prop · FW03185 · 1973-12-31 00:00:00 — Genom att har anslutit sig till 1960 årsinternationella konvention om säkerheten för människoliv till sjöss är landetskyldigt att upprätthålla en sjöräddningstjänst {prop. Staten bärhuvudansvaret för med som ansvarigt centraltorgan. Verket har enligt sin instruktion (1969:320) att samordna verksamheten.Utöver medverkar kustbevakning, marinen, flygvapnet,luftfartsverket, , polisen och isjöräddningsverksamheten. har för sjöräddning särskiltbyggda och utrustade båtar placerade på räddningsstationer utefter kusten.Televerkets och försvarets kustradiostationer är centraler för alarmering avoch information till sjöräddningsorganen. Frågan om ochkustövervakningens framtida verksamhetsformer övervägs avsjöräddningsutredningen (K 1970:42). Enligt 62 § andra stycket sjölagen (1891:35 s. 1) ärfartygsbefälhavare som anträffar någon som är i sjönöd skyldig att, om det kanske utan allvarlig fara för eget fartyg eller de ombordvarande, lämna all hjälpsom är möjlig och behövlig för att rädda den nödställde. Skyldighet att vidtaräddningsålgärder eller åtgärder för att avvärja fara föreligger också, när enfartygsbefälhavare i annat fall får kännedom om att någon är i sjönöd eller omfara som hotar sjötrafiken. För det fallet att sammanstötning mellan fartyg harägt rum gäller enligt 223 § motsvarande bestämmelser. Om befälhavarens fartyg råkar i sjönöd, är han skyldig attgöra allt som står i hans makt för att rädda de ombordvarande samt bevarafartyg och last (62 § första stycket). Med flygräddningstjänst avses enligt 11 kap. 1 § luftfartslagen(1957: 297) åtgärder när luftfartyg är saknat, förolyckat eller nödställt ellerfara hotar lufttrafiken. Maj:t får ålägga ägare eller innehavare avluftfartyg samt dem som tjänstgör på sådant fartyg eller vid flygplats attmedverka i flygräddningstjänsten. Närmare bestämmelser i ämnet finns i 114-121§§ luftfartskungörelsen (1961:558). Ytterligare föreskrifter meddelas avluftfartsverket. EnUgt 115 § leds flygräddningstjänsten av luftfartsverketeller den som har fått verkets uppdrag att utöva ledningen. Hela landet utgörenligt luftfartsverkets föreskrifter ett flygräddningsom-råde med en gemensamräddningscentral, som leder och samordnar flygräddningstjänsten. Somräddningscentral fungerar centrala flygtrafikledningen (Cefyl). De lokalaflygtrafikledningarna kan överta ledningen av visst flygräddningsföretag. vid flygplats och i dess omedelbara närhet ansvarar i förstahand den lokala flygplalsförvalt-ningen. Vid varie flygplats skall organiserasen räddnings- och brandtjänst, som leds av flygplatsförvaltningen. Vid destörre flygplatserna finns särskilda brand- och räddningsstyrkor. Förräddningsinsatser vid de Största trafikflygplatserna finns räddningsplaner, sombygger på en nära samverkan mellan flygplatsernas räddningsorgan samt poUsenoch det lokala brandförsvaret. har organiserat en hjälpberedskap meduppgift all vid järnvägsolyckor hjälpa skadade personer, röja undan och latillvara skadad materiel saml återställa banan i trafikdugligt skick. Vid destörre Stationerna finns hjälpvagnar, som är försedda med särskild räddningsutrustning.Vid utryckning står SJ-personalen under befäl av en röjningschef, vilkensamordnar och leder arbetet på olycksplatsen. Enligt bestämmelser i skall detaljerade alarmeringsplaner och åtgärdskalendrarupprättas för SJ:s hjälpberedskap (SJF 016 och 320). I planerna redovisas bl.a. hur SJ:s personal och materiel skall sättas in vid tågolyckor ochIrafikavbrott. Ledningsfunktionerna på olycksplatsen och alarmeringsvägarnaanges. När åtgärdskalendrar görs upp, skall samråd ske med bl. a. brandchefen,polisen och sjukvårdshuvudmannen. SärskUd beredskapsplanläggning finns förolyckor i samband med transport av klor. Enligt kungörelsen (1969:85) om mUitär räddningstjänstm.m. skall militär hjälp lämnas, om sådan hjälp är nödvändig för alt avvärjaöverhängande fara för liv eller hälsa eller omfattande förstörelse av egendomoch särskUda militära förhållanden inte hindrar det. MUitär hjälp kan påkallasav länsstyrelse, polischef och brandchef. Beslut om hjälp meddelas avöverbefälhavaren eller, enligt dennes bestämmande, av militärbefälhavare,garnisonschef, förbandschef, far-tygsförbandschef eller fartygschef.Kungörelsen innehåller inga bestämmelser om del inbördes förhåUandet mellanden rekvirerade miUtära styrkan och övriga räddningsorgan. Det måste emellertidantas att den civila myndighet som har rekvirerat den mUitära styrkan kanbestämma var denna skaU sättas in i räddningsarbetet. Utöver brandbefälsbefälsrätt enligt brandlagen torde däremot någon straffsanktionerad befälsrättöver den militära styrkans chef eller personal inte tillkomma civil myndighet.SärskUda bestämmelser gäller om militär medverkan vid sjöräddning,flygräddning, fjällräddning och sjuktransport. Bestämmelser om hemvärnsmans medverkan i efterspanings-och bevakningstjänst m. m. finns i kungl. Enligt dessabestämmelser får hemvärnsman efter eget åtagande tas i anspråk för bevakningoch biträde vid inträffade eller befarade större olyckshändelser, underförutsättning att tillgängliga militär- eller polisstyrkor bedöms otUlräckligaeller deras medverkan inte utan fara eller större olägenhef kan avvaktas.Behöriga att påkalla hjälp av hemvärn är bl. a. chef för mUitärt förband,länsstyrelse, polischef och brandchef. Kungl.Maj:l eller, vid trängande behov av omedelbara åtgärder, kan,även om högsta civilförsvarsberedskap inte råder, förordna att civilförsvaretskall ingripa mot annan brand eller skada än sådan som har förorsakats avfientlig verksamhet (1 § d civilförsvarskungörelsen, 1960:377). Vid sådantingripande måste man emellertid, vad gäller de personella resurserna, bygga påfrivilliga insatser. Den civilförsvarsplikt som föreligger enligtcivilförsvarslagen (1960:74) får nämligen i fredstid inte utnyttjas för annatändamål än utbildning och övning (12 §). har meddelatbestämmelser som innebär bl. a. all sådan civilförsvarets materiel som inte ärlånglidsför-packad eller långtidskonserverad får disponeras vid "störrekatastrofbränder eUer naturkatastrofer" i fred. TUlstånd lämnas avlänsstyrelsen. Enligt 7 § arbetarskyddslagen (1949:1) är arbetsgivareskyldig att iaktta allt som med hänsyn lill arbetets natur och de förhållandenunder vUka arbetet bedrivs skäligen kan erfordras för att förebygga att arbetstagaredrabbas av olycksfall i arbetet. För lämnande av den första hjälpen vidolycksfall skall finnas sådana anordningar som behövs med hänsyn lillarbetsställets storlek och belägenhet samt arbetets beskaffenhet och deförhållanden under vilka det bedrivs (13 §), Några särskilda bestämmelser omarbetsgivares skyldighet att ingripa när en olyckshändelse har inträffat finnsinte. Arbelarskyddslagstiftningen får emellertid anses grunda en sådanskyldighet. I sådana situationer får arbetstagarna i princip anses skyldiga attutföra också annat arbete än sådant som ingår i de normala arbetsuppgifterna. Inom flera större företag har viss personal utbildats förräddningsuppgifter vid olyckor. Räddningsmateriel har anskaffats och en internledningsorganisation för ingripanden vid olyckor har inrättats. Vissa företagsom bedriver särskilt farlig verksamhet har upprättat katastrofplaner. Sådanaplaner finns för t. ex. industrier där explosiva varor eller klor tillverkas,större järn- och stålindustrier, gruvor och större eldistribu- Prop, 1973:185 26 Katastrofberedskapen baseras i regel på delkommunala brandförsvaret och företagels egen räddningsorganisation. Bärgningsföretagenoch oljesaneringsförelagen utför betydelsefulla uppgifter inomräddningstjänsten, särskilt oljebekämpningen. I detta sammanhang bör ocksåerinras om den utbildnings- och upplysningsverksamhet m. m. som bedrivs avenskilda organisationer, bl. Röda korset, ,och . Någon allmän skyldighet för var och en att ingripa ochhjälpa tUl med räddningsarbete finns inte. I vissa situationer kan dock sådanskyldighet föreligga (se 11 § brandlagen och 14 § vägtrafikkungörelsen,1972:603). Försäkringshavare är vidare enligt 52 § lagen (1927:77) omförsäkringsavtal skyldig att söka awäria eller minska skada, närförsäkringsfall har inträffat eller är förestående. förslag om organiserad räddningstjänst,räddningstjänstutredningens uppdrag Författningsbestämmelserna om beredskap mot olyckor avserutan undantag en viss typ av olyckor eller olyckor som har inträffat av vissanledning. Detsamma är faUet med den beredskap som har organiserats påinitiativ av myndighet eller enskilda företag. Frågan om enberedskaps-organisation för olyckor eller katastrofer i allmänhet haremellertid vid några tUlfällen berörts i samband med att förslag om enberedskapsorganisation för viss räddningstjänst lagts fram. Vid remissbehandlingen av betänkandet (SOU 1959:38)Beredskap mot atomenergiolyckor diskuterades sålunda om inte den lagstiftningsom föreslogs i betänkandet borde utvidgas till att omfatta också andra olyckorän alomolyckor. Hovrätten för Nedre ansåg alt en kataslroflag, somförutom olyckor i industrier avsåg också naturkatastrofer och liknandehändelser av större räckvidd, var önskvärd. Hovrätten anförde i dettasammanhang bl. a. följande. Nuvarande lagstiftning erbjuder - såsom i betänkandetredovisats -icke tillfredsställande möjligheter för myndigheterna att snabbioch kraftfullt ingripa vid olyckor av dyUk katastrofkaraktär. Som stöd föråtskilliga angelägna åtgärder, innebärande ingrepp mot enskilda personer ochenskild egendom, kan endast åberopas den i lag ej utformade nödrätten. Dettaförhållande måste givetvis verka hämmande på effektivitet och snabbhet, enärde ansvariga myndigheterna ofta måste känna tvekan om tillåtligheten ochtillrådligheten av i och för sig synnerligen ändamålsenliga förfaranden. Urdessa och andra synpunkter framstår det som önskvärt att vid en lagstiftning omsamhällelig katastrofberedskap sikte ej tages enbart på atomenergiolyckor. Deav utredningsmannen föreslagna befogenheterna att dels utrymma och avspärravissa områden, dels rekvirera arbetskraft och materiel, kunna behöva användasäven vid katastrofer av andra slag. Några betänkligheter ur rättssäkerhetssynpunktför en dylik utvidgning av lagstiftningen kunna knappast möta. Liknande synpunkter anfördes av bl. Styrelsen lade tonvikten pä den organisatoriskaberedskapen och erinrade om att det redan förekom att myndigheterna gjordevissa administrativa förberedelser i syfte att skydda allmänheten vid eneventuell katastrof i en anläggning, där farliga ämnen används i produktionen.Styrelsen ansåg liknande förberedelser behövliga i många andra fall och menadeatt en allmän katastroflagstiflning skulle ge den organisatoriskaplanläggningen på området erforderlig stadga. Föredragande departementschefen (prop. 1960:139 s. 53)anförde all atomolyckorna intog en särställning, framför allt därför att denutspridda radioaktiviteten utgjorde en fara som allmänheten inte på egen handkunde konstatera och som kunde kvarstå . En på förhandorganiserad samhällelig beredskap ansågs därför nödvändig i fråga omatomolyckorna. Något överhängande behov av en motsvarande beredskapslagstiftningför andra katastrofer kunde däremot enligt departementschefen knappast ansesföreligga. Erfarenheten hade visat alt myndigheterna dittills även vid svåraolyckor hade kunnat möta situationens krav genom att utnyttja tillgängligaresurser. Departementschefen var bl, a. av denna anledning inte beredd attförorda någon motsvarande reglering beträffande andra kalastrofer. Vid remissbehandlingen av brandlagsrevisionens betänkande(SOU 1960:34) Reviderad brandlagstiflning föreslog riksbrandinspektören och enlänsstyrelse under hänvisning till rådande oklarhet en utredning om samhälletsolycksberedskap. ansåg att räddningstjänstenborde regleras i brandlagstiftningen som en av det kommunala brandförsvaretsuppgifter. Föredragande departementschefen ansåg emellertid atträddningstjänsten inte borde regleras i brandlagstiftningen (prop. Oljeskyddsulredningen konstaterar i betänkandet (SOU1965:45) Beredskap mot oljeskador att de skador och olägenheter som uppslårvid utflöden av olja innebär betydande problem. Utredningen föreslår attuppgiften att ingripa med åtgärder mot oljeutflöden och att svara för denberedskap som behövs skall läggas på kommunerna. Förutsättningen för kommunensskyldighet att ingripa skall vara att fara föreligger för alt oljan kommer altförorsaka skada som inte är obetydlig. Ingripandel skall avse åtgärder för attförebygga eller begränsa sådan skada. Skyldigheten bör däremot enligtutredningens mening inte omfatta åtgärder som endast avser att avhjälpa enredan uppkommen skada. Utredningen föreslår att kommunerna åläggs alt hållasådan materiell och personell beredskap som tillfredsställer skäliga anspråk påtrygghet mot skada av löskommen olja. I katastrofsituationer skalllänsstyrelsen kunna överta ledningen av verksamheten. Utredningsförslagetredovisas närmare i samband med behandlingen av de särskilda frågor som tas uppmed anledning av räddningstjänstulredningens förslag. Enligt de ursprungliga direktiven förräddningstjänstulredningen (stats- Prop, 1973:185 28 rådsprotokollet över inrikesärenden )skulle utredningsarbetet främst syfta till att klarlägga hur samordning ochkomplettering av räddningsverksamheten bör ske, hur ansvaret för verksamhetenbör fördelas mellan olika organ och hur räddningsarbetet bör ledas vid olyckorav större omfattning där insatser av olika räddningsorgan behövs, Lltredningenborde i första hand ta sikte på verksamhet som avser räddning av människoliv. Sedan remissyttranden inhämtats överoljeskyddsutredningens betänkande, överlämnade Kungl. Maj:l betänkandet ochremissyttrandena till räddningstjänstulredningen. 1 samband därmed anfördeföredragande departementschefen i tilläggsdirektiv tUl räddningstjänstutredningen(statsrådsprotokollet över kommunikationsärenden ) attfrågorna om beredskap mot oljeskador och räddningstjänsten i övrigt bordeprövas i etl sammanhang. Prövningen borde enligt departementschefen avseorganisation och huvudmannaskap för den lokala och regionala verksamheten, dencentrala organisationen samt frågan om den lagstiftning som behövs bör varagemensam för oljeskyddsberedskapen och övrig räddningstjänst.Räddningstjänstutredningen borde vidare undersöka vilka konsekvensermöjligheterna att bekämpa till havs löskommen olja kunde få för organisationenav oljeskyddsberedskapen och därvid särskilt beakta förhåUandet mellantullverkels kustbevakning samt de statliga och kommunala organ som ombesörjerkatastrofberedskapen tUl lands och vid stränderna. avlämnade en utredning medförslag i anledning av att verket hade fått i uppdrag att kompletteraoljeskyddsutredningens undersökningar av kostnaderna för ingripanden motoljeskador och att utreda vissa frågor om finansieringen av oljeskyddsberedskapen.Verkets utredning överlämnades till räddningstjänstutredningen för attövervägas vid utredningsuppdragets fullgörande. Allmänna synpunkter på räddningstjänsten Utredningen konstaterar att i författning eller på annatsätt reglerad beredskap finns för insatser vid brand, atomolycka, flygolycka,sjöolycka, oljeulflöde lill sjöss och nödläge i fjälltrakterna. TUI denreglerade beredskapen mot olyckor hänför utredningen också sjuk- ocholycksfallsvärden, sjuktransporterna, ambulansflygel, räddningsflyget och denskyldighet alt lämna allmänheten skydd och hjälp som åligger polisen.Olycksfallsberedskapen upprätthålls därutöver utan stöd av lag eller annanförfattning huvudsakligen av brandförsvaret på uppdrag av kommunerna.Utredningen framhåller all uttryckliga förfatlningsbestämmel- ser om beredskap mot svårare olyckshändelser finns endasti atomskyddslagen. Den katastrofplanläggning i övrigt hos olika myndighetersom har tUlkommit för att säkerställa den beredskap som har visat sig nödvändighar upprättats efter anvisningar och rekommendationer av högre myndighetereller pä initiativ av den planläggande myndigheten. Att samhället behöver en beredskapsorganisation för mereller mindre svårartade olyckshändelser behöver enligt utredningen intemotiveras närmare. SamhäUet har betydande resurser för räddningsverksamhet.Bestämmelser saknas emellertid, med vissa undanlag, om vilka räddningsuppgiftersom åvilar samhället, vUka krav en räddningsorganisalion bör uppfylla för attkunna fullgöra dessa uppgifter, hur räddningsorganisationen skall varauppbyggd, vem som skall vara dess huvudman och vilka befogenheter den skall ha.Inte heller är det reglerat hur tillgängliga resurser skall utnyttjas ellersamordnas. Utredningen föreslår att bestämmelser i nu angivna hänseenden tasupp i lag. Vad beträffar innehållet i en sådan reglering anför utredningenföljande. Den primära uppgiften för samhällets räddningstjänst börvara räddning av människoliv. Om en persons liv eller hälsa är i fara vid enolyckshändelse, är det självklart att räddningstjänsten skall ha skyldighet attingripa. Det står också utom diskussion att det bör åligga räddningstjänstenatt ingripa när mycket stora materiella värden hotas eUer viktigasamhällsfunktioner äventyras. Även i övrigt torde del numera betraktas somnaturligt all samhällets bistånd skaU kunna påkallas för räddning av egendom,som genom en olyckshändelse riskerar att förstöras eller skadas. Skyldighet församhällets räddningstjänst alt ingripa bör därför enligt utredningens mening iprincip föreligga också när endast materiella värden slår på spel. Samhällets skyldighet att ingripa för att släcka brand ärenligt brandlagstiftningen oinskränkt, anför utredningen. Skälet härtill är attmed brand förstås eld som har kommit lös och att faran i en sådan situationalltid är sådan att ingripande är påkallat. Utredningen anger attoljeskyddsutredningens förslag innebär att skyldigheten att ingripa mot oljasom har kommit lös begränsas till att avse situationer där fara föreligger föratt oljan kommer alt orsaka skada som inte är obetydlig. Karaktären och viklenav det intresse som hotas skall därvid vara avgörande för om den befaradeskadan kan anses vara så betydande att samhäUet bör ingripa. För att räddningstjänsten inte skall förlora ieffektivitet på grund av alt räddningsorganen överhopas med framställningar omhjälp i förhållandevis bagatellartade situationer eller vid smärreolyckstillbud är enligt räddningstjänstutredningen en begränsning iskyldigheten att ingripa nödvändig. Skyldighet att ingripa bör därför begränsastill situationer där det föreligger en rimlig relation mellan kostnaden förräddningsinsatsen och det värde som står på spel och därjämte snabbhet krävsför att avvärja skada eller risk för ytterligare skada. Utredningen upplyseralt sådan hjälp till allmänheten som avser t. ex. länspumpning, tillhandahållandeav maskinstege för skilda uppgifter och utnyttjande av grodmän för Prop,1973:185 30 smärre arbeten under vatten ofta lämnas av brandkårerna.Den föreslagna begränsningen av samhällets skyldighet att ingripa medför attsådan s. k. teknisk service inte kommer alt omfattas av skyldigheten. Gränsdragningenär svår men eftersom erfarenheten visar att brandkårerna inte harbrukat underlåta att ingripa i gränsfallen, torde gränsdragningsproblemen inteha nägon större praktisk betydelse. Inombrandförsvaret används enligt utredningen regelmässigt uttrycket nödläge föratt beteckna en situation i vilken ett ingripande är påkallat med hänsyn tilldet hotade intressets vikt och kravet på snabb insats för ' alt avvärja ellerbegränsa skada. Utredningen erinrar om att den som för att avvärja fara för liveller hälsa, rädda värdefull egendom eller av annan sådan orsak handlar i nödenligt den allmänna nödrättsbestämmelsen i 24 kap. 4 § är fri frånansvar, om gärningen med hänsyn lUl omständigheterna måste anses försvarlig. Avförarbetena (prop. B 332, 481 och C 220) framgår att särskUt kravetatt gärningen skaU ha företagits i nöd är avsett att utgöra en anvisning om attbestämmelsen skall tillämpas restriktivt. Det måste därför enligt utredningenantas att förutsättningar för tUlämpning av denna straffrihetsbestämmelse intealltid kommer att föreligga, när samhällets räddningstjänst enligt utredningensförslag skall ha att ingripa. För att oklarhet och mångordiga omskrivningarskall kunna undvikas är det önskvärt att en kort och uttrycksfull beteckninganvänds för dessa situationer. Utredningen anser all vad som anförts om denallmänna nödrättsbestämmelsen inte utgör hinder mot att dessa situationerbetecknas som nödlägen. Utredningen framhåller att frågan om hur längeräddningsorganen skall vara skyldiga att verka har stor praktisk och ekonomiskbetydelse. Oljeskyddsulredningen hävdade att anledning för samhället att svaraför ingripanden mot löskommen olja föreligger endast så länge fara är förhanden att oljan kommer att orsaka skada som inte är obetydlig. Åtgärder sombara har till syfte att bota en inträffad skada har samhället inte anledningatt vidta. Oljeskyddsulredningen intog därmed i princip samma ståndpunkt somhar kommit till uttryck i brandlagen. När det gäller åtgärder efter brandreglerar brandlagen endast tillsyn och bevakning, när risken för ny brandefter släckningen inte kan uteslutas. Enligt räddningstjänstulredningens mening bör huvudregelnvara att räddningsinsatsen skall pågå till dess alt fara för ytterligare skadaeller fara alt inträffad skada förvärras är avvärjd. Utredningen förutsätteratt hittUlsvarande praxis vid brandsläckning - dvs. att skälig hänsyn tasexempelvis till restvärdesskydd under pågående släckningsarbete blir normerandeför aUa ingripanden i samband med räddningstjänst. Det bör enligt utredningenalltså inte åligga räddningsorganen att utföra eller övervaka återställnings-eller saneringsarbeten. SkuUe räddningsorganens insatser utsträckas lill attomfatta sådana uppgifter, skulle deras beredskap komma att allvarligtäventyras genom att personal och materiel binds på sammaskadeplats. Beträffande oljeolyckorna föreligger emellertid speciellaförhållanden, anför utredningen. Som exempel nämns oljeutflöde inom ett område Prop, 1973:185 31 med sädana markförhållanden alt fara föreligger för attolja, som har trängt ned i marken, kan skada grundvatlentäkl. Faran förytterligare skada är då inte avvärjd förrän de oljeinfeklerade marklagren harförts bort. Detta arbete kan vara mycket tidsödande och kan ibland kräva störrepersonal- och materielinsats än akutinsatsen. Om grundvattnet redan harförorenats och ytterligare skador kan beräknas uppkomma genom vattnetsspridning, behövs komplicerade och arbetskrävande åtgärder av helt annanteknisk karaktär än akutåtgärderna. Utredningenanser att det, om den föreslagna huvudregeln inte skulle gälla i fråga omoljebekämpningen, skulle bli svårt att avgöra när räddningsorganen harfullgjort sin uppgift och räddningsarbetet sålunda är avslutat. Tveksamhet omnär ansvaret upphör kan innebära avsevärda risker för onödiga skadeökningar.Därjämte kan enligt utredningen hävdas att samhället bör bära ansvaret förbekämpningen så länge fara för ytterligare skada ännu föreligger. Utredningenföreslår därför att räddningsinsatsen också vid oljeolyckor skall pågå tilldess att fara inte föreligger för ytterligare skada eller för alt skedd skadaförvärras. Bland remissinstanserna råder enighet om att samhälletbehöver en organisation för sådan räddningstjänst som inte har ålagts något nubefintligt räddningsorgan. Även omsamhället har betydande resurser som kan användas vid räddningstjänst, framstårenligt länsstyrelserna i och avsaknaden av enberedskapsorganisation med uppgift att ingripa vid olyckshändelser av skildaslag som en allvarlig brist. och kommuner anför att det ärnödvändigt att samhällets beredskap mot katastrofer och andra olyckor reglerasså att tvekan inte råder om vilket organ som i en viss situation skall svaraför räddningstjänsten och vilka befogenheter som tillkommer detta organ.Helsingborgs kommun anför liknande synpunkter och tillägger alt behovet av enallmän räddningstjänstorganisation är påtagligt, särskilt med hänsyn tillkravet på samordning av resurserna vid omfattande olyckor.