prop · FW03185 · 1973-12-31 00:00:00 — Om en brand har tagit eller hotar att ta större omfattningeller den kommunala tillfälligt inte kan ingripa mot brand, är annankommun skyldig att lämna släckningshjälp i den utsträckning som brandchefen iden kommunen anser möjlig utan att skälig hänsyn till dess egen säkerhetåsidosätts (6 § brandlagen). Inom åtskilliga kommuner ingår brandvärn i brandslyrkan.Brandvärn finns organiserat dels för släckning av skogsbrand, skogsbrandvärn,dels för släckning av annan brand, bygdebrandvärn. Det sistnämnda är avsett förbebyggelse på öar eller inom delar av kommunen som är belägna så långt frånstationeringsorten för att denna inte inom rimlig tid kan ingripaför släckning av brand. Brandvärn kan emellertid också sättas upp somsläckningsreserv för område där brandkår finns. Brandvärnet grundas på dentjänsteplikt som gäller för dem som är bosatta i kommunen och som underkalenderåret fyller lägst 16 och högst . I första hand anlitas dockfrivilliga (7 § brandlagen). Utredningen erinrar om att statlig tillsyn regelmässigtutövas över förvaltning som kommunerna har ålagts genom särskild lagstiftning.Den regionala tillsynen över det kommunala brandförsvaret ankommer pålänsstyrelserna och den centrala på statens brandinspeklion. Med hänsyn tillviklen av att räddningstjänsten organiseras och vidmakthålls på ett sådant sättatt rimliga anspråk på effektivitet tillgodoses anser utredningen att denräddningstjänst som enligt utredningens förslag åläggs kommunerna bör ingå isamma tillsynssystem som gäUer för brandförsvaret. Beslut om anlagande avbrandordning vilken enligt utredningens förslag också skall reglera kommunensskyldigheter i fråga om räddningstjänsten - bör alltså även i fortsättningenunderställas regional statlig myndighets prövning, Samma myndighet bör ha attövervaka att fastställd brandordning efterlevs. De bestämmelser som skall reglera samhälletsräddningstjänst på det lokala planet bör enligt utredningen utformas så attvarje kommun kan anpassa sin organisation efter behovet inom kommunen och tatill vara de resurser som redan finns. Verksamheten bör kunna organiseras såatt kravet på efffektivitet tillgodoses lill lägsta möjliga kostnad. Räddningstjänstenbör därför i viss utsträckning kunna organiseras på olika sätt beroende påarten av de räddningsuppgifter som kan väntas bli aktuella och på förhållandenai övrigt inom kommunen. Inom många av de kommuner som har ålagt brandförsvaret attutföra räddningstjänst har komplettering av utrustning och utbildning av personalenligt utredningen ägt rum i sådan omfattning att redan Prop,1973:185 41 nu är väl skickad att svara för räddningstjänsten. Också ikommuner där har små resurser för räddningstjänst finns tillgång liUständigt utryckningsberedd vaktstyrka, sambandsmedel och fordon. ärdärför enligt utredningens bedömning i regel väl lämpad att utgöra basen i enlokal räddningsorganisation. Kompletteringar kan bli nödvändiga i fråga ompersonal, utbildning och materiel, men de torde i regel inte behöva blisärskilt omfattande. Eftersom räddningstjänstorganisationen bör kunna anpassasefter behov och förhållanden i varje särskUd kommun, bör det enligt utredningenövervägas om och i vUken omfattning räddningstjänsten kan anförtros åt annatorgan än kommunens brandkår och om nuvarande bestämmelser i 4 § brandlagen omrätt för kommun att helt eller delvis vinna befrielse från skyldigheten atthålla brandkår med därtill hörande materiel etc. bör behållas. Oavsett hurräddningstjänsten organiseras bör emellertid varje kommun som inte haröverlåtit ansvaret för räddningstjänsten i dess helhet på ett kommunalförbundliksom vara skyldig att ha brandstyrelse, brandchef och vicebrandchef. verksamhetsområde utgörs i regel av kommunen,konstaterar utredningen. När två eller flera kommuner har ingått kommunalförbundför handhavande av brandförsvaret eller träffat släckningsavtal, kanverksamhetsområdet variera mellan flera kommuner och en del av en kommun. Defaktorer som är av betydelse för bedömningen av hur en brandkårsverksamhetsområde f. n. bör utformas torde enligt vad utredningen anför hasamma betydelse när det gäller att bestämma ett räddningsorgans verksamhetsområde.Sådana faktorer är bebyggelsekoncentration, bebyggelsestruktur,befolkningstäthet, kommunikationsleder saml särskilt farliga verksamheter elleranläggningar, såsom större industrier och hamnar. Utredningen anser emellertid att förhållandena kan varasådana att ett räddningsorgans verksamhetsområde inte bör vara detsamma i frågaom alla former av räddningstjänst. Om en i förhållande till brandkårensstationeringsort avlägsen plats eller byggnad inte utgör särskUd brandrisk menmed hänsyn till viss annan olycksrisk måste ligga inom räckhåll för ett snabbtingripande, kan det vara lämpligt att avtal träffas med annan kommun om altdess brandkår skall ombesörja räddningsberedskapen. 1 fråga om oljeskadeskyddel anser utredningen altförhållandena i större utsträckning än när del gäller räddningstjänsten iövrigt medger stora verksamhetsområden. Insatstiderna kan i allmänhet varalängre utan att inträffad skada nämnvärt förvärras. I likhet medoljeskyddsulredningen anser räddningstjänstutredningen därför att kommunerna imycket stor utsträckning bör kunna samverka inom den del av räddningstjänstensom oljeskadeskyddet utgör utan alt beredskapen eftersatts. Genom sådansamverkan i olika former bör oljeskyddsberedskapen utan större olägenhet kunnakoncentreras till några få platser inom varje län. En sådan samverkan kanmedföra inte bara ekonomiska fördelar utan också en förstärkning avoljeskadeskyddet för hela samverkansområdet. Det blir lättare att anskaffa densärskilda utrustning som krävs för ett Prop,1973:185 42 effektivt ingripande mot oljeskador. Utredningen framhåller att också andra organ änbrandkårerna kan vara väl lämpade att ombesörja räddningstjänst. Möjligheternaatt anlita sådana organ är dock begränsade, eftersom få organ eller företag kanerbjuda dygnetruntberedskap utan stora extra kostnader. När det gäller räddningav liv krävs en mycket god beredskap under alla tider . Vidare fordrasalt räddningspersonalen har god teoretisk och praktisk räddningsutbildning inomflera områden samt praktisk erfarenhet av räddningsarbete. När liv inte är i fara, torde räddningstjänsten ofta kunnaombesörjas av annat kommunalt organ än eller av enskilt företag. Detkan därför vara lämpligt att viss räddningsverksamhet för en särskild anläggninginom kommunen eller för kommunen i dess helhet överlåts på annan, t. ex. påhamnförvaltningen i fråga om oljeutflöden inom hamnområden eller pågatukontoret när del gäller översvämningar inom kommunen. Kommunen bör vidarekunna uppdra åt ett kommunalt organ eller ett enskilt företag att tillsammansmed svara för ingripanden vid särskilt angivna slag av olyckor.Sålunda kan lämpligen byggnadskontorel med sina resurser bistå vid störrerasolyckor och ett enskilt entreprenadföretag vid oljeolyckor. I och för sig skulle man enligt utredningen kunna tänkasig all, när personalen vid ett visst kommunalt organ utnyttjas för särskildräddningsverksamhet, t. ex. oljebekämpning, helt överlåta ansvaret för denverksamheten på detta organ. Som skäl härför skulle kunna anföras att det ärmest rationellt att det kommunala organ som förfogar över insatta personellaoch materiella resurser också bestämmer hur dessa skall utnyttjas iräddningsarbetet. Härigenom kan teknisk och annan sakkunskap som finnsrepresenterad hos organet bäst tas tillvara. Varkenoljebekämpningen eller annan del av räddningstjänsten kan emellertid annat än iundantagsfall organiseras utan att dygnetruntberedskap utnyttjasför förstahandsinsatsen på olycksplatsen. Utredningen framhåller vidare att enuppdelning av räddningstjänsten på flera ansvariga organ kan medförasvårigheter vid beredskapsplanläggningen för olyckor av större omfattningeller för särskilda riskobjekt. Vid olyckor av större omfattning kan resursernahos det organ som har att i första hand ombesörja räddningstjänsten visa sigotillräckliga. Hjälp kan således behövas från eller från annatkommunalt organ. Med hänsyn till det anförda bör enligt utredningen den lokalaförvaltningen och ledningen vara gemensam för all räddningstjänst i kommunen.Brandstyrelsen skall alltså alltid handha förvaltningen i fråga om allräddningstjänst samt ledningen närmast under brandstyrelsen utövas avbrandchefen också i fråga om sådan räddningstjänst för vilken anlitas annatkommunalt organ än eller statligt eller enskilt företag. På grundval av de nu redovisade övervägandena föreslårutredningen att en kommun som har träffat avtal om betryggande hjälp frånkommunal brandkår i annan kommun eller från annan brandkår eller från Prop, 1973:185 43 godtagbart statligt organ eller enskilt företag skallkunna helt eller delvis befrias från skyldigheten att hålla brandkår meddärtill hörande materiel etc. Befrielsen skall kunna avse hela kommunen elleren del av denna. Enligt förslaget skall befrielsen också kunna innebära attkommunens egen brandkär inte behöver vara avpassad för viss eller vissa formerav räddningstjänst. Kommunen skall vidare kunna bestämma att viss räddningstjänstskall ankomma på annat kommunalt organ än kommunens brandkår. Utredningenföreslår att samma princip som f. n. gäller i fråga om släckningsavtal skallgälla för avtal om annan räddningstjänst än brandsläckning. Avtal, varigenomen kommun helt eller för visst område befrias från skyldigheten att hålla egenbrandkår med vad därtill hör, skall alltså tas in i brandordningen och därmedunderställas den regionala tillsynsmyndigheten. Detsamma bör gälla avtal ellerkommunalt beslut, varigenom viss del av räddningstjänsten organiseras på annatsätt än räddningstjänsten i övrigt. Även om en kommun helt befriats frånskyldighet att hålla brandkår, bör kommunen med de resurser som kommunendisponerar bistå vid nödläge i kommunen. Motsvarande bör gälla, om befrielsefrån skyldighet att hålla brandkår bara avser viss del av kommunen eller visstslag av räddningstjänst. Även omett kommunalt räddningsorgans kapacitet i princip skall vara avpassad efterförhållandena inom dess verksamhetsområde kan, framhåller utredningen, oförutseddasituationer inträffa som inte kan bemästras. Sådana situationer kan med hänsyntUl räddningsorganens skiftande uppgifter bli vanligare än de fall dåtillfällig släckningshjälp enligt 6 § brandlagen f. n. begärs. Utredningenföreslår därför att rätt all påkalla tUlfällig hjälp skall föreligga bortsettfrån del fall alt den kommunala tillfälligt inte kan ingripa - ialla situationer när omfattande eller särskilda räddningsåtgärder ärnödvändiga. Hjälpskyldigheten skall enligt förslaget omfatta den hjälpandekommunens hela organisation för räddningstjänst. är erfarenheterna av kommunalförbundet som samverkansform inombrandförsvaret goda, särskilt när samverkan avser ell flertal kommuner. vinns en organisatorisk enhetlighet som annars kan vara svåralt uppnå och som främjar ett ändamålsenligt utnyttjande av kommunernas samladeresurser. Den vanligaste formen för samverkan inom brandförsvaret äremellertid det interkommunala avtalet, anför utredningen. Denna samverkansformär smidig och lätt att anpassa till ändrade förhållanden. De interkommunalaavtalen kan också när det gäller räddningstjänsten väntas bli av stor betydelseför samverkan över kommungränserna. Utredningen förutsätter att Svenska kommunförbundeti samråd med den centrala statliga tillsynsmyndigheten kommer att utarbetanormalavtal för de typer av avtal som kan förmodas bli vanligast. Genom avtalkan inte bara organiseras verksamhetsområden som berör mer än en kommun ochsamverkan avseende en viss del av räddningstjänsten ulan också komma lill ståndsamarbete i fråga om utnyttjande av specialutrustning eller specialutbildadpersonal. Prop, 1973:185 44 Som framgår av vad som anförts förut ansluter sig de allraflesta remissinstanserna tUl utredningens uppfattning att tyngdpunkten i denlokala räddningstjänstorganisationen bör ligga i det kommunala brandförsvaret.Samtliga remissinstanser som yttrar sig på denna punkt tillstyrker förslagetatt den kommunala räddningstjänsten skall stå under statlig tillsyn.Remissinstanserna har inte något all erinra mot förslaget attunderställningsskyldigheten i fråga om brandordningarna skall behåUas. Naturvårdsverketanför att det är lämpligt att brandkårerna får huvudansvaret förräddningstjänsten. Det bör emellertid stå kommunerna fritt att organiseraverksamheten på annat sätt, när det är ändamålsenligt. Utredningens förslagmedger enligt kommerskollegium att kommunerna bygger upp den lokalaräddningstjänstorganisationen med hänsyn lill vad som är mest ändamålsenligt idet enskUda fallet. Helsingborgskommun finner det uppenbart alt brandkårerna är mest lämpade att svara förräddningstjänsten. Kommunen vill inte ansluta sig tUl utredningens uppfattningatt det kan vara lämpligt att ansvaret för räddningstjänsten i viss del av enkommun eUer för räddningstjänst av visst slag läggs på ett annat kommunaltorgan, t. ex. hamnförvaltningen i fråga om oljebekämpning inom hamnområdet.Självfallet bör hamnförvaltningen bidra med sina resurser men ledningen vidstörre olyckor måste handhas av den organisation som har ansvaret för räddningstjänsteni övrigt. Andra kommunala organ kan inte upprätthålla en beredskap som ärlikvärdig med . Med hänsyn till brandkårernas höga beredskap ochtillgång lill teknisk utrustning anser och kommuner attbrandkårerna bör ha huvudansvaret för räddningstjänsten. Det är emellertidangeläget att ett nära samarbete kommer tUl stånd både med kommunalaförvaltningar eller andra organ inom kommunen som har resurser förräddningstjänst och med andra kommuner. Om tillräcklig effektivitet skallkunna nås till rimlig kostnad, blir det nödvändigt att samarbetet, särskilt ifråga om planläggningen, omfattar en större region. Behovetav samverkan mellan kommunerna särskUt i fråga om oljeskyddsberedskapenunderstryks av flera remissinstanser. Eftersom oljeskadorna drabbar kommunernamycket ojämnt, är det sålunda enligt angeläget attkommunerna samverkar på detta område. Genom sådan samverkan kan dubbleringar ifråga om beredskapsorganisation och förråd av bekämpningsmedel undvikas. Liknandesynpunkter anförs av i och ,vilka anser att oljeskyddsberedskapen utan olägenhet bör kunna koncentrerastill ett fåtal platser inom varie län, samt av och kommuner. Inte barakommunala och statliga organ ulan också enskilda företag kan, anför , göra värdefulla insatser inom vissa delar avräddningstjänsten t. ex. oljebekämpningen. Däremot bör ansvaret förräddningstjänsten i dess helhet inom en viss kommun inte få överlåtas på ett enskilt förelag. Prop, 1973:185 45 Uknande synpunkter och tUlägger alt bör varakommunal och drivas utan vinstintressen. Enligt kan ettauktorisationsförfaran-de vara lämpligt i fråga om sådana företag som skallutföra oljebekämpning. Denna uppgift bör ankomma på en särskild nämnd i vilkenden centrala tUlsynsmyndigheten, kommunerna och näringslivet bör vararepresenterade, anser däremot att, om ettauklorisationsförfarande införs, prövningen bör ankomma på den centralatillsynsmyndigheten och , I områden med tät befolkning och med relativt kortaavstånd mellan de olika kommunernas tätorter och hamnar skulle enligtHelsingborgs kommun ett samarbete mellan kommunerna i form av ett kommunalförbundför räddningstjänst kraftigt öka resurserna. Inom nordvästra skulleräddningstjänsten kunna skötas effektivare, om den ankom på en gemensamorganisation. Härigenom skulle exempelvis alla bogserbåtar, flodsprutor osv.kunna disponeras för en planlagd insats vid en större olycka i en hamn. Planläggning och ledning av räddningsarbete Nuvarande förhållanden och tidigare förslag I detta avsnitt behandlas endast planläggningsarbetet hosde lokala räddningsorganen och ledningen av räddningsarbetet vid ett nödläge av"normal" omfattning. Katastrofberedskapsplanläggningen och ledningenav arbetet vid en olycka av katastrofkaraktär behandlas i ett särskilt avsnitt. Varken brandlagen eller brandstadgan innehåller någrabestämmelser som uttryckligen ålägger brandchefen eller annan att upprättaplaner för släckningsarbetet vid brand. En viss planläggningsskyldighel kandock sägas följa av föreskrifterna i 8 § 1 och 2 mom. brandstadgan om attbrandchefen skall vårda sig om att kommunens brandförsvar är ändamålsenligtordnat och se till att föreskriven brandberedskap upprätthålls. Statensbrandinspektion har i sitt meddelande 1959:5 rekommenderat brandcheferna altupprätta detaljerade släckningsplaner för katastrof-bränder. Såvällänsstyrelserna som kommunerna har vidare i stor utsträckning låtit upprättaplaner för ingripanden vid katastrofer i allmänhet. Enligt atomskyddslagen kanKungl. Maj:t ålägga länsstyrelserna att upprätta organisationsplaner avseendede åtgärder som behövs för att skydda allmänheten mot radioaktiva ämnen som viden atomolycka kan spridas från en atomanläggning. SärskUd planläggning har ägtrum för räddningsinsatser vid de största trafikflygplatserna och vid järnvägsolyckor.Vissa företag som bedriver särskilt farlig verksamhet, t. ex. tillverkning avexplosiva varor eller klor, har också upprättat katastrofplaner föringripanden vid olyckor i förelagens anläggningar. Som förut nämnts utövar brandchefen enligt 8 § 1 mom.brandstadgan närmast under brandstyrelsen ledningen av kommunens brandförsvar.På brandchefen ankommer bl, a, att föra befäl över kommunensbrandstyrka (8 § 2 mom,). Brandkår som på grund av släckningsavtal deltar ibrandsläckning ingår i kommunens brandstyrka (4 § brandlagen). När sådantUlfällig släckningshjälp som avses i 6 § brandlagen har lämnats av annankommun, skall enligt 9 § 1 mom. brandstadgan befälet utövas av den befälhavaresom har fått hjälpen. I samma moment föreskrivs all brandchefen har befälsrältöver brandkår, t. ex. industribrandkår, som tUlsammans med kommunens brandstyrkadeltar i brandsläckning inom anläggning för vars skydd kåren är uppsatt.Bestämmelserna i 9 § 1 mom. hindrar inte alt överenskommelse träffas om attannan än den som anges där skall utöva befälet. Den som inte åtlyder vadbrandbefäl i och för tjänsten befallt kan enligt 16 § brandlagen dömas tillböter. I fråga om bestämmelserna i 9 § 1 mom. brandstadgananförde föredragande departementschefen i prop. 1962:12 bl.a. att det äruppenbart att släckningsarbetet på en brandplats inte kan ledas effektivt avtvå av varandra oberoende chefer. De olägenheter som kan uppkomma, om enighetinte kan nås om att en av cheferna skall utöva befälet över all deltagandepersonal, är enligt vad departementschefen anförde allvarligare än det ingreppsom förorsakas huvudmannen för en industri-brandkär genom alt denna ställsunder brandchefens befäl. I fråga om ledningen av räddningsarbetet vid enluftfartsolycka eller järnvägsolycka eller när militär personal deltar hänvisastill den redogörelse som lämnas i avsnittet om nuvarande resurser förräddningstjänst m. m. 1 de planer som enskilda företag har utarbetat förberedskapen i företagens anläggningar anges ofta att ledningen på olycksplatsenutövas av brandchefen ensam eller tillsammans med en arbetsledare vidföretaget. Polisinstruktionen innehåller bl. a. bestämmelserombefälsför-håUanden inom de olika polisorganen. I 39 § föreskrivs attpolischefen ensam utövar polisledningen i polisdistriktet. För fredstid saknasbestämmelser om befälsförhållandena när polispersonal tillsammans med annanpersonal deltar i viss verksamhet. Förvaltningen av de angelägenheter som enligtoljeskyddsutredningens förslag skall ankomma på kommun skall enligt förslagethandhas av den kommunala nämnd som kommunfullmäktige bestämmer. Nämnden skallbestämma vem som skall utöva ledningen vid ingripande med anledning av att oljahar kommit lös. Till ledare kan enligt vad utredningen anför utses t, ex,brandchefen, chefen för byggnads- eUer , vattenverkschefen,hamnchefen eller kommunalingenjören, För en effektiv räddningstjänst krävs enligt utredningenatt olycksrisker inventeras samt att räddningsplaner upprättas och ständigthålls aktuella. Planläggningen bör främst ta sikte på de särskilda riskobjektenmen den bör också omfatta andra förutsebara olyckor av större omfattning ellerspeciell art. Planerna bör innefatta inventering av alla tänkbara personellaoch materiella resurser - kommunala, statliga (civila Prop, 1973:185 47 och militära) samt enskilda. Vid upprättande av planernabör samråd ske med bl. a. polismyndigheten, kommunala och landstingskommunalamyndigheter samt företrädare för större företag eller anläggningar som berörsav viss planläggning. Brandchefen bör ha ansvaret för planläggningen också i frågaom sådan räddningstjänst som ankommer på ett annat organ än . delar in ledningen avräddningsarbetet i två moment, ett tekniskt-taktiskt och ett organisatoriskt.Enligt utredningen är det självklart att den teknisk-taktiska ledningen iprincip utövas bäst av den som har utbildning i bekämpning av skador av detslag som hotar, på det verksamhetsområde som berörs av olyckan eller inom denverksamhet som har orsakat olyckan. Vid brand är således den som har brandtekniskutbildning bäst ägnad att leda släckningsarbetet. Vid en gruvolycka kan detvara bäst att anförtro ledningen åt en arbetsledare inom gruvföretaget, somkänner väl tUl gruvan och som kan bedöma rasrisker m. m. 1 fråga om denteknisk-taktiska ledningen är således de tekniska kunskaperna avgörande. Ju mer omfattande olyckan är och ju flera olika organ somdeltar i räddningsarbetet desto större betydelse får enligt utredningens meningdet organisatoriska momentet i ledningen av arbetet. För den organisatoriskaledningen behövs organisationsförmåga, överblick och tillgång tillsambandsmedel liksom vissa maktbefogenheter, t. ex. befälsrätt över organ ochpersoner som deltar i räddningsarbetet samt rätt att göra avspärrningar,besluta om utrymningar och rekvirera hjälp och materiel. Utredningen anför att det inte är givet att de skilda kravsom bör ställas på ledningen alltid kan uppfyllas av en enda person.Erfarenheterna från en del större olyckshändelser visar enligt utredningen alträddningsarbetet ofta kan ledas effektivt av flera personer gemensamt utan attdet behöver stå klart vem som har den högsta ledningen. Var och en utövar då debefogenheter som tillkommer honom och ingen har befälsrätt gentemot de andra.Med en sådan ordning finns goda möjligheter att låta sakkunskapen i varjesärskilt avseende komma till sin rätt. Man fåremellertid, anför utredningen, inte bortse från att vilja till .samarbete ochansvarstagande undantagsvis kan saknas eller från att ovisshet kan råda ombefogenheter och skyldigheter. Ingripanden med riktiga åtgärder kan dåfördröjas eller felaktiga åtgärder vidtas. Det kan inte uteslutas attmotsättningar uppkommer rörande räddningsarbetets organisation och utförande.Även om de berörda cheferna är ense, kan arbetets omfattning medföra att enenhetlig ledning behövs. Vissa åtgärder, framför allt ingripanden i tredje mansrätt, är f. ö. av den naturen att de bör ankomma på en offentlig myndighet, somär angiven på förhand och vars befogenheter och ansvar är klart bestämda.Utredningen anser därför att det måste kunna bestämmas vem som i ett visst fallhar ledningen och ansvaret. Maktbefogenheterna och ansvaret måste kunna förenashos en person. De skäl som ligger tiU grund för förslaget atträddningstjänsten skall åläggas kommunerna, främst brandkårerna, talar enligtutredningen också för att brandchefen bhr räddningsledare. Om det kommunalahuvudmannaskapet och ansvaret godtas, ligger det vidare i sakens natur att enkommunal tjänsteman i princip bör ha ledningsansvaret. Utredningen föreslår att ledningen och ansvaret vidräddningsingripande skall tUlkomma brandchefen i den kommun där olyckan harinträffat. En regel härom innebär inte i första hand att brandchefen skallöverta de uppgifter som åligger cheferna för övriga deltagande organ. För deundantagsfall där regeln behövs gÖr den emellertid klart var ledningen ochansvaret Ugger.