prop · FW03160 · 1973-12-31 00:00:00 — Av55 § civilförsvarslagen (1960: 74) följer att sådana skyddsrum som det enligt24 § samma lag åligger enskilda att anordna inte omfattas av anläggningslagen.Om skyldighet som sagts mte föreligger, torde ett för flera fastighetergemensamt skyddsrum i princip kunna inrättas enligt den nya lagen, påpekas ipromemorian. Remissyttrandena.Vissa remissinstanser anser att lagtexten bör innehålla en exemplifiering avoUka anläggningstyper som fyller kravet på stadigvarande betydelse. Till dessaremissinstanser hör i , ,lantmätareföreningen och skogsindustriernas samarbetsutskott. attdet kan vara en fördel med en mera allmänt hållen definition med hänsyn tillden snabba utvecklingen på fastighetssamverkans område. iStockholms län finner det lämpligast att frågan om vilka anläggningstyper somenligt lagen kan komma i fråga lämnas till förrättningsmannens bedömande utanatt denne skall vara bunden till vissa i lagen angivna anläggningstyper. Beträffande det föreslagnatillämpningsområdet för den nya lagen framhåller som en fördelatt lagen utformats så, att den kan användas vid tillskapandet av system förlokal uppvärm.ning av typ fjärrvärme. Förslaget anknyter härigenom tUl denstadiga energikommitténs förslag om uppgörande av s. k. värmeplaner (SOU 1970:13). tillägger att fjärrvärmesystemet är inom såväl befintligsom blivande bebyggelse av stor betydelse för luftvården. 1969 årsskyddsrumsutredning anser det i och för sig värdefullt att gemensammaskyddsrum kan inrättas enligt förslaget. Utredningens arbete är dock f. n.inriktat på att lösa skyddsrumsfrägan under beaktande av behovet inom störreområden och innebär att skyldighet att bygga skyddsrum skall knytas till vissaenskilda byggnadsprojekt, som efter planläggning funnits vara speciellt lämpadehärför. Det kan tänkas att det blir fråga om att knyta sådan skyldighet till ensamfälld anläggning, t. ex. en garagebyggnad. Naturskyddsföreningenifrågasätter om inte möjligheten att inrätta gemensamhetsanläggningar också börkunna utnyttjas i mer aktivt miljövårdande syfte. Som exempel härpå angerföreningen att man i landskapsvårdens intresse i närheten av fritidsbebyggelseavsätter mark som skall håUas öppen genom bete eUer odling. Enligt föreningensmening bör anläggningsbegreppet ges en vidsträckt tolkning, som bl. a. innefattarmark som på ena eUer andra sättet behöver vårdas. Vid bedömningen avanläggningens betydelse bör beaktas också den ökade vikt som med nuvarandeutveckling miljövårdssynpunkter kan väntas få enligt allmänt omfattadevärderingar. Även om en sådan tillämpning är förenlig med den föreslagna lagensordalag, synes det önskvärt att dessa frågor uppmärksammas ytterligare. anser att anläggningslagen bör kunna användas för gemensammaarbetsföretag för landskapsvärd. Detta förutsätter dock enligt verket att manlöser frågan om rätten för en samfällighet med landskapsvård som syfte atthålla mark öppen genom röjning, betning, odling o. dyl. Frågan om den närmareavgränsningen mellan anläggningslagen och 3 kap. EVL behandlas av någrarem.issinstanser. framhåller att man enligt promemorieförslagetinte får överskrida gränsen för vägföreningamas kompetensområde enligt 3 kap.EVL. Motsvarande ordning gäller enligt LGA, något som i praktiken vållat vissasvårigheter vid tillämpning av sistnämnda lag. Sålunda har det rätt ovisshetom man med hänsyn tUl reglerna i 71 § EVL kunnat tillämpa LGA på sådan parkanläggning, vars skötsel miöjligen skulle kunnaregleras enligt 3 kap. EVL. Någon gäng har man - möjligen med överskridande avden gräns lagstiftaren uppdragit - tillämpat LGA på parkmark i fall då man intekunnat anta att vägförening skulle komma till stånd. Det har nämligen visat sigönskvärt och praktiskt att lösa de gemensamma problemen med så fåsamfällighetsbildningar som möjligt. För att undvika sådan oklarhet villutredningen i princip uttala sig för att reglerna i första hand utformas medtanke på de praktiska behoven, så att man vid tillämpningen kan välja denlösning som i det särskilda fallet är lämpligast. a. talar goda skäl föratt det bör vara tUlåtet att använda lagen på väg och parkmark inom område medtätare bebyggelse i de fall då man inte avser att bilda vägförening. Enligtlänsstyrelsen i kan undantagsbestämmelsen i andra punktenmedföra tolkningssvårigheter beträffande vägföretag enligt 3 kap. EVL. Detlåter sig nämligen inte utan vidare oomtvistligt avgöras om de i lag givnaförutsättningarna för tUlämpning av reglerna i 3 kap. EVL föreligger eller ej.Undantagsbestämmelsens lämplighet kan ifrågasättas även av andra skäl. ex befinnas önskvärt att inom ett planområde vid en gemensam förrättaing,omfattande en enhetUg grapp av fastigheter, ordna fastighetssamverkanbeträffande såväl vägar som parkeringsplatser, vatten och avlopp, parker,lekplatser, badplatser, bryggor m. m. En sådan i och för sig ändamålsenliglösning står icke till buds om icke den nu ifrågavarande bestämmelsenuppmjukas. Det kan i sammanhanget erinras om att tillämpning av 2 kap. EVL kankomma ifråga även inom område där föratsättningar finns att lösa vägfrågoma enligt3 kap. Den konstruktionen medger en viss valfrihet i det enskilda fallet ochhar veterligt icke medfört några olägenheter. Gränsdragningen mellan kapitlenstillämpningsområden i en konkurrenssituation är klar och entydig genom att 3kap. har gjorts tUlämpligt även inom område där vägfrågoma redan lösts enligtbestämmelsema i 2 kap. Liknande synpunkter framförs av lantmäteristyrelsen,länsstyrelserna i och , lantmätareföreningen ochskogsindustriernas samarbetsutskott. Den omständigheten att 3 kap. EVL lämnas orubbat avförslaget till anläggningslag kan enligt i och inte anses medföra begränsning i hittillsvarande princip att bestämmelsernai 2 kap. EVL bibehåller sin giltighet inom vägföreningsområde med avseende påvägar, som med stöd av 3 kap. 73 § EVL undantagits från vägföreningsverksamhet. Något hinder att tillämpa anläggningslagen på sådana vägar bördärför enligt mening inte möta. framhåller vidareatt bestämmelserna i 28 § byggnadsstadgan medför skyldighet för länsstyrelsenatt vid fastställdse av byggnadsplan pröva om vägförening bör bUdas förplanområdet. Den diskretionära prövningsrätt, enligt 71 § förstastycket EVL har i fråga ombildande av vägförening, anknyter närmast till behovet av vägförhållandenasreglering genom vägförening men torde i princip inte innebära att den nyaanläggningslagen skall kunna träda i stället för vägförening, i varje fall ej ifråga om tätbebyggelseområde av betydande omfattning. I regel torde ocksåbildande av en vägförening kunna tillgodose föreliggande behov avfastighetssamverkan inom ett planområde. understryker att envägförenings befogenheter med avseende på iordningställande och underhäll avallmänna platser inom planområde i enlighet med planens intentioner äromfattande. För samverkan inom ett mindre planområde kan emellertid tillämpningav den nya anläggningslagen medföra fördelar. Om möjlighet härtiU öppnas, börman överväga en ändring i 113 och 116 §§ byggnadslagen så att lagrammen blirtilllämpliga även då väg skall övertas av anläggningssamfällighet. Lantmäteristyrelsenanser att anläggningssamfälligheten bör svara för ersättning för planskadaenligt 116 § byggnadslagen när anläggningslagen tillämpas i fråga om väg ellerpark inom område med byggnadsplan. Lantmätareföreningenanför att vid förrättaing enligt 2 kap. EVL rätt till väg för endast enfastighet kan uttas över en eller flera andra och sådana förrättningar ärganska vanliga. Denna möjlighet tycks nu bli utesluten genom regeln i 1 § avförslaget att anläggning skall vara "gemensam för flerafastigheter". För att lösa en sådan vägfråga blir man då hänvisad tiUfastighetsreglering enligt nya FBL. Enligt förenmgens uppfattning är dettaopraktiskt. Sådan ändring i 1 § bör därför göras att även uttagande av väg förenstaka fastighet kan göras enligt anläggningslagen. Detta ter sig naturligteftersom tillfälligt behov av väg för enstaka fastighet kan tiUgodoses enligt47 § promemorieförslaget. Samma synpunkter anförs av skogsindustriernassamarbetsutskott. bör i 1 § promemorieförslaget göras en reservation medangivande av de paragrafer enligt vilka anläggning kan inrättas även för enenstaka fastighet. Kommittén syftar härvid på de speciella bestämmelsema omvägar i förslaget. Föredraganden.Paragrafen har i departementsförslaget delats upp i två stycken. Jagansluter mig till den i promemorian redovisade uppfattningen att någonuppräkning inte bör göras i lagtexten av godtagbara anläggningstyper. Den ipromemorieförslaget upptagna definitionen på gemensamhetsanläggning har därföri oförändrat skick förts över till departementsförslaget. Som naturvårdsverketoch anfört bör lagen i viss utsträckning kunna tillämpaspå landskapsvårdande företag. Kravet på att anläggningen skall tillgodose ettändamål av stadigvarande betydelse för fastigheterna måste dock vara uppfyllt.Sedan anläggningen inrättats, har samfäUigheten både rättighet och skyldighetatt vidta behövliga åtgärder för att hålla anläggningen i sådant skick att denfyller sitt ändamål. Fjärrvärmeanläggningär som påpekat sådan anläggning som faller under den angivnadefinitionen. Jag vill emellertid i detta sammanhang nämna att kommunförbundeti skrivelse till Kungl. Maj:t understrukit behovet av en nylagstiftning av samma typ som lagen (1970: 244) om allmänna vatten- ochavloppsanläggningar för att kommunerna skall få ökade möjligheter att lösaupp-värmningsfrågorna på ett rationellt sätt. Frågan övervägs f. n. inom . Somanförts i den allmänna motivermgen (avsnitt 1.2.2) bör i fråga om enskildavägar avsteg göras från kravet på att anläggning skall vara av stadigvarandebetydelse och att den skall tillgodose mer än en fastighets behov.Bestämmelser härom tas upp i 47 och 49-50 §§ departementsförslaget. Jag finnerdet inte behövligt att i förevarande paragraf särskilt hänvisa till dessaspeciella regler. Iförsta stycket andra punkten departementsförslaget föreskrivs att fräga ominrättande av anläggning prövas vid förrättaing. Bestämmelsen motsvarar 4 §första stycket första punkten promemorieförslaget. Undantagsregelni andra stycket första punkten departementsförslaget stämmer överens medpromemorieförslaget. EnligtEVL har reglema i 3 kap. visst företräde framför bestämmelserna i 2 kap.Länsstyrelsen kan således enligt 18 § avslå ansökan om förrättning enligt 2kap. eller förordna om inställande av sådan förrättning, om frågan i ställetanses böra lösas enligt 3 kap. Till vägförenings vägar kan vidare hänföras vägsom varit föremål för förrättning enligt 2 kap. (74 §). Något hindermot att 2 kap. tillämpas inom områden där vägförening kan bildasföreligger däremot inte. Jag delar den i flera remissyttranden framfördauppfattningen att det inte finns anledning att i detta hänseende frångå den nugällande ordningen. Härför krävs en uttrycklig bestämmelse om att föreskrifteni andra stycket första punkten inte hindrar att fråga om inrättande av väginom område som avses i 71 § första stycket EVL prövas enligtanläggningslagen. Denna bestämmelse bör lämpligen tas upp i promulgationslagenoch där placeras före den i 14 § promemorieförslaget upptagna bestämmelsen omskyldighet för fastighetsbildningsmyndigheten att underrätta närmyndigheten finner att fråga som tagits upp vid förrättning enligtanläggningslagen bör lösas enligt 3 kap. EVL. Enligt71 § andra stycket EVL skall, om inom vägförenings område finns mark som ibyggnadsplan avsetts till annan allmän plats än väg, föreningens väghållningomfatta även iordningstäUande och underhåll av sådan plats. Enligt min meningär det fullt klart att denna bestämmelse i förening med andra stycket förstapunkten i förevarande paragraf inte hindrar att anläggningslagen tillämpas påparkanläggning inom område som avses i 71 § första stycket EVL, om vägföreninginte bildats för området. Enligt116 § byggnadslagen har ägaren av mark som enligt byggnadsplan skall användastill väg eller annan aUmän plats under vissa förutsättningar rätt tillersättning för det intrång han lider genom att han inte fär utnyttja marken pådet för honom fördelaktigaste sättet. Är det fråga om mark för enskild väg,skall ersättningen utges av vägför-eningen. Finns inte vägförening närersättningsfrågan uppkommer, skall föranstalta om sådan föreningsbUdande. Under remissbehandlingen har gjorts gällande att vad som åliggervägförening enligt 116 § byggnadslagen också bör åvila anläggningssamfällighetnär anläggningslagen tillämpas på vägar och parkanläggningar inom område förvilket byggnadsplan gäller. Jagär inte beredd att i detta sammanhang ta närmare ställning till lämpligheten avden föreslagna ändringen i byggnadslagen. En samlad översyn avbyggnadslagstiftningen pågår f. n. inom bygglagutredningen. Den fråga som detnu gäller och som inte har samband med den nya lagstiftningen bördärför tas upp tUl bedömande först sedan utredningens förslag har framlagts. Iandra stycket andra punkten departementsförslaget har tagits upp bestämmelsen ipromemorieförslaget att anläggningslagen inte gäller allmän vatten- ochavloppsanläggning. Dennaparagraf innehåUer bestämmelser som innebär att viss lös egendom vidtillämpningen av lagen skall jämställas med fastighet. Promemorieförslaget.Enligt 1 § andra stycket LGA skall lagens bestämmelser om fastighet äga motsvarandetillämpning på tomträtt, som är inskriven, och på sådan rätt till ofri tomt istad som utgör fast egendom. Om det prövas lämpligt, får bestämmelsernatillämpas också på sådan byggnad eller annan anläggning i övrigt som intetillhör ägaren av marken. I fräga om upplåtelse av utrymme förgemensamhetsanläggning och ersättning med anledning därav skall med fastighetlikställas område som inte ingår i fastighetsindelningen. I 1§ andra stycket EVL anges att lagens bestämmelser om fastighet skall gälla ävengruva och, när omständigheterna prövas föranleda det, sådan byggnad ellerindustriell anläggning som tillhör annan än ägaren av marken. Vidbedömande av frågan i vilken utsträckning de nu angivna bestämmelserna skaUöverföras tiU den nya lagen är enligt promemorian att märka att sådan rätt tUlofri tomt i stad, som är fast egendom, torde komma att redovisassom särskild fastighet i fastighetsregistret. Detsamma gäller sådant område istad som f. n. inte ingår i fastighetsindelningen. Den nya lagens bestämmelserom fastighet blir därför utan vidare tillämpUga pä rättighet och område som nusagts. övrigthar paragrafen utformats efter mönster från bestämmelsema om viss lös egendomsjämställande med fastighet i LGA och EVL. Tomträtt och gruva bUr således heltlikställda med fastighet i fråga om rätt och skyldighet att delta igemensamhetsanläggning. Byggnad eller annan anläggning som inte hör tillfastighet är däremot inte helt jämställd med fastighet. Frågan om sådananläggnings anslutning är beroende av en lämplighetsprövning i det enskUdafallet. En faktor som man härvid bör tillmäta betydelse är anläggningens värdeoch beskaffenhet i övrigt. Sådan arrendebebyggelse som inte grundarbesittningsskydd enligt reglerna i 10 kap. JB torde exempelvis som regel inteböra anslutas. För att anslutning skall kunna komma i fråga synes inormalfallen vidare böra krävas att det föreligger en tryggad rätt att underlängre tid ha anläggningen kvar. I promemorian betonas att begreppetanläggning här har samma innebörd som i 2 kap. 1 § JB (se prop. 1966: 24 s. 59och 88 samt 1970: 20 s. B 893). Remissyttrandena.Lantmäteristyrelsen anför att paragrafen synes medge att bl. a. småbåtshamnar,campingplatser och badplatser på ofri grund ansluts till gemensamhetsanläggningunder förutsättning att på platsen finns uppförd byggnad eller annananläggning. En sådan innebörd av paragrafen anser styrelsen vara önskvärd. Föredraganden.Som antytts i promemorian bör fastighetsbegreppet i princip ha samma innebörd ianläggningslagen som i FBL. Det skall således omfatta vad som införts eUerenligt registreringsbestämmelserna skall införas som fastighet ifastighetsregistret (prop. 1969: 128 s. B 79). Detta innebär bl. a. attstycknings- eller klyvningslott som ännu inte registrerats kan anslutas tUlgemensamhetsanläggning. Emellertid bör man vid tillämpningen avanläggningslagen inte vara helt bunden vid fastighetsbegreppet enligt FBL.Sålunda torde sämjdott böra jämställas med fastighet. En uttrycklig bestämmelsehärom bör tas upp bland övergångsbestämmelserna. Vidare bör i vissa fall enbrukningsenhet som består av flera fastigheter betraktas som en fastighet.Frågan huruvida så skall ske måste bedömas från fall tUl fall och det synesinte möjligt att i en lagregel ange de föratsättningar som här bör gälla.Lagrådet har vid granskningen av LGA godtagit en sådan utvidgning avfastighetsbegreppet som berörts och därvid understrukit att den bör kommai fråga endast om det framstår som praktiskt taget uteslutet att viss fastighetskall kunna brytas ut ur fastighetskomplexet och bli en brukningsenhet för sig(prop. 1966: 128 s. 342). Idepartementsförslaget har bestämmelsen i andra punkten om vissa anläggningarsjämställande med fastighet utvidgats till att omfatta även naturreservat ochnationalpark. Skälen härtill har jag redovisat i den allmänna motiveringen.Vad lantmäteristyrelsen anfört i sitt yttrande om tillämpningen av nämnda bestämmelse föranleder ingen annankommentar från min sida än att jag vUl påpeka att delaktigheten i gemensamhetsanläggningeni de angivna fallen formellt skall anknytas till den på platsen uppfördaanläggningen. I paragrafen ges en bestämmelse om vem som i visst fallskall utöva de funktioner som enligt lagen tiUkommer fastighetsägare. 1 § andra stycket LGA innehåller enbestämmelse om att den som innehar fastighet med fideikommissrätt eller annarsutan vederlag besitter fastighet på grund av testamentariskt förordnande utanatt äganderätten tillkommer någon skall vid lagens tillämpning anses somfastighetens ägare. En liknande föreskrift finns i 5 § andra stycket EVL. Densenare bestämmelsen är emellertid inte inskränkt till att gälla enbart sädanafall då fastigheten saknar ägare. De nunämnda bestämmelserna innebär att besittningshavaren vid tUl-lämpningen av LGAeller EVL i alla hänseenden är att jämställa med fastighetsägare. 5 § tredjestycket EVL innehåller en bestämmelse av mer begränsad räckvidd. Enligt dennaskall den som innehar fastighet på sådana villkor att han, om fastighetsskattskall utgå för fastigheten, enligt kommunalskattelagen är skyldig att erläggasådan skatt svara för de förpliktelser som enligt EVL åligger fastighetsägare.Bestämmelsen avser bl. a. innehavare av åborätt, tomträtt, rätt till ofri tomti stad samt annan innehavare av ständig eller ärftlig besittningsrätt. Bestämmelseni 1 § andra stycket LGA utgör enligt promemorian ett klarläggande avhur begreppet fastighetsägare skall tolkas i förevarande sammanhang. Den hardärför utan saklig ändring förts över till den nya lagen. Eftersomfideikommissen befinner sig under avveckling, har det ansetts lämpligast attreglera frågan om fideikommissaries ställning i övergångsbestämmelsema.Bestämmelsen i övrigt har fått sin plats i 3 §. Att låta bestämmelsen omfattaäven sådana fall då det finns ägare till en av testamentstagare innehavdfastighet har inte ansetts motiverat. Enligt 2 §skall lagens bestämmelser om fastighet äga motsvarande tillämpning på bl. Detta får anses innebära att tomträttshavare skall vid tillämpningenav lagen behandlas som fastighetsägare, sägs det i promemorian. Att innehavareav rätt till ofri tomt i stad skall behandlas på samma sätt framgår av vad somanförts i motiven till samma paragraf. Vad gäller innehavare av åborätt ellerannan ständig besittningsrätt är att märka att dessa vid tUlämpningen av FBLskall jämställas med fastighetsägare enUgt 10 § lagen (1970: 989) om införandeav fastighetsbildningslagen. Starka skäl synes föreligga att ge dessarättighetshavare samma ställning vid prövningen av anläggnings- frågor.Eftersom det här gäller rättsinstitut som är under avveckling, har föreskriftenhärom tagits upp i övergångsbestämmelserna. Frågan om det behövs enmotsvarighet till föreskriften i 5 § tredje stycket EVL kommer att berörasnärmare i anslutning tUl dessa bestämmelser. Föredraganden.Den i promemorian föreslagna bestämmelsen har utan ändring tagits upp i departementsförslaget.Som en konsekvens av den under 2 § förordade utvidgningen av lagenstUlämpningsområde har i departementsförslaget införts en bestämmelse enligtvilken förvaltare av naturreservat eUer nationalpark skall anses som ägare avreservatet eller parken vid tillämpningen av lagen. Dennaparagraf innehåller bestämmelser om förrättningsmyndigheten. Föredraganden.Paragrafen har i departementsförslaget fått en annan utformning än ipromemorieförslaget. Bestämmelsen om förrättningsprövning har som nämntsöverförts till 1 §. I departementsförslagets första stycke, som stämmer överensmed 4 § första stycket andra punkten promemorieförslaget, fastslås attförrättning skall handläggas av fastighetsbUdningsmyndigheten. I andrastycket anges att fastighetsbUdningsmyndigheten efter lämpUghetsprövning fårförordna särskild förrättningsman. Vidare föreskrivs att sådan förrättningsmanskaU äga den kunskap och erfarenhet som uppdraget kräver och även i övrigt varalämplig till det. Angående bakgrunden till och innebörden av dessabestämmelser vill jag hänvisa tUl den aUmänna motiveringen (avsnitt 1.2.6). Somframgår av 19 § skall 4 kap. FBL äga tillämpning vid anläggningsförrättning.Utses särskild förrättningsman bör vad som föreskrivs omfastighetsbildningsmyndighet i tillämpliga delar gälla denne. En bestämmelsehärom tas upp som en sista punkt i andra stycket. Bestämmelsen innebär bl. a.att, sedan i enlighet med 4 kap. 8 § FBL ansökan om förrättning ingetts tillfastighetsbildningsmyndigheten och särskild förrättningsman förordnats, denneskall handlägga förrättningen. Under villkor som anges i 4 kap. 1 § FBL skalldessutom två gode män delta vid förrättningen. Imotsats till EVL och LGA innehåller departementsförslaget ingen bestämmelse omersättning till särskilt förordnad förrättningsman. Den reglering som behövstorde få ske i administrativ ordning. Utgångspunkten bör härvid vara attsärskilt förordnad förrättningsman skall ha rätt till ersättning enligt degrunder som anges i lantmäteritaxan beträffande ersättning till statsverket. Bestämmelsemai andra och tredje styckena promemorieförslaget har i departementsförslagetförts över till 17 §. Villkorför inrättande av gemensamhetsanläggning m. m. Dennaparagraf, som motsvarar 6 § promemorieförslaget, reglerar frågan omtvångsanslutning av fastighet till gemensamhetsanläggning. Promemorieförslaget.I paragrafen föreskrivs att gemensamhetsanläggning inte får inrättas för andrafastigheter än sädana för vUka det är av väsentlig betydelse att ha del ianläggningen. Angående motiven för bestämmelsen hänvisas i promemorian till vadsom anförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 1.1.4). I promemorian påpekasatt bestämmelsen avser inte bara det fallet att en fastighet skall anslutastUl en gemensamhetsanläggning mot ägarens vilja utan också det fallet att enfastighetsägare önskar anslutning men någon av övriga delägare sätter sig motdenna. Med tanke på den sist angivna situationen har i 2 § tredje stycket LGAtagits upp en särbestämmelse. Finns det föratsättningar att inrättagemensamhetsanläggning för flera fastigheter, kan enligt bestämmelsen ägarenav en utomstående fastighet få denna ansluten till anläggningen, om ökadkostnad eller annan olägenhet som är av betydelse inte uppstår för någon av deandra fastigheterna. Motivet för denna särbestämmelse har angetts vara attdet, även om en gemensamhetsanläggning inte kan sägas vara av synnerlig viktför fastighetens ändamålsenliga nyttjande, likväl kan vara önskvärt att enfastighet ansluts tiU anläggningen när denna kan antas bli till en viss, lägregrad av nytta för fastigheten, särskilt som en breddning avfastighetsimderlaget i allmänhet medför kostnadsbesparing för företaget i desshelhet (SOU 1963: 23 s. 180).