lämnar viss uppgift, tydligt förklarar att han inte vågar ta något ansvarför att uppgiften är korrekt är det svårt att inse att uppgiften skulle kunnainverka på köpet. Har säljaren friskrivit sig på ett så oklart sätt att köparenändå blir vUseledd synes det mig rimligt att säljaren också får stå förkonsekvenserna därav. Jag har av nu angivna skäl inte tagit upp nägon motsvarighettill den av utredningen föreslagna friskrivningsmöjligheten i 7 § förstastycket. Jag vill emellertid understryka att det knappast torde föreligga nägonstörre skillnad i sak mellan utredningsförslaget och mitt förslag. Ienlighet med vad som har anförts i den allmänna motiveringen (6.2.4) bör i 7 §andra stycket meddelas en bestämmelse om säljarens ansvar för uppgift somhärrör frän annan än säljaren själv. Ansvaret bör i enlighet med utredningensförslag avse uppgifter som tillverkare eller annan som har tagit befattning medvaran i tidigare säljled har lämnat för egen eUer säljarens räkning. Liksomenligt första stycket bör ansvaret täcka inte bara oriktiga utan ocksåvilseledande uppgifter vUka kan antas ha inverkat på köpet. För att en uppgift avannan än säljaren skall kunna åberopas mot denne krävs enligtutredningsförslaget att säljaren har åberopat uppgiften eller måste ha insettdess oriktighet. I detta avseende har förslaget utsatts för viss kritik underremissbehandlingen. Den mest långtgående kritiken anförs av statenskonsumentråd och LO, vilka föreslår att dessa villkor helt slopas. Som skälhärför anförs bl. a. att säljaren inte bör få vidarebefordra sådana uppgifterfrån tredje man som han inte med utgångspunkt i normal fackkännedom ocherfarenhet på området kan svara för. Om säljaren ändå av misstagvidarebefordrar en uppgift, bör han ansvara härför och ha regressrätt mot denursprunglige uppgiftslämnaren. Förden enskilde konsumenten är det otvivelaktigt ett starkt önskemål att han skallkunna lita på de uppgifter han får om saluförda varor, vare sig de lämnas iannonser, på skyltar eller varuförpackningar eller på annat sätt och oavsettom det är säljaren själv eller tUlverkaren eller någon annan i säljkedjan somstår för uppgiften. Jag delar därför det synsätt som ligger bakom konsumenträdetsoch LO:s kritik och jag anser att manbör verka för en utveckling i denna riktning. Det synes mig emellertid myckettveksamt om det är rimligt att nu lägga på säljaren ett i princip strikt ansvarför alla uppgifter som har lämnats om varan av tillverkaren eller annan itidigare säljled. En sådan ordning skulle innebära att säljaren blev ansvarigför innehållet i reklam vars förekomst han kanske över huvud taget inte harkänt till och för riktigheten av uppgifter, som han i praktiken saknarmöjlighet att kontrollera, exempelvis därför att de är avfattade på främmandespråk eller avser förhållanden av teknisk eller liknande karaktär, vUka uppenbarligenligger utom ramen för hans fackkunskap. Inför man ett sådant ansvar för säljarenaktualiseras frågan om rättelse- och friskrivningsmöjligheter motsvarande demsom utredningen har föreslagit i fråga om säljarens egna uppgifter. Det kanfinnas risk för att säljama i stor utsträckning skulle utnyttja sådanamöjligheter, vUket skulle leda till att konsumenterna får sämre information om varomaän f. n. Det synes vidare inte kunna komma i fråga att lägga på säljare idetaljhandelsledet ett så strängt ansvar som här har ifrågasatts utan att detfinns garantier för att de i sin tur kan vända sig med ersättningsanspråk motdem som är ansvariga för de oriktiga uppgifterna. Jag är emellertid inte bereddatt nu förorda några lagregler om förhållandet mellan olika led på säljarsidan.Med hänsyn till det nu anförda kan jag inte biträda uppfattningen att de avutredningen uppställda förutsättningama för säljarens ansvar skaU utgå ur andrastycket. Som framgår av den allmänna motiveringen (6.2.7) anser jag emellertidatt köparens möjlighet att få ersättning från tredje man som har lämnat enoriktig uppgift bör utvidgas i förhållande till vad utredningen föreslår. Jagåterkommer tUl denna fråga vid 14 §. förslag skall säljaren svara för uppgift som härrör fråntillverkaren eUer annan tredje man, om han har "åberopat uppgiften".KO har kritiserat detta uttryck och gjort gällande att dess innebörd inte ärhelt klar. För egen del vill jag anföra följande. Säljaren bör vara ansvarig föruppgift som lämnats av tillverkare eller annan tredje man, oavsett om han varitmedveten om att uppgiften är vilseledande, i sådana fall då han aktivtmedverkat för att vidarebefordra uppgiften till köparen. Som exempel på ensådan situation kan nämnas att han har överlämnat en av tillverkaren utgivenbroschyr rörande varan. Även det fallet att säljaren tillhandahållitinformationsmaterial från tillverkaren genom att lägga fram det i sin butik såatt det framgår att han avser att kundema skall ta del av informationen böromfattas av ansvaret. Däremot bör säljaren inte utan vidare vara ansvarig försådana uppgifter som finns att läsa på förpackningar som är uppställda i ensjälvbetjäningsbutik. Enligt min mening torde uttrycket "åberopa" geen i huvudsak riktig bild av hur långt säljarens ansvar bör sträcka sig. Jaghar därför ansett mig kunna godta detta uttryckssätt. De av KO påtaladetolkningsproblemen synes mig inte behöva bli alltför besvärande. Detkan i vissa situationer vara tveksamt om en uppgift, som ursprangligen härrörfrån tUlverkaren, har lämnats av säljaren själv tUl köparen på sådant sätt atthans ansvar skall bedömas enligt första stycket eller om uppgiften enbart haråberopats av säljaren och alltså andra stycket är tillämpligt. Dettagränsdragningsproblem torde emellertid sakna praktisk betydelse såvitt gällersäljarens ansvar, eftersom detta i sak blir detsamma i bägge fallen. För detfall att en uppgift om varan härrör från tredje man som inte är att hänföra tUltidigare säljled blir andra stycket uite tillämpligt. Det kan vara fråga omexempelvis uttalanden av en privatperson eller av en officiell institution somhar provat varan. Om säljaren i sin argumentering använder sig av en sådanuppgift får han dock i regel anses ha lämnat uppgiften och han blir då ansvarigenligt reglerna i första stycket om uppgiften är vilseledande. Ävenom säljaren inte har åberopat tredje mans uppgift bör han enligt utredningensvara för denna om han måste ha insett dess oriktighet. Jag ansluter mig iprincip till utredningens förslag även i denna del. Kravet på bevisningbeträffande säljarens insikt om uppgiftemas vilseledande karaktär böremellertid ställas lägre än utredningen föreslår. Jag förordar därför att orden"måste ha insett" byts ut mot "uppenbarligen borde hainsett". Härigenom markeras att säljaren blir ansvarig för uppgiften ävenom han faktiskt inte insett att den var vilseledande, nämligen om man med fogkan utgå från att en person med den fackkunskap som säljaren har eller ger sigut för att ha med iakttagande av skälig aktsamhet måste ha fått klart för sigatt uppgiften var vilseledande. Medden nu förordade lösningen behöver inte i andra stycket tas upp någonmotsvarighet till den regel om rättelse som ingår i första stycket andrapunkten.