prop · FW03166 · 1973-12-31 00:00:00 — Det avgörande villkoret för rätt att låna ettvapen som får användas för älgjakt bör vara att låntagaren har samma personligaförutsättningar att använda vapnet på betryggande sätt som tiUståndshavaren.Enligt min mening bör i tiUämpningsföreskrifterna till VL uppställas krav påalt den som söker tUlstånd har avlagt prov av närmare angiven beskaffenhet. Medhänsyn härtiU bör i VL föreskrivas att utiåning av sådant vapen får ske endasttill den som genom avlagt skytteprov eller på annat sätt visat att han är lämpUgatt inneha sådant vapen såvida inte utlåningen endast avser provskjulning,övning eller tävling på skjutbana. Den som bär skjutvapen är enligt 18 § 1 mom VFskyldig alt medföra de handlingar som visar att han är behörig att innehavapnet vare sig del är hans eget vapen eller han innehar det som lån. Avsiktenhärmed är att den som bär ett vapen på anfordran genast skall kunna visa atthan är berättigad därtill. Är det i sådant fall fråga om etl lånat vapen somfår användas för jakt på älg, ett s.k. klass l-vapen, bör låntagaren därför, ikonsekvens med vad jag har föreslagit, enligt min mening vara skyldigatt medföra förutom avskrift av långivarens tillstånds- eller deklarationsbevis intyg om godkänt prov eller annat bevis om att han uppfyller alla fordringarför innehav av sådant vapen. Dethar från flera håll betecknats som otillfredsställande all kulsprutepistoleroch enhandsvapen licensfrilt kan lånas ut under samma förutsättningar som f.n. gäUerför övriga skjutvapen. Med hänsyn till dessa vapens större farlighet ochbegärlighet som stöldobjekt och hjälpmedel vid grov brottslighet har det gjortsgällande att strängare regler borde gälla för dessa vapens del. De anfördasynpunkterna har i promemorian vunnit beaktande och föranlett förslag om enbestämmelse, enligt vilken ifrågavarande typer av vapen får lånas ut endast föranvändning i upplålarens närvaro. Förslaget har tillstyrkts av någraremissinstanser. Andra har velat gå längre i restriktivitet. Från något hållhar t.o.m. hävdals att licensfri utlåning av ifrågavarande vapen över huvudinte bör få förekomma. Andra remissinstanser åter har bestämt uttalat sig moten skärpning av nuvarande bestämmelser. Denna instäUning har bl.a. defrivilliga skytteorganisationerna, som framhåller att förslagets genomförandeskulle innebära betydande svårigheter för deras av statsmakterna understödda verksamhet. Sombelyses av remissutfallet föreligger i denna del starka motstående intressensom var för sig förtjänar att beaktas. Det är svårt att säga vilken lösning somkan anses representera den rimligaste avvägningen mellan dessa intressen.Ökningen av våldsbrott vid vilka skjutvapen av ifrågavarande typer har kommittill användning är givelvis ytterst oroande. Om det kan antas att en skärpningav den här diskuterade bestämmelsen bidrar till all i viss utsträckning stävjadenna utveckling, bör man emellertid enligt min mening inte tveka att genomföraden även om det måste ske till priset av konsekvenser som från andra synpunkterinte är önskvärda. Den nuvarande ordningen ger den enskilde tiUståndshavarenrelativt stort utrymme att efter eget bedömande låna ut sitt vapen alt underviss tid självständigt handhas av annan. En felbedömning av låntagarens person kanske med följd att ett vapen kommer i orätta händer. För egen del har jag därförkommit till uppfattningen att inskränkningar bör göras i rätten att licensfriltlåna ut här aktuella vapen. Alt helt förbjuda sådan utlåning bör dock intekomma i fråga. Som huvudregel bör i linje med vad som har föreslagitsi promemorian gälla att utiåning får ske för användning endast i upplålarensnärvaro. Vissa undanlag från denna regel lär emellertid kunna medges. Kravet påupplåtarens närvaro torde sålunda inte behöva upprätthållas för fall dålåntagaren själv på grund av tillstånd är berättigad att inneha eget vapen avsamma art. Är det lånade vapnet avsett att användas endast vid övning ellertävling som äger rum under kontroll av sammanslutning som avses i 9 § VF, börman också kunna avstå från kravet på att upplåtaren skall vara närvarande.Härigenom undviker man i allt väsentiigt de olägenheter som annars skulleuppkomma för de frivUliga skytteorganisationerna. För att syftet med denändrade regleringen inte skaU förfelas bör emellertid upplåtelsen i sistnämndafall i princip ej fä gälla än som går åt för övningen ellertävlingen saml för färd till och från skjutplalsen. Deförslag som jag nu har lagt fram hänför sig till vad som bör gälla vid utlåningfrån enskild tUlståndshavare. Som jag nämnde inledningsvis har skytteföreningaroch vissa andra sammanslutningar också rätt all låna ut av dem disponeradevapen till sina medlemmar för övning eller lävUng. Styrelsen försammanslutningen har i dessa fall f.n. tämligen fria händer alt bestämmavillkoren. Den för enskild person föreskrivna maximeringen av utläningstidengäller sålunda inte för lån från sammanslutning. Det synes emellertid enligtmin mening knappast kunna göras gällande att den principiella synpunkt somligger bakom den tidsmässiga begränsningen i fråga om lån frän enskUdvapeninnehavare, nämligen att den som mera varaktigt vUl inneha ett lånat vapenalltid bör bli föremål för föreskriven prövning i etl tillståndsärende, har väsentligtmindre tyngd när det gäUer en sammanslutnings lån tiU en medlem. Även sådanalån bör därför tidsbegränsas. Det är vidare uppenbart att en sammanslutningaldrig får låna ut vapen till den som kan antas komma att missbruka det. Inteheller bör utlåning få ske liU den för vUken skjutvapen har förklaratsförverkat eller tiUstånd till innehav av skjutvapen har återkallats eller sommeddelats förbud mot fortsatt innehav av sådant vapen. Vid sådant förhållande föreslårjag alt den nya lagens allmänna bestämmelser om utlåning av skjutvapen blirgemensamma för enskild person och sammanslutning. Desynpunkter som jag har framfört angående behovet av speciellainskränkningar i rätten att låna ut särskilt farliga vapen enhandsvapen ochkulsprutepistoler gör sig enligt min mening gällande även i fråga omutlåningen av sådana vapen från sammanslutning lill medlem. Utiåning frånsammanslutning till medlem som inte har eget tiUstånd att inneha ett sådantvapen av motsvarande art bör sålunda få ske endast för användning i upplåtarensnärvaro och vid övning eller tävling som äger rum under kontroll avsammanslutningen. Detta innebär en skärpning av nuvarande reglering. Enligt nugällande tillämpningsföreskrifter lill VF gäUer nämligen, såvitt avser kulsprutepistol,att utiåning får ske inte bara till övning eller tävling som äger rum undersammanslutningens kontroll utan även i annat fall så snart låntagaren är enmedlem som har fyllt och som i fråga om de personliga kvalifikationernamotsvarar högt ställda krav. Jag föreslår sålunda även en viss inskränkning isammanslutningarnas utiåningsrätt i fråga om nu berörda vapen. Beträffandevapenhandlare- ill att lämna ut skjutvapen och ammunition tillspekulant för provskjutning gäller f.n. inga andra begränsningar än att spekulantenskall ha fyUt , att beslut inte har meddelats som innebär att honomtillhörigt vapen förklarats förverkat eller vapentillslånd återkallats samt atthan inte skäligen kan antas komma att missbruka vapnet. 1 promemorian föreslås,alt utläningstiden även i dessa fall maximeras pä samma sätt som gäller för utiåningfrån enskild, dvs. Beträffande kulsprutepistol samt pistol ochannat fickvapen förordas vidare samma inskränkningar som föreslagits i fråga omenskildas utlåning av sådana vapen. Krav på att handlaren skall vara närvarandevid skjutningen anses dock inte behöva upprätthållas för fall då spekulanten ärsammanslutning som avses i 9 § VF. Enligt förslaget skall i andra fall närvarokravetanses uppfyllt, om i stället för tiUståndshavaren eller föreståndare förrörelsen sådan vikarie som avses i 28 § VF eller annan i rörelsen anställdperson som godkänts av polismyndigheten för uppgiften är närvarande vid provskjulningen. I likhet med del alldelesövervägande antalet remissinstanser ansluter jag mig tiU förslaget om en maximeringav utlåningstiden. Jag anser det också naturligt att vapenhandlarnasmöjligheter att lämna ut särskilt farliga vapen för provskjutning begränsas ienlighet med promemorieförslaget. Handeln med dessa vapen lär inte ha så storomfattning att del föreslagna systemet, såsom befarats från något håll underremissbehandlingen, behöver medföra några större svårigheter i den praktiskatillämpningen. Alt kravet på handlarensnärvaro är uppfyllt om föreståndare eller vikarie för honom är med vid provskjulninganser jag så självklart alt det inte behöver sägas ut i författningstexten. Föratt ytterligare underlätta förfarandet föreslår jag emellertid att det skallöppnas möjlighet för vapenhandlare att efter medgivande av polismyndigheten iförevarande sammanhang anlita även annan än den som är anställd i hans rörelse föratt närvara vid provskjutningar. Jag vUl i detta sammanhangslutligen understryka det i promemorian gjorda uttalandet att sådan provskjulningsom del här är fråga om aldrig får ske i form av jakt efter levande villebråd.För att undanröja varje möjlighet till missförstånd på denna punkt föreslår jagatt det i författningstexten klart anges att vapenhandlares utiåningsrätt ärbegränsad lill att avse provskjulning på skjutbana. 4.4Vapen som ingår i dödsbo eller konkursbo Nären vapeninnehavare avlider åligger det vid straffansvar den som har vård omboet att underrätta polismyndigheten i orten om vapeninnehavet (19 § VF). Ominte vapnet därefter på grund av t.ex. arvskifte eller försäljning övergår iannans ägo kommer det under en fortsall obestämd tid att utgöra dödsboetsegendom. Det är inte ovanligt att den som har vård om boet under sådanaförhållanden frivilligt lämnar vapnet till polisen för förvaring och del kan iså fall bli liggande där . Förvaring av sådana vapen kansärskilt i större polisdistrikt bli en betungande uppgift för myndigheten. Omvapnet å andra sidan inte har lämnats in för förvaring, kan resultatet bli attdet kommer att finnas tiUgängligt för ett antal personervars lämplighet att ha hand om skjutvapen aldrig har prövats i föreskrivenordning. Dessutom kan vapnet i sådant fall sannolikt oftare än annars komma attförvaras på ett sätt som inte är betryggande från säkerhetssynpunkt. Fleraremissinstanser har påtalat ifrågavarande brister i det nuvarande systemet ochhar föreslagit införande av regler som syftar tUl att förkorta tiden föravvecklingen av ett dödsbos vapeninnehav. Föregen del är jag beredd att instämma i kritiken mot gällande ordning på dennapunkt. Det är sålunda även enligt min mening en brist att man från det allmännassida nu inte har möjlighet att förhindra att en relativt obestämd kretspersoner, bland vilka det ibland kan finnas sådana som i detta sammanhang ärklart olämpliga, får ha hand om skjutvapen. Inte hellerär det ändamålsenligt att vapen som har lämnats i polisens förvar kan bliliggande kvar där . Frånpolishåll har föreslagits en ordning som innebär att den som har vård om etldödsbos vapen vid straffansvar kommer att bU skyldig att se till att vapnetövergår i ny ägo . Eftersomdet inte kan förutsättas att det i praktiken alltid skall vara möjligt att nåenighet mellan samtliga dödsbodelägare angående dispositionen av boets egendomsynes den förordade lösningen med ett under straffhot framtvingat skifte eUerförsäljning inte böra komma ifråga. Däremotbör det enligt min mening inte finnas någon avgörande invändning mot ett systemsom innebär att det allmänna får rätt att överta vapen efter en avliden, omdödsboets vapeninnehav inte har upphört . Enligt min mening börettår,räknat från dödsfallet, vara tillräckligt för dödsboet all söka avvecklasht vapeninnehav. Dödsbodelägarna har då fått skäligt rådrum inte bara för attnå enighet om hur det skall förfaras med vapen som ingår i dödsboet utan ävenför att söka verkställa den åtgärd man enats om och därvid eventuellt ävenpröva flera föreliggande alternativ. Det bör i detta sammanhang anmärkas alldet inte finnsnågot hinder mot att dödsboels vapeninnehav avvecklas innan den övrigaegendomen i boel skiftas. Detta kan ske antingen genom etl partiellt skifteeller genom överlåtelse av vapnet lill en utomstående. Om delägarna i ettdödsbo under sådana förhållanden inte bryr sig om eller förmår alt inom denangivna liden avveckla sitt vapeninnehav kan det enligt min uppfattning knappastfrån någon synpunkt anses stötande att de förlorar rätten att vidare disponeraöver vapnet. Fråganär då i vUken form det allmänna skall överta vapnet och i vad mån dödsboetskall få ersättning för vapnets värde. Del naturligaste är därvid all använda etlinlösenförfarande av motsvarande slag som redan nu förekommer exempelvis nären dödsbodelägare har tillskiftats vapen men sedan fått avslag på sin ansökanom tillstånd tUl innehavet. För detta fall gäller bl.a. alt värdet, eftervilket inlösen skall ske, normalt skall beräknas efter det pris som kanpåräknas vid försäljning till en vapenhandlare. En motsvarande lösning i dettasammanhang kan i och för sig tänkas medföra den nackdelen för det allmänna attett dödsbo, där ingen delägare är intresserad av att bli ägare till ell visstvapen, kan komma att finna det fördelaktigare att låta statsverket inlösavapnet än att påtaga sig det besvär och de kostnader som en försäljning tUlbehörig person kan medföra. Sådana farhågor får emellertid inte stå i vägen förden i övrigt mest ändamålsenliga lösningen, nämligen alt värderingen av detinlösta vapnet skall ske efter samma normer som gäller för andra inlösenfaU.Jag föreslår därför en bestämmelse av innebörd att vapen som finns kvar idödsbos ägo sedan etl år har förflutit efter dödsfallet skall inlösas avstaten, om inte ansökan om tiUstånd till innehav av vapnet harkommit in till behörig myndighet. Detär emellertid inte uteslutet all del kan förekomma fall då särskUda omständighetergör att en tillämpning av den förordade regeln skulle le sig oskälig. Somexempel kan nämnas fall då en dödsbodelägare, vars medgivande fordras för enöverlåtelse av dödsboets vapen, inte kan nås eller då allvarligt menade försökalt avyttra ett måhända dyrbart eller särpräglat vapen inte har gett önskatresultat inom den tid som sålunda normalt är medgiven för avveckling avinnehavet. Med tanke på dessa eller Uknande situationer då ett omedelbartinlösenförfarande kan framstå som obiUigl bör det enligt min mening öppnasmöjlighet att efter särskild ansökan härom inom den aktuella tidsfristensutgång förlänga den med högst i sänder. Om någon ansöker omtillstånd att få förvärva ett vapen från dödsbo inom den föreslagna tiden bördetta vidare innebära att lidsfristen automatiskt förlängs. Denna förlängningbör bestämmas från avslag i tillståndsärendel. Avsäkerhetsskäl anser jag det vidare nödvändigt med en regel som medger altpolismyndigheten redan innan inlösen blir aktuell får rätt all ombesörjaförvaringen av vapen som tillhör dödsbo, när särskilda skäl föranleder det. Entillämpning av en sådan bestämmelse kan exempelvis bli aktuell i fall då en dödsbodelägareeller annan som har vård om eller tillgång lill vapnet inte själv fyller dekrav som gäller för innehavstillstånd eller om dödsboet uppenbarligen saknarförmåga eller vilja att ordna med en betryggande förvaring av vapnet. Den sålunda förordaderegeln om möjlighet för polismyndighet alt tvångsvis omhänderta etl vapen förförvaring bör självfallet inte utnyttjas annat än då en sådan åtgärd bedöms somangelägen från säkerhetssynpunkt. I första hand bör myndigheten givetvis strävaefter att det eller de förhåUanden som aktualiserar omhändertagande bUrundanröjda genom åtgärder från dödsboels sida. Jag viU redan i detta sammanhangbetona, att kraven på en betryggande förvaring av skjulvapen gör sig särskiltstarkt gällande i fråga om vissa typer av vapen t.ex. pistoler,kulsprutepistoler och andra automatvapen. Genomett omhändertagande för förvaring ådrar sig polismyndigheten bl.a. enskyldighet att hålla vapnet tillgängligt för spekulanter och att även i övrigtse till att en frivillig överlåtelse till behörig person inte förhindras eUeronödigtvis försvåras. Däremot åligger del inte polisen all vidta särskildaåtgärder för alt vårda egendomen. I den mån särskild vård fordras, får dödsboetse till att den kommer till stånd och bekosta den. Det förfarande som bör tiUämpasnär ett vapen skall omhändertas för förvaring bör lämpligen vara detsamma som bUraktuellt när ett vapen skall inlösas av statsverket. Detta innebär att den somhar vården om vapnet blir skyldig att efter anmaning och inom därvid särskUtangiven lid avlämna det lill polismyndigheten eller till den som myndighetenbestämmer. Underlåtenhet alt fullgöra sådan skyldighet behöver inte varasärskilt straffbelagt. 1 stället bör bestämmelserna på detta område ges den innebördenatt den som underlåter att efterkomma en sådan anmaning som del här är fråga omriskerar att drabbas av ansvar för olaga vapeninnehav. En sådan ordning kanåstadkommas genom en föreskrift som anger att eljest gällande krav på tillståndför innehav av vapen inte skall gäUa för dödsbo förrän den i etl särskiltmeddelat beslut om skyldighet att avlämna vapnet utsatta tidsfristen har gåtttill ända. Idet föregående har jag bara talat om vapen. De synpunkter som jag har anförtgäller emellertid också för ammunition som hör till vapen som ingår i dödsbon.Jag föreslår därför att samma regler skall bli tillämpliga även på ammunitionsom ingår bland dödsbos tillgångar. Eftersom tUlståndskravet för ammunUion ärknutet till förvärvet och inte till innehavet behövs en särskildstraffbestämmelse för den som underlåter att efter särskild anmaning lämna inammunition. Härförordade bestämmelser angående möjlighet för polismyndighet alt i särskilda fall utfärda föreskrifter angående förvaring av vapen och ammunitionsom ingår i dödsbo bör enligt min mening även göras tillämpliga på motsvarandeegendom som ingår i konkursbo. 4.5Innehav av vapen för samlarändamål Detär inte helt ovanligt att privatpersoner samlar vapen. Företrädesvis torde detdå vara fråga om äldre vapen, men även tämligen moderna vapen har i ökadomfattning kommit att tilldra sig intresse från samlarsynpunkt. Dessaofta betydande anhopningar av vapen kan medföra särskUda problem och riskerfrån säkerhetssynpunkt. Inomde mUitära myndigheternas verksamhetsområde pågår etl fortiöpande och på senaretid intensifierat arbete för att förbättra skyddet för de anläggningar därvapen förvaras. Från polisens sida ägnar man pä motsvarande sätt ett stortintresse ål de frågor som hänger samman med förvaringen av vapen som innehas avskytteföreningar och av vapenhandlare. Allteftersom dessa ansträngningar gerpåtagliga resultat finns det anledning räkna med alt privata vapensamlingar kankomma att framstå som ett mer begärligt objekt för dem som på irreguljära vägarvill skaffa sig tUlgång till vapen än som hitintills varit fallet. Den latentafara som detta innebär får enligt min mening inte förbises eller undervärderasi detta sammanhang. Ilikhet med vad som anförts i departementspromemorian och av det övervägandeflertalet av remissinstanserna som har uttalat sig i denna del finner jaglösningen på ifrågavarande problem snarare bör gå ut på att söka åstadkomma attvapensamlingarna kommer att få ett för varje särskilt fall från effektivitetsynpunkllämpligt avpassat skydd mot tillgrepp än i en reglering som innebär att mangenerellt begränsar det antal skjutvapen som normalt skall få ingå i en privatvapensamling. Motbakgrund av anförda synpunkter men med tanke även på fall då det måhändainte är fråga om en samlarverksamhel men där säkerhetsaspekterna på grund avdet aktuella vapnets typ och sökandens tidigare innehav ändock kan vara likaframträdande föreslås i promemorian att polismyndighet skall få befogenhet atti samband med meddelande av innehavstillstånd vid behov ge bindande föreskiftom förvaring av det aktuella vapnet. När särskild anledning förekommer därtiUbör enligt promemorian sådan föreskrift få ges även i fråga om vapen som redan innehasmed stöd av tiUstånd eller på grund av deklarationsbevis. Motdetta förslag har egentligen endast haft allvarligainvändningar. Kritiken riktar sig dock uteslutande mot del förhåUandet att deförordade bestämmelserna medger att det kan komma att utfärdas föreskrifter somavser förvaring inom bostadslokaler. Medanledning av förbundets kritik bör framhåUas att den föreslagna befogenhetenför polismyndighet att i vissa fall ställa upp särskilda för- varingsvUlkorför vapeninnehav främst avser det yttre skyddet för de lokaler i vilka ettstörre eller mindre antal från säkerhetssynpunkt särskUt beaktansvärda vapenförvaras. Meningen är sålunda att polisen i sådant fall skall få möjlighet attnär så bedönis erforderligt ge föreskrifter exempelvis om att dörrar ellerfönster skall vara av viss beskaffenhet eUer att lås eller larmanordning avspeciellt slag skall installeras. påpekat torde det däremoti allmänhet inte vara rimligt att uppställa krav som innebär att man i enbostad även skall vara skyldig installera säkerhetsanordningar som utgör etteffektivt skydd mot tillgrepp sedan en obehörig väl har tagit sig in i lokalen,eftersom sådana säkerhetsanordningar som regel kan väntas bli alltförkostnadskrävande. anförda synpunkt får emeUertid enligt min mening inteundanskymma det förhållandel att det i vissa fall ändå kan vara befogat attpolismyndigheten även kan meddela särskilda föreskrifter om hur vapen normaltskall förvaras inom en bostadslägenhet eller annan lokal. Jag vill i dettasammanhang betona att frågan om behovet av sådana föreskrifter naturligtvisalltid måste bedömas mot bakgrund av alla de skiftande förhållanden som det härkan vara fråga om, t.ex. vapnens typ och antal. Det framstår därvid somnaturligt att man inte minst tar hänsyn till i vad mån det rör sig om specielltfarliga vapen, t.ex. pistoler, kulsprutepistoler och andra automatvapen. Jagansluter mig därför tiU det i promemorian framlagda förslaget om attpolismyndigheten skall ges befogenhet att vid behov meddela särskildaföreskrifter om vapens förvaring. Denna befogenhet bör inte bara avse vapen sominnehas av enskUda personer utan bör även gälla gentemot sammanslutningar och vapenhandlare.Bestämmelserna härom som bör tas in i den nya VL bör vara straffsanktionerade. Detföreslås vidare i promemorian att polismyndighet vid meddelande av tillståndför enskild att inneha vapen skall få möjlighet att i större utsträckning än f.n.som viUkor för tillståndet föreskriva att vapnet görs varaktigt obrukbart.Enligt VF föreligger denna möjlighet endast i fråga om vapen som huvudsakligenhar affektions- eller prydnads värde. Nunämnda förslag har under remissbehandUngen mött kraftig kritik, särskilt från samlarhåll.Man har därvid hävdat att ett vapen som görs obrukbart ofta blir heltvärdelöst. Det torde inte kunna bestridasatt ell sådant ingrepp som det här är fråga om kan komma alt stå istrid mot något av de intressen som ligger bakom en samlarverksamhel. Detframstår å andra sidan som troligt att det för en samlare trots allt kan varaett fördelaktigare alternativ att få möjlighet alt inneha ett vapen i obrukbartskick framför alt inte alls få ha del i sin samUng eUer att visserligen fåtillstånd till innehavet men därvid vara tvungen att underkasta sig långtgåendeförvaringsföreskrifter. om alt etl vapen skall göras obrukbart bör iförsta hand meddelas när säkerhetsaspekterna är beaktansvärda och det tillikaär fråga om moderna vapenlUl vilka man förhållandevis lätt kan anskaffa ammunition. Äldre vapen till vUketman inte i handeln utan svårighet kan anskaffa ammunition, bör sålunda kunnasom regel få innehas utan att göras varaktigt obrakbart. Jag föreslår därföratt promemorieförslaget genomförs. Omden myndighet som har meddelat ett tUlstånd tUl innehav av ett vapen ställt uppden förutsättningen att vapnet skall göras obrukbart, är det viktigt alteffektiva åtgärder också kommer att vidtas med vapnet för att förhindra att detsedan kan användas för skjutning.