prop · FW03137 · 1973-12-31 00:00:00 — Någonupplysning om den särskilda vård som handresgods kan kräva är naturligtvis intepåkaUad, framhåller kommittén, eftersom det utmärkande för handresgods just äratt det befinner sig i passagerarens vård, ej i bortfraktarens. Dessapassagerarens rättigheter och skyldigheter med avseende på resgodset harkommittén funnit naturligt att komplettera med uttrycklig regel om attbortfraktaren kan vägra passageraren att medföra sådant resgods som kan våUafara eller väsentlig olägenhet för fartyg, liv eUer gods. Skulle bortfraktareninte bli informerad om resgodsets beskaffenhet, får han enligtkommittéförslaget liksom enligt gällande rätt föra godset iland elleroskadliggöra eller förstöra det utan att bli ersättningsskyldig för den skadasom vållas därav. Det kan tänkas att resgods som förts ombord medbortfraktarens kännedom om dess beskaffenhet därefter visar sig vara såfarligt eller vålla sådan olägenhet att det inte skulle vara försvarligt attbehålla det ombord. En ren felbedömning av riskmomentet kan också haförelupit. Även i sådana fall måste bortfraktaren enligt kommitténs mening harätt liksom han torde ha skyldighet att föra godset Uand eller oskadliggöraeller förstöra det. Kommittén föreslår en särskild regel om bortfraktarens rätti detta hänseende. Passagerarenskall enligt kommittéförslaget alltjämt vara skadeståndsskyldig gentemotbortfraktaren, om resgodset vållar skada för denne. Kommittén har emellertidinte funnit skäl att bevara regeln om strikt ansvarighet för passageraren ifråga om farligt gods som passageraren för med sig utan att bortfraktaren harunderrättats. Ej heller föreslås skadeståndsregeln gälla till förmån för annanän bortfraktaren. Skadeståndsskyldighet gentemot annan bör enligt kommitténsmening prövas enligt reglema om skadestånd i utomobligatoriska förhållanden. Bortfraktarensretentionsrätt i resgods som lämnats i hans vård bevaras enligtkommittéförslaget och kompletteras så att den gäller till säkerhet förbetalning av såväl befordringsavgift som kost och annan tjänst under resan, t.ex. för telegram eller förtäring utom ramen för kosthållet. Reglerna blirtvingande på det sättet att de ej får åsidosättas till passagerarens nackdel.Bortfraktaren skall t. ex. inte kunna förbe- hållasig en mer vittgående retentionsrätt i passagerarens resgods än lagenföreskriver. Kommitténanser, att gällande regler om befordringsavtalets upphörande i stort sett ärändamålsenliga. Avtalet bör dock enligt kommittén ej utan vidare upphöra omfartyget före resans början går förlorat eller kondemneras. Det synes kommitténtillräckligt, att den avtalade befordringsplUcten upphör. Emellertid bör enligtkommitténs uppfattning här förutsättas att avtalet gäller just det förloradeeller kondem-nerade fartyget. Är så ej faUet, bör bortfraktaren i stäUet sättain ett annat fartyg. Han har rätt tUI sådan substitution enligt kommitténsförslag. Passagerarens hävningsrätt för det faU att fartygets avgång frånembarkeringsorten blir väsentligt fördröjd eller fortskaffningsplikten ejinfrias bör enligt kommitténs mening slås fast genom tvingande regler så attde ej kan sättas åt sidan genom förbehåU på bortfraktarens sida. Vad den ömsesidigahävningsrätten angår underkastar kommittéförslaget den en självständigreglering i väsentlig överensstämmelse med vad som gäller vid godsbefordran.Liksom i fråga om kommitténs förslag till nya regler om godsbefordran föreslåsemellertid att anknytningen till fara för sjöröveri skaU utvidgas till attomfatta även annat väpnat våld. Begreppet sjöröveri är inte definierat i svenskrätt och så som det bestämts i internationellt sammanhang genom 1958 årsinternationella konvention om det fria havet finner kommittén att det ej utanvidare täcker allt sådant våld som rimligen bör beaktas, t. ex. våldshandlingför att bemäktiga sig fartyg förövad av folk ombord på samma fartyg kanske ipolitiskt syfte och således inte för "private ends", som föratsätts iden nämnda konventionen. Det bör enligt kommittén uppmärksammas, atthävningsrätt för passagerare, som anträtt resan, ej utesluter att han ändockfår betala del av befordringsavgiften. Kommitténifrågasätter om bestämmelser för de fall att passageraren ej anträder resaneller avbryter den behövs i modern lagstiftning om passagerarbefordran.Kommittén föreslår emellertid, i överensstämmelse med vad man enats om vidnordiska kommittéöverläggningar, att de nuvarande reglerna bibehålls utanstörre ändring. För enkelhets skull föreslår kommittén bl. a. den jämkningenatt nuvarande skadeståndsskyldighet preciseras såsom en skyldighet att utgedet avtalade vederlaget, befordringsavgiften, jämkad för det fall attbortfraktaren utan skälig anledning underlåtit att begränsa sin skada genom attta med annan passagerare eller på annat sätt. För att bestämmelsen skall blimeningsfull bör den vara tvingande. Kommitténhar även ifrågasatt behovet av särskUda regler om befordringsavgift förofullbordad resa. Inom de nordiska kommittéema har emellertid den övervägandemeningen varit att reglerna bör be- hållas.Man har därvid.enats om att bestämmelsema bör göras tvingande tillpassagerarens förmån. Underremissbehandlingen har kommitténs förslag i stort sett godtagits. På någrapunkter har emeUertid de föreslagna lösningarna kritiserats. Jag skallåterkomma tUl detta i det följande.. För egen del vill jag tUlen början framhåUa att det vid en modernisering av reglema ompassagerarbefordran är nödvändigt att koppla loss från den anknytning tiU godsbefordringsreglemasom har funnits tidigare och att f öratsättningslöst bedöma, vilket innehåU ;passagerar-reglema bör ha. Denna principieUa utgångspunkt är givetvis av särskildbetydelse när det gäller reglerna om ansvarighet för passagerarens resgods menden är giltig också beträffande de regler om bortfraktarens och passagerarensinbördes rättigheter och skyldigheter som behandlas i detta avsnitt. Jag hälsardärför med tUlfredsstäUelse att kommittén lagt denna princip till grund försitt arbete. Trots att kommittén utformat från godsbefordringsavsnittetfristående regler har man dock beträffande de sakliga lösningarna i stort setthåUit sig inom ramen för de nuvarande reglema. Det kan dock enligt min meningifrågasättas om det är nödvändigt att så detaljerat soni i kommittéförslagetreglera parternas rättigheter i olika situationer. På vissa punkter finns detockså skäl att överväga andra sakliga lösningar som är mera förmånliga förpassageraren än de som kommittén föreslagit. För ett stäUningstagande i dessafrågor skuUe emellertid krävas ytterligare utredning. Med hänsyn tillönskvärdheten av att snabbt få till stånd en ändring av de nuvarande reglernaom bortfraktarens ansvarighet vid passagerar- och resgodsskada har jag ansettatt man inte bör vänta med lagstiftningen medan en sådan översyn görs, utan attkommitténs förslag i princip bör godtagas. En översyn av de här berördareglerna bör lämpligen anstå till dess det blir aktuellt att ta ställning blivande intemationell konvention om passagerarbefordran. En sådan beräknaskomma tUl stånd . Vid översynen kan då också beaktas vadkonsumenttjänstutredningen kan komma att föreslå på närliggande områden,främst beträffande sällskapsresor. Närdet sedan gäller de olika punkterna i förslaget vill jag tUl en börjanframhålla att jag delar kommitténs uppfattning att det saknas anledning attbegränsa tUlämpligheten av de nya lagreglerna om passagerarbefordran tillsjöss tiU sådan befordran som äger rum i internationell fart. En påTokyoutkastet grundad internationell konvention kan inte beräknas konima attresa hinder mot en sådan ordning, även om den i och för sig blir begränsad tillinternationell passagerarbefordran. TUl frågan om i vilken utsträckninglagreglerna bör vara tvingande återkommer jag i det följande (jfr 3.5.5) menjag vill redan nu betona att tvingande regler kan komma att behöva tillämpasäven när enligt gängse lagvalsnormer utländsk rätt eljest bort komma tillanvändning. Underremissbehandlingen här förslagets begränsning tiU befordran mot vederlag,yrkesmässigt eUer eljest i förvärvssyfte kritiserats. Hovrätten för VästraSverige kritiserar kravet på vederlag, eftersom det kan ställa befordran medvägfärja utanför det nya regelsystemet i den mån staten inte, med tUlämpning avväglagen (1971: 948), tar ut väghållningsavgift för befordringen; i så faUskuUe man nämligen kanske kunna få in den under SjöL på kvasikontraktsrättsliggmnd. Hovrätten menar, att gränsdragningen i vart fall lämnar rum för tvekan imånga fall. Även har uppmärksammat problemet medvägfärjoma och anser att befordran med dem bör falla under i kritiserar att fiskarbefolkningens befordran avsommargäster kan komma att falla under det nya passagerar-kapitlets strängaansvarsregler. Ehura det kan dras itvivelsmål att Tokyoutkastet föratsätter att befordringen äger ram motvederlag anser även jag att de nya lagreglema skall gäUa befordran som äger rumyrkesmässigt eller mot vederlag men att ingen begränsning skall föreskrivas medavseende på fartygsslag eller fartygsstorlek. Förutsättningen av yrkesmässigheteller vederlag leder till att gratisbefordran med nöjesbåt normalt kommer attfalla utom SjöL:s passagerarkapitel och i stället följa de allmänna skadeståndsreglerna.Något presumtionsansvar för båtägaren blir det då aldrig tal om och inte hellerbegränsnuig av ansvarigheten annorledes än med tUlämpning av SjöL:s tiondekapitel om redareansvarets begränsning, dvs. reglerna om den s.k..globalbegränsningen. Vad beträffarvägfärjefarten har i svensk rättstillämpning (NJA 1961 s. 686) antagits attsjörättslig ansvarighet ej kan utkrävas där staten svarar som väghållare. Dennaståndpunkt torde kunna vidhållas även sedan de nya lagreglerna genomförts. Tyäven om färjebefordran skulle kunna sägas ske yrkesmässigt, kommer det i regelatt brista i förutsättningen att ett befordringsavtal skall föreligga. Dettorde nämligen inte vara fråga om befordringsavtal i verklig mening i dessafall. Mot bak-gmnden av rättspraxis finns det heller ingen anledning att räknamed att något kvasikontraktsrättsligt betraktelsesätt skall komplicera bUden. Det är enligt min meningen rUctig ordning att bortfraktaren vid personbefodran svarar för fartygetsbehöriga skick från resans början till dess slut och denna ståndpunkt förtjänaratt upprätthåUas även såvitt gäller passagerarens resgods. och handelskammaren i har uppmärksammat att de nyareglema om fartygets behöriga skick m. m. innebär att passagerarens ochresgodsets säkra befordran skall tryggas, inte bara genom att fartyget hålls ibehörigt skick, utan också "i alla andra avseenden" och påpekat, attdetta inte bör få leda så långt som till bortfraktaransvar för skada som enpassagerare tillfogar en annan. Dessa farhågor torde vara överdrivna. Även omman inte teoretiskt kan helt bortse från ett bortfraktarens ansvarför skada som en passagerare vållar en annan, måste sådant ansvar i regel varauteslutet emedan fel eller försummelse inte förelupit på bortfraktarens sida.Men i den mån det kan läggas honom tUl last att skadan inträffat, t. ex. därföratt den vållats genom att en passagerare tillåtits medföra sprängämnen eUerannat farligt resgods under omständigheter som uppenbarligen utsattmedpassagerarna för skaderisk, är det rimligt nog att bortfraktaren står sittansvar och knappast någon större nackdel för honom att bära det enligt SjöL.Eljest torde ansvaret likaväl kunna utkrävas enligt vanliga skadeståndsrättsligaregler. Under remissbehandlingenhar också påpekats att fordon förs på däck som i juridisk mening utgörväderdäck och att detta brak bör få fortsätta utan hinder av att resgods iprincip inte får föras på däck. Enligt min mening är det rimligt att de nyalagreglerna såväl som de nuvarande i princip förbjuder att resgods förs på däcksom är öppet för vind och sjö. Men som hittUls bör det vara tillåtet i den månsedvänja föreligger. Denna reservation torde ge tUlräckligt utrymme förändamålsenlig befordran av passagerarens fordon, t. ex. i färjefart. Jag ansluter mig tillkommittéförslaget i fråga om bortfraktarens skyldighet att fullgörabefordringen tUl bestämmelseorten. Förslaget om passagerarens skyldighet attunderkasta sig föreskrifter för ordning och säkerhet ombord bör också godtasmed de justeringar som blir nödvändiga på grand av den nya sjömanslagen (1973:282). Kommittéförslagets reglerom passagerarens rätt att medföra resgods och hans skyldigheter med avseende påmedfört resgods har kritiserats av några remissinstanser. Särskilt gäller dettai fråga om förslaget att passagerarens ansvar för farligt resgods inte längreskall vara strikt utan föratsätter vårdslöshet från hans sida. Hovrätten förVästra påpekar att ehura förslaget förutsätter culpa på passagerarenssida man likväl bör kunna döma tUl ersättningsansvar på strikt grand utom ramenför passagerarkapitlet; hovrätten markerar dock tveksamhet i fråga om detta kanbli möjligt. i erinrar om en explosionsolycka, somför inte så länge sedan inträffade på en Gotlandsfärja och som orsakades avsprängmedel medförda av passagerare, och ifrågasätter om inte strikt ansvarbör föreskrivas. Föreningen pekar därvid på att SjöL ålägger avlastare ettsådant ansvar vid godsbefordran. I övrigt har dock förslaget i denna delgodtagits under remissbehandlingen. För egen del delar jaguppfattningen att passageraren inte bör åläggas ett strikt ansvar för farligtresgods som han för med sig utan att imderrätta bortfraktaren. Det finns enligtmin mening inte anledning att samma regler skall gälla för passagerare som förbefraktare. Som förat nämnts innebär f. ö. förslaget om strikt ansvarighet förbefraktare att detta begränsas tiU styckegodsfart (jfr specialmotiveringen tiU97 §) vilketjag har ansett motiverat av bl. a. försäkringsmässiga skäl. Samma skäl kanåberopas för att passageraren inte bör bära ett strikt ansvar. HärtUl kommeratt medan befraktare i styckegodsfart som regel känner till vilka farligaegenskaper som godset har detsamma inte alltid gäller i fråga om passagerare. Iregel torde emellertid vårdslöshet på passagerarens sida föreligga när farligtresgods som han för med sig orsakar skada ombord. I motsatstill vad kommittén föreslagit anser jag vidare att bestämmelsen ompassagerarens culpa-ansvar för skada som resgodset förorsakar bör varatvingande. Det bör således inte vara möjligt för bortfraktaren att ibefordringsvillkor eUer liknande ta in bestämmelse om strikt ansvarighet. Jaggodtar att bortfraktaren skall ha rätt att vägra passageraren att ta med sigresgods som kan vålla fara eller väsentlig olägenhet ombord och att han, förden händelse han på grand av felbedömning tillåtit att farligt resgods tagitsombord, alltjämt skall få, utan ersättningsskyldighet, föra godset Uand,oskadUggöra det eller förstöra det. har ifrågasatt omdenna senare bestämmelse är rimlig. Enligt min mening skulle det emeUertid vararättspolitiskt föga lämpligt att inrätta sig så att risk förskadeståndsanspråk kan verka hämmande på bortfraktarens ändamålsenligaingripande, sedan han kommit underfund med att det inte är försvarligt attbehåUa godset ombord. Konsumentombudsmannenhar också haft invändningar mot förslaget om bortfraktarens retentionsrätt iresgodset tiU säkerhet för befordringsavgiften och för krav på ersättning förkost eller annan tjänst ombord. I enlighet med vad jag har anförtanser jag emellertid att man inte i detta sammanhang bör ta stäUning till ombestämmelsen skall behållas eller ej. Jag finner det inte heller vara behövligtatt införa en retentionsrätt tUl säkerhet för haveribidrag såsom ifrågasattsunder remissbehandlingen. Ocksåreglerna om befordringsavtalets upphörande och hävningsrätt och omtillbakaträdande på passagerarens sida hade i och för sig förtjänat engrandligare översyn än kommittén företagit. Konsumentskyddssynpunkter har intesärskUt anlagts i detta sammanhang. Som nämnts blir det emellertid tiUfälle attgranska reglerna från denna synpunkt i samband med frågan om tillträdet tUl enblivande konvention om passagerarbefordran, varvid ocksåkonsumenttjänstutredningens förslag beträffande regleringen av sällskapsresorkan beaktas. TUIsvidare fiimer jag mig därför böra godta kommittéförslaget. Ivad mån lagreglerna om befordringen bör vara tvingande och på vUket sätt de börvara det får jag, som redan nämnts, anledning att återkomma tiU i det följande(jfr 3.5.5). Enligtnuvarande ordning svarar bortfraktaren för sådana skador på passagerarensperson och resgods som våUats genom fel eller försummelse på bortfraktarenssida. I fråga öm resgods som Emnats i hans vård kan emeUertid bortfraktaren påsamma sätt som vid befordran av last förbehålla sig frihet från ansvarighet förskada som vållats genom nautiskt fel och brand. Och i fråga om handresgodsgäller sådan frihet från ansvar utan särskilt förbehåU. Pengar och värdepapperräknas över huvud taget inte som ersättningsgUlt gods enUgt dessa regler. Det är passagerarens sakatt såsom enligt allmänna regler visa att personskada och skada påhandresgods våUats genom fel eUer försummelse på bortfraktarens sida. I fråga"om skada på inskrivet resgods är däremot bortfraktarens ansvar ettpresumtionsansvar av samma slag som det han har för last, dvs. det åliggerhonom att tiU sitt fredande från ansvarighet styrka att fel eller försummelseinte föreligger på hans sida. Ersättning för personskadaberäknas efter de grander som aiiges i skadeståndslagen. Resgods är underkastatsamma regler angående värderingen av uppkommen skada som vanlig last. Dettabetyder att man utgår från det värde godset skulle haft om det avlämnats i rätttid, på rätt plats och i oskadat skick. Det på Tokyoutkastetgrandade kommittéförslaget innebär, att bortfraktaren alltjämt skall svara förskada på person eller resgods som vållats genom fel eller försummelse på hanssida. Ansvarsfrihet för nautiskt fel skall emellertid gälla i fråga om skada påpassagerarens fordon. Det nautiska felet bryter även igenom bortfraktarensansvar för fartygets behöriga skick, dock ej för tiden före resans början. Attdet nautiska felet knappast höjt över diskussion ens vid vanlig godsbefordran sålunda beretts utrymme bland intemationeUt antagna, moderna regler ombefordran av resgods har enligt kommittén sin gmnd i att det står bortfraktarenfritt att befordra fordon enligt konossement och därigenom undandra sig eventuelltsträngare ansvar än som gäUer vid godsbefordran och att det inte bör skapasolikheter i ansvarsvUlkoren om fordonet befordras såsom vanlig last eUer somresgods. I enlighet medTokyoutkastet innehåller kommittéförslaget också ett annat undantag från detprincipiella resgodsansvaret, nämligen i fråga om pengar, värdepapper,konstföremål och andra dyrbarheter. Vare sig sådant medförs som handresgodseller befordras som annat resgods skall alltså bortfraktaren kunna hållasansvarig endast med stöd av uttryckligt och skriftligt åtagande, t. ex. isamband med att godset de- ponerasi hans förvar. Passageraren får enligt vad kommittén framhåller räkna med atthan själv står risken för sådant gods och att han, om han exempelvis blir frånstulenpengar ombord, endast kan hålla sig till gärningsmannen. Kommittén framhålleratt risken emellertid är försäkringsbar. Somen följd av Tokyoutkastets definition av resgodsskada likstäUerkommittéförslaget därmed skada på grund av att resgods inte lämnats ut tillpassageraren inom rimlig tid sedan det fartyg varmed godset befordrats ellerskulle ha befordrats anlänt till bestämmelseorten. Att resgodset alls intetagits ombord eller sänts med fel fartyg räknas aUtså som vanlig resgodsskada,inte som dröjsmålsskada. Kommittén erinrar om att Tokyoutkastet f. ö. inte,lika litet som passagerar- och resgodskonventionerna, täcker dröjsmålsskada iallmänhet. Enligtkommittéförslaget förblir det i princip så att beträffande personskada ochskada på handresgods passageraren skall styrka, ej endast att skadan beror avhändelse under befordringen och har den omfattning han påstår utan i principockså att fel eller försummelse på bortfraktarens sida vållat skadan;bevisbördan förblir omvänd vid skada på annat resgods än handresgods. På enpunkt medför förslaget dock ändring, påpekar kommittén. Om personskada ellerskada på handresgods beror av händelse som inträffat vid eller i samband medförlisning, sammanstötning, strandning, explosion eller brand, skall det nämligenåligga bortfraktaren att exculpera sig. Denna ändring överensstämmer enligtkommittén i själva verket ganska väl med grandema för nuvarande ordning. Ty isamband med sjölagsändringar påpekades, att undantag frånpassagerarens bevisbörda kunde försvaras just för fall av egentliga sjöolyckormen att å andra sidan de offentliga sjöutredningar som företas i sådana fallinte gjorde passagerarens bevisbörda alltför betungande. För den händelsebortfraktaren vill åtnjuta ansvarsfrihet på grand av nautiskt fel skall detenligt kommittéförslaget ankomma på honom att visa att fordonsskadan beror påsådant fel. Till skillnad frånnuvarande ordning men i överensstämmelse med Tokyoutkastet föreskriverkommittéförslaget intet om grunderna för skadevärdering. Allmänna grundsatserfår alltså tillämpas. Det är enligt kommittén ej åsyftat att det skall ledatill väsentliga ändringar i förhåUande till vad som gäller. De i det dåännu gäUande 6 kap. strafflagen resp. den numera gällande skadeståndslagenföreskrivna grunderna i fråga om personskada skall enligt kommittéförslagetutan vidare vara tillämpliga och i fråga om resgodsskada räknar kommittén medett naturligt utrymme för tiUämpning av grundsatserna rörande vanligt gods. Detgäller, framhåller kommittén, åtminstone skada på annat resgods än handresgods. Underremissbehandlingen har funnit kommittéförslaget 7 1973.1 saml Nr 137 vähnotiveratmen i behov av överarbetning, dels för att bli mer lätt-tUlgängligt, dels föratt samordnas med skadestånds- och försäkringsrätten. ,som också funnit förslaget svårtUlgäng-ligt, har förordat, attluftfraktförarens ansvarighet efterbUdas. Enligt hans mening kan det nautiskafelet som ursäkt för fordonsskada inte godtas och bortfraktaren bör lUcasåundantagslöst svara för pengar, dyrbarheter och liknande vare sig han särskUtåtagit sig detta eUer ej. På den punkten har konsumentombudsmannen betonat attansvar för sådan egendom föreligger vid järnvägsbefordran och luftbefordran.Även har funnit det nautiska felet olämpligt, eftersom dett\'ingar den skadelidande att vända sig mot skadevållaren i StäUet för motbortfraktaren. För den händelse regeln inte kan undvaras menar rådet, attbortfraktaren bör åläggas att informera passageraren om möjligheten att täckarisken med försäkring. Jaghar redan i det föregående (3.2) intagit den principiella ståndpunkten attlagstiftning i denna del bör kunna grundas på kommittéförslaget med jämkningarpå vissa betydelsefulla punkter bl. a. beträffande möjlighet att åberopanautiskt fel som grund för ansvarsfrihet. Såsom påpekats underremissbehandlingen bör förslaget dessutom överarbetas i syfte att göra detmera överskådligt och lättillgängligt. Transportansvaretför person- och resgodsskador bör även enligt min mening alltjämt grandas påfel eller försimimelse med omvänd bevisbörda endast i vissa angivna fall.Luftfraktförarens generella presum-. tionsansvar lämpar sig ej att överföra tiUpassagerarbefordran tUl sjöss. Vid skada under luftbefordran ligger det mycketnära till hands att presumera att fel eller försummelse på bortfraktarens sidaorsakat skadan. Men på ett passagerarfartyg har passageraren en helt annan rörelsefrihetoch hans personliga säkerhet är i sådan grad ställd utom bortfraktarenskontroll att en generellt omvänd bevisbörda blir aUtför sträng och f. ö. skulleinbjuda till missbruk. Som hittUls bör därför presumtionsansvar främstföreskrivas såvitt gäller resgods som bortfraktaren har i sin vård. SomTokyoutkastet medger bör därutöver den ändringen i förhållande till nuvarandeordning göras att presumtionsansvar införs för sådan skada på person ellerhandresgods som står i samband med förlisning, strandning, sammanstötning,explosion eller brand. Det vUar då självfaUet på passageraren att styrkasambandet.