prop · FW03138 · 1973-12-31 00:00:00 — Det kan ioch för sig synas ligga nära till hands att anknyta till den i den juridiskadoktrinen gjorda distinktionen mellan uppgifter som anses omfattade avköpavtalet ("utgör avtalsinnehåll") och uppgifter som ligger utanföravtalet. Distinktionen är emeUertid inte oomtvistad (jfr SOU 1972: 28 s. 148).Den har inte heller vunnit något klart stöd i rättspraxis. Med hänsyn härtUloch till svårigheten att i praktiken dra en skarp gräns mellan uppgifter av detena och det andra slaget kan jag inte ansluta mig tUl näringslivets ståndpunkt.Jag anser i stället den av utredningen förordade metoden för angivande avsäljarens ansvar vara att föredra. Enligt min mening kan det f. ö. sessom en fördel att den civilrättsliga regleringen utformas med anknytning tillde närings-rättsliga bestämmelserna, eftersom de båda lagarna med olika metoderskall tillgodose samma syfte, nämligen att skydda konsumenterna mot vUseledandeframställningar i reklam o. d., och därmed är att betrakta som komplement tillvarandra. Förslagetatt regleringen skall omfatta säljarens ansvar för inte bara egna uppgifterutan också uppgifter som härrör från tredje man har inte föranlett någongensaga vid remissbehandlingen. Förslaget utgör enligt min mening ettvärdefullt led i strävandena att ge konsumenterna ett fullgott skydd motovederhäftiga uppgifter i reklam o. d. För köparen är det uppenbarligen enfördel att han inte behöver undersöka om det är säljaren eller någon annan, t.ex. varans tillverkare, som står för en oriktig uppgift som lämnats i sambandmed köpet. I förhållande till köparen framstår säljare och tillverkarevanligen som en enhet. Det synes därför naturligt att en köpare som genomoriktiga uppgifter om varan förmåtts att köpa denna kan göra gällande sammabefogenheter mot säljarenvare sig det är säljaren själv eller tillverkaren som har lämnat de oriktigauppgifterna. Jag ansluter mig alltså i princip till utredningens förslag idenna del. Tillde anmärkningar beträffande förslagets enskildheter som har framförts vidremissbehandlingen återkommer jag vid behandlingen av den närmare utformningenav reglerna i specialmotiveringen till 7 §. Några remissinstanser hartagit upp frågan om säljarens ansvar för sidoutfästelser, som har lämnats avföreträdare för denne. Denna fråga, som har speciell betydelse vidhemförsäljning, har föranlett en särskUd regel i 3 § hemförsäljningslagen. Jagfinner inte tillräcklig anledning att ta upp den i detta sammanhang. 6.2.5Säljarens ansvar för garanti rörande varan Närasamband med frågan om säljarens ansvar för uppgifter om varan har spörsmåletom hans ansvar för sådan garanti beträffande varan som ofta ingår i avtalet.Ordet garanti används i mycket skiftande sammanhang. I aUmänhet innefattar engaranti vissa utfästelser om varans beskaffenhet. Utfästelserna kan ha mycketallmän karaktär, t. ex. avse att varan är av god kvalitet. De kan emeUertidockså hänföra sig tiU bestämda egenskaper hos varan, exempelvis dess håUbarheteller prestanda. Vanligt är att en garanti reglerar köparens rättsstäUning ihändelse av fel i varan. Normalt lämnas här\'id ett åtagande från säljareneller annan, t. ex. varans tiUverkare att avhjälpa sådana fel. Åtaganden avdetta slag är i regel tidsbegränsade. Utredningen har tagit uppfrågan om det finns anledning att genom särskild föreskrift i lagen ålägga säljaresom har länmat en "garanti" ett strängare ansvar för fel i varan änvad som annars gäller. Utredningen anser emellertid inte att det finnstillräckliga skäl för att införa en sådan regel. Däremot förordar utredningenen lagregel om bevisbördan när varan avviker från vad som följer av entidsbestämd garanti. Regeln slår fast att säljaren i ett sådant fall harbevisbördan för att avvikelsen beror på omständighet som köparen svarar för.Den torde överensstämma med gällande rätt såvitt avser garantier som hänför sigtill varans skick då faran övergick på köparen. Den bliremellertid också tillämplig beträffande de modema garantier som innebär entill-försäkran att varan skall vara funktionsduglig . Inte heller beträffandegarantier som innefattar åtagande att avhjälpa fel i varan anser utredningendet vara möjligt att meddela tvingande regler om åtagandenas materiellainnehåll, exempelvis föreskrifter om vem som skall bekosta transport av varantill och från det ställe där reparation skall ske. Konsumentköplagen föreslåsendast uppta regler om påföljderna av att utfästelse att avhjälpa fel intefullgörs. Eftersom utfästelser av detta slag ofta avges av annan än säljaren,t. ex. varans tiUverkare, bör lagen även reglera säljarens ansvar för bristandeupp- fyllelseav sådant avhjälpningsåtagande från tredje mans sida som gjorts för säljarensräkning. Underremissbehandlingen har i allmänhet inte riktats någon erinran mot denavgränsning av lagregleringen beträffande garantier som utredningen föreslår.Några remissinstanser däribland och KF föreslår emellertid att förbud införs mot användning av ordet"garanti" i andra fall än när köparen tillförsäkras bättre förmånerän lagen ("gällande rättsregler") innebär. anservidare att säljaren bör vara skyldig att se till att köparen informeras om innehålleti garantin, att köpevillkoren är enkelt och klart formulerade och att deöverlämnas tUl köparen. Brister säljaren i denna skyldighet bör köparen hamöjlighet att t. ex. häva köpet. Ett par remissinstanser efterlyser tvinganderegler om de minimikrav som bör sfäUas på vad en garanti skaU omfatta. a. om risken för att garantier eljest förknippas med vUlkor som irealiteten betager garantierna deras värde. Föregen del kan jag instämma i att den nuvarande användningen av uttrycket garantikan kritiseras. Många konsumenter uppfattar detta uttryck som innebärande attde tUlförsäkras en speciell förmån. Det är emellertid inte ovanligt att en"garanti" i realiteten bara utgörs av en försäkran att varan harvissa angivna egenskaper, vilkas frånvaro skulle innebära att varan är behäftadmed fel. Det är också mycket vanligt att en garanti faktiskt innebär eninskränkning av de rättigheter köparen annars skuUe ha haft i händelse av fel ivaran. Jag delar uppfattningen att det i och för sig är önskvärt att uttrycketgaranti inte används i sådana faU. Jag vill emellertid erinra om attdet ofta kan vara svårt att avgöra om köparen genom en garanti försätts ibättre eller sämre läge än vad som annars skuUe ha varit fallet. Vad beträffarsådana garantier som innefattar åtagande att avhjälpa fel i varan bör särskiltuppmärksammas att den häremot svarande rätten att kräva avhjälpande ofta ärtill fördel för köparen. Någon rätt av sådant slag tillkommer inte köparenenligt den aUmänna köplagen. Framför allt när det gäller mindre fel i varor somär avsedda för användning , t. ex. hushållsmaskiner ochTV-apparater, kan det vara bättre för köparen att få felet avhjälpt genomsäljarens försorg och på dennes bekostnad än att fä behälla varan iföreliggande skick mot avdrag pä köpeskillingen. Nackdelen från köparenssynpunkt med denna typ av garantier ligger i att de ofta är förenade medfriskrivningsklausuler som begränsar köparens tiUgång tiU andra befogenheter änen rätt att påfordra reparation av varan. Den naturliga vägen att stärkaköparens StäUning i detta sammanhang är inte i första hand att reglera användningenav uttrycket "garanti" utan att genom tvingande regler tillförsäkrahonom ett rättsligt skydd mot sådana friskrivningsklausuler. Ettytterligare skäl som talar mot att man nu inför lagregler om an- vändningenav uttrycket garanti är att denna fråga inte lämpar sig för en civilrättsligreglering. Det ligger närmare tUl hands att ingripa på näringsrättslig väg. Imånga fall torde missvisande användning av uttrycket kunna beivras med stöd avmarknadsföringslagen. Stundom kan till-lämpning av avtalsvillkorslagen ligganärmare till hands. Jag kan erinra om att föredragande departementschefen närförslaget till sistnämnda lag remitterades tUl lagrådet berörde bl. a.möjligheterna att ingripa mot den typ av avtalsvillkor som visserligen inte kansägas vara otillbörliga på grand av sitt innehåll eller på gmnd av att deutformats på ett sätt som vilseleder konsumenten i fråga om den sakligainnebörden men som genom det satt på vilket de presenteras för konsumenten ärägnade att ge honom en felaktig föreställning om ett särskUt fördelaktigt erbjudandeoch av den anledningen framstår som otillbörliga (prop. 1971: 15 s. 73). Somexempel härpå nämndes särskilt garantierbjudanden. Departementschefen framhöllatt det fick ankomma på de tiUämpande myndigheterna KO och att i det särskilda fallet avgöra om ingripande skulle ske med stöd avmarknadsföringslagen eller avtalsvillkorslagen. Genom KO:s försorg har enomfattande genomgång av garantiformulär inletts. Undersökningen har redanresulterat i uppgörelser med vissa branschorganisationer om innehållet iorganisationernas garantiformulär. Jag syftar här på de garantier somutarbetats av Elektriska hushållsapparatleverantörer och Radiobranschens samarbetsråd.Överläggningar om garantierbjudandenas utformning pågår på ytterligare ettantal områden, däribland handeln med nytillverkade bUar, Med hänsyn härtill kanman räkna med att en sanering kommer till stånd i fråga om både användningen avuttrycket garanti och garantiåtagandenas innehåll, och jag anser inte att detnu finns anledning att införa ett särskilt förbud mot otUlbörlig användning avuttrycket garanti vid konsumentköp. Detsist anförda talar också för att man kan underlåta att i lag närmare regleragarantiåtagandenas innehåll. Mot en sådan reglering kan dessutom anföras skälliknande dem som har anförts beträffande möjligheterna att genomkonsumentköplagen reglera de krav som skall ställas på säljarens prestation(6.2.3). Den av några remissinstanser anvisade utvägen att i lagen ställa uppvissa minimikrav i fråga om garantiernas innehåll erbjuder enligt min meninginte någon tillfredsställande lösning. Med tanke särskUt på garantiernasmångskiftande beskaffenhet skulle det vara mycket svårt att utforma regler somlämpar sig för alla typer av varor och köpsituationer m. m. En reglering avsådant slag skulle vidare kunna leda tiU att säljarna begränsargarantierbjudandenas räckvidd på ett sätt som är till nackdel för olikaköparkategorier. Sålunda skulle exempelvis en tvingande reglering i lag avansvaret för transportkostnad vid ianspråktagande av reparationsgaranti kunnamedföra att sådana garantiers giltighet inskränks tUl vissa delar av landet.Enligt min meningär den lämpligaste utvägen att uppnå tUlfredsstäUande utformning avgarantierna att KO tar upp frågorna för olika branscher för att, i första handgenom förhandlingar, få till stånd regler som innefattar en skälig avvägningmellan parternas intressen. Motbakgrand av det nu anförda ansluter jag mig till utredningens uppfattning attkonsumentköplagen främst bör reglera köparens befogenheter, när garantiinnefattande utfästelse att avhjälpa fel inte fullgörs på tUlfredsstäUandesätt. Vidare bör det i lagen klargöras att köparen kan utöva sina befogenhetermot säljaren också när annan än denne, exempelvis tiUverkaren, har åtagit sigatt avhjälpa fel men inte fullgör detta åtagande. Häratöver bör i enlighet medutredningens förslag meddelas en bestämmelse om lättnad i bevisbördan förköparen vid tidsbestämd garanti. Den närmare utformningen av bestämmelsernabehandlas i specialmotiveringen till 4 och 10 §§. Ensärskild fråga är om lagen som har förordat bör innehållaregler om skyldighet för säljaren att lämna köparen viss information omförekomsten av garanti och om köpevillkoren i allmänhet. a. med att garantiåtagande rörande en såld vara inte sällan kommer tillköparens kännedom först efter köpet, t. ex. därför att garantin har avgetts avvarans tillverkare och garantibeviset förvaras i den tillslutna förpackning ivilken varan överlämnas. De rättsliga problem som kan uppstå i sådana fall röri första hand frågan om garantin kan anses omfattad av köpavtalet. Spörsmålet,vilket inte behandlas av utredningen, är av allmänt avtalsrättslig karaktäroch torde knappast kunna lösas utan närmare undersökning av olika tänkbarasituationer. Jag anser inte att det finns anledning att ta upp denna fråga nu.Jag anser inte heller att det bör införas särskilda regler om informationspliktför säljaren i konsumentköplagen. Konsumentens behov av information om sinarättigheter och skyldigheter vid köp bör lämpligen tillgodoses i annanordning. Jag återkommer till denna fråga längre fram. <5.2.6Köparens befogenheter mot säljaren Utredningenslagförslag syftar som förut nämnts bl. a. till att motverka de olägenheter somformulärrätten medför för konsumenterna. Eftersom standardvillkoren oftastinnebär att köparens rättigheter enUgt den allmänna köplagen inskränks, börenligt utredningen den tvingande skyddslagstiftningen utformas så, attkonsumenten tillförsäkras vissa grandläggande befogenheter som han alltid skallha i händelse av kontraktsbrott på säljarens sida. Lagstiftningen bör geköparen rättsligt stöd för att framtvinga rUctig prestation eller, om detta mtelyckas, att frigöra sig från köpet genom hävning så att han kan skaffamotsvarande prestation från annat håU. Den av utredningen föreslagnaregleringen av kö- parensbefogenheter avser två huvudtyper av kontraktsbrott på säljarens sida, dröjsmåloch fel, varvid den senare kategorin i sin tur spaltas upp i två typfall,nämligen bristande fullgörelse av åtagande att avhjälpa fel i varan och fall dåvaran eljest är behäftad med fel. Frågan om dröjsmål eUer fel föreligger fårenligt utredningen avgöras med ledning av köpavtalet och den allmännaköplagens bestämmelser, med de tvingande element vid bedömningen av fel somhar berörts i det föregående (6.2.3 6.2.5). Vad gäller köparensrättigheter vid säljarens kontraktsbrott innebär utredningens förslag ihuvudsak följande. Vid väsentligt kontraktsbrott kan köparen häva köpet. Iavvaktan på att säljaren fullgör sin prestation får han innehållaköpeskillmgen. Om köparen inte kan eller vill häva köpet skall han vid fel ivaran ha vissa andra befogenheter, nämligen dels rätt att kräva avdrag påköpeskiUingen, dels om det rör sig om fall av bristande fullgörelse avåtagande att avhjälpa felet att få skälig ersättning för kostnader som hanådragit sig för att själv avhjälpa detta. Slutligen ges köparen viss rätt tUlskadestånd. Dettvingande skyddet enligt konsumentköplagen bör enligt utredningen i vissaavseenden inte sträcka sig lika långt som det dispositiva skyddet enligtköplagen. Vid dröjsmål skall sålunda enligt förslaget hävningsrätt föreliggaendast om köparen efter dröjsmålets inträde har uppmanat säljaren att levereravaran men leverans likväl inte kommer till stånd inom skälig tid. Beträffandesåväl dröjsmål som fel bör vidare vissa inskränkningar i hävningsrätten kunnagodtas när det gäller specialtillverkade varor o. d. För faU då något åtagandeatt avhjälpa fel inte har lämnats av säljaren innebär förslaget dessutom enviss utvidgning av säljarens möjlighet att avvärja hävning eUer annan påföljdgenom rättelse av felet. I fråga om köparens rätt till skadestånd förordarutredningen att den tvingande lagen begränsas till att ge köparen visstminimiskydd. Skadeståndsskyldighet föreskrivs sålunda bara för fall då säljarenhar gjort sig skyldig till grov försummelse vid fullgörande av avtalet. Utgångspunktenför ett resonemang om utformningen av köparens befogenheter mot säljaren börvara att den civilrättsliga skyddslagstiftningen skaU garantera konsumentensom köpare ett grundskydd i händelse av kontraktsbrott på säljarens sida.Lagstiftningen bör som utredningen har påpekat ge köparen rättsligt stöd föratt framtvinga riktig prestation från säljarens sida samt, om detta misslyckas,möjliggöra för köparen att frigöra sig från köpet så att han kan skaffamotsvarande prestation från annat håll. Köparen bor med hänsyn härtiU i förstahand tillförsäkras effektiva påtryckningsmedel för att förmå säljaren att levereravaran utan oskäligt dröjsmål eUer att fullgöra åtagande att avhjälpa fel ivaran. Det medel som härvid främst kommer i fråga är givetvis rätten att hävaköpet. Att denna rätt skall tillkomma köparen vid konsu- mentköpifrågasätts inte av någon remissinstans. Delade meningar har emellertidframförts beträffande de förutsättningar under vUka köparen skall kunna utövahävningsrätten enligt de tvingande reglerna. Någraremissinstanser - däribland KF och menar att köparenshävningsrätt inte bör vara betingad av att säljarens kontraktsbrott ärväsentiigt. Ett sådant kriterium är enligt KF ägnat att medförabevissvårigheter för konsumenten och tolkningsproblem för de rättstiUämpandemyndigheterna. Föregen dd bedömer jag hävningsrätten som en mycket viktig befogenhet förkonsumenten. Den bör självfallet inte vara begränsad till fall av mera extremkaraktär utan snarare ses som ett normalt led i det system av påföljder vidkontraktsbrott som den tvingande regleringen ställer till köparens förfogande.Det är emellertid inte rimligt att konsumenten skall ha rätt att häva köpet såsnart ett kontraktsbrott frän säljarens sida föreligger, oberoende av vilkenbetydelse detta har för köparen i det enskUda fallet. En hävning medför alltidvissa kostnader och det synes därför knappast samhällsekonomiskt försvarligteller över huvud taget förenligt med konsumenternas intressen i stort att ävenhelt obetydUga dröjsmål och fel skall få leda till sådana konsekvenser. EngenereU hävningsrätt skulle lätt kunna missbrukas och medföra stor risk förtvister. Motbakgrund av det nu anförda förordar jag att konsumenten i princip ges rätt atthäva köpet vid kontraktsbrott från säljarens sida men att denna rätt inte skallföreligga om kontraktsbrottet är av ringa betydelse för köparen. I sak tordedetta överensstämma med vad utredningen har åsyftat. Fråganom ett kontraktsbrott är ringa får givetvis bedömas med hänsyn tillomständigheterna i det enskilda fallet. Bedömningen skall ske från köparenssynpunkt, och hänsyn skall alltså tas till hans särskUda förhållanden.Bedömningen måste naturligtvis också påverkas av vilken typ av vara det gäller.Beträffande fabriksnya varor av standardkaraktär torde även relativt småbrister i fråga om varans funktionsduglighet få anses ge konsumenten rätt atthäva köpet. Förslagetatt köparen vid dröjsmål och fel skall ha rätt att innehålla köpeskillingen iavvaktan på riktig prestation av säljaren har inte föranlett någon erinransåvitt gäller dröjsmål. Däremot har bl. a. frän näringslivets sida riktatskritik mot att köparen skaU tUlerkännas motsvarande befogenhet vid fel ivaran. De föreslagna reglerna härom anses ägnade att leda till onödiga tvisteroch kunna missbrukas av t. ex. köpare med betalningssvårigheter. Enligtmin mening fyller rätten att innehålla köpeskUlingen en viktig funktion ikonsumentköplagens påföljdssystem. Hävningsrätten skulle i många fall bU fögaeffektiv som påtryckningsmedel, om den inte kunde kombineras med en sådan rätt.Även en befogenhet att påfordra avhjäl- pandeblir av mindre värde, om köparen inte kan innehålla åtminstone så stor del avköpeskillingen som svarar mot kostaaden för avhjälpandet. De vidremissbehandlingen påtalade olägenheterna kan knappast anföras som avgörandeargument mot den av utredningen föreslagna regeln. För att köpeskillingenskall få innehållas krävs att det objektivt sett föreligger ett fel i varan.Köparens rent subjektiva uppfattning saknar i princip betydelse. Jag villerinra om att ett obefogat innehållande av köpeskillingen kan innebärakontraktsbrott på köparens sida. Med hänsyn tUl det anförda ansluter jag migtUl utredningens förslag att konsumentköplagen skall uppta regler om rätt förköparen att vid kontraktsbrott på säljarens sida innehålla obetald del avköpeskillingen i avvaktan på att säljaren fullgör sin prestation. Ävenmot förslagets regler om rätt för köparen att vid fel i varan kräva avdrag påköpeskillingen eller ersättning för kostnader för att avhjälpa felet haranförts betänkligheter från näringslivets sida. Framför allt pekas på att dessabefogenheter kan ge upphov till onödiga tvister mellan parterna om förekomstenav fel och om storleken av prisavdraget eller kostnadsersättningen. Enligtnäringslivets mening bör befogenheterna i vart fall tillkomma köparen endastom säljaren inte har begärt att köpet skall gå tillbaka. Enrätt till avdrag på köpeskiUingen står redan f. n. konsumenten tiU buds enligtköplagens dispositiva regler. Denna rätt, vilken således hör till köprättensallmänna system, ersätter hävningsrätten i sådana fall då köparen inte kaneller viU häva köpet. Utredningens förslag innebär att rätten tillprisnedsättning skall tillkomma köparen även om den har fråntagits honom genombestämmelse i köpavtalet. Att köparen genom tvingande regler garanteras ensådan rätt synes mig motiverat redan av den anledningen att han annars inteskulle ha tiUgång till någon effektiv sanktion för den händelse hävningsrätteninte kan utnyttjas, exempelvis därför att köparen inte längre har möjlighet attåterställa varan. Det förhållandet att prisnedsättning företrädesvis bliraktuell vid ringa fel och att tvist om prisavdragets storlek o. d. någon gångkan sägas vara "onödig" i den meningen att de kostnader och besvärtvisten medför inte står i rimlig proportion till tvisteföremålets värde utgörenligt min mening inte något bärande skäl mot en tvingande regel som gerköparen rätt till avdrag på köpeskillingen. Det ligger uppenbarligen i båda partersintresse att se tUl att uppkommande tvister inte föranleder onödig omgång ochoskäliga kostnader. I den mån felet inte rättas genom säljarens försorg tordeett prisavdrag ofta kunna bestämmas genom en schablonmässig beräkning. Jagbiträder därför utredningens förslag att konsumentköplagen skall tillerkännaköparen rätt till avdrag på köpeskillingen vid fel. Det står givetvis säljarenfritt att i fall av nu åsyftat slag begära att köpet skall återgå i stäUet föratt inlåta sig på Jiskussion om det berättigade i ett anspråk på prisavdrageller om För köparen kan detta inte sällan vara en bättre utväg än att behållavaran i dess felaktiga skick mot ett mindre avdrag på köpeskiUingen. Någotbehov av att i lagen reglera denna situation torde dock inte föreligga utan denbör lösas på frivillighetens väg. Den av utredningenföreslagna regeln om rätt för köparen att kräva ersättning för avhjälpande avfel i varan hänger nära samman med den större frågan om i vilken utsträckningkonsumenten genom tvingande regler bör tillförsäkras skadeståndsrätt motsäljaren. Som redan nämnts intar utredningen en restriktiv hållning härvidlag.Som ett minimiskydd mot friskrivningsklausuler föreslås att köparen skall harätt att kräva full ersättning för eventuell förlust, om säljaren har visatgrov försummelse vid fullgörande av avtalet. Den återhåUsamma attitydenförestavas väsentligen av två skäl. För det första kan en längre gående skadeståndsrättge upphov tiU svårbedömda tvister om köparens rätt till ersättning förföljdskador av olika slag. För det andra behövs enligt utredningens meninginte en sådan skadeståndsrätt vid sidan av övriga befogenheter för attsäkerställa köparens viktigaste intressen, nämligen att kunna tvinga framriktig prestation eller om detta inte går frigöra sig från köpet. Utredningens förslag idenna del har som förut nämnts kritiserats från flera håll underremissbehandlingen. Åtskilliga remissinstanser däribland KO, statenskonsumentråd och hovrätten för ifrågasätter om inte köparengenom konsumentköplagen bör tillerkännas rätt till skadestånd i vidareutsträckning än utredningen föreslår. Det görs gäUande att säljaren vidkonsumentköp bör vara skadeståndsskyldig även när hans försummelse inte ärgrov. Som exempel på praktiska situationer där köparen enligt utredningensförslag skulle vara väsentligen utan skydd i skadeståndshänseende nämner KObl. a. det faUet att en konsument på grund av fel i en tvättmaskin fårkostnader för tvätt på annat håll medan maskinen repareras.