prop · FW031 · 1973-12-31 00:00:00 — Enligtstyrelsens mening borde det verkställande organet i samhället socialvården,sjukvården etc. på ett mycket tidigare skede komma in i bilden och bl. 1973:1 Bilaga 4 88 vUkaresurser som finns och i vilken utsträckning dessa kan utnyttjas i det enskUdafallet. Av resursskäl måste det inom den primärkommunala socialvården ske enprioritering mellan olika vårdbehövande. Styrelsen ser det som naturligt attdet direkt vårdande organet i samhället har den bästa överbUcken över resursemaoch att de personer som vårdas inom kriminalvården icke skall ha någonsärställning i förhåUande tUl andravårdbehövande människor vare sig positivt eUer negativt. Kommunförbimdet fiimer det dock naturligtatt de olika vårdgrenarna i samhäUet (kriminalvård, socialvård, arbetsvärdetc.) genom ett samrådsförfarande så långt det är möjUgt utnyttjar de totalavårdresurserna och i största möjUga utsträckning låter individens behovbestämma resursutnyttjandet. Ettstort antal remissorgan uttrycker sin tillfredsställelse över att beredningenvalt att satsa på praktiska åtgärder och att man därvid prioriterat frivården.Sveriges akademikers centralorganisation () uttrycker sitt principiellagillande av beredningens deklarerade uppfattning att frihetsberövande ochsluten anstaltsvård i regel ej förbättrar den enskUdes möjlighet tUl ett liv ifrihet och av att beredningen prioriterar en betydande förbättring avfrivårdens resurser. i sjätte avdelningen finnerdet betydelsefullt att det fastslås att man ännu vet mycket litet om demänskliga beteende-mekanismerna och att man därför för huvuddelen avanstaltskUentelet måste inrikta fängelsevistelsen på sådana konkreta åtgärdersom kan bidra tUl att minska de dömdas isolering och hindra att de diskriminerasi fråga om arbete, utbUdning, bostäder m, m. Enligt nämndens mening äruttrycket "vård" i fråga om fängelsevistelsen på det hela tagetmissvisande. Detta innebär inte åt något håU; det är anstaltssituationensom sådan det enorma trycket på den intagne som medför att påverkan ipositiv riktning är utomordentligt svår att åstadkomma i fängelset. anser att enförutsättning för att kriminalvård i frihet skall ge resultat är atttUlräckliga resurser tillförs frivårdsorga-nisationerna. Skall enåteranpassning lyckas fordras det att samhället effektivt tar hand om ochstöder dem som kommer i åtnjutande av denna vårdform. Det kan annars bli så attinget annat återstår för dem än att begå nya brott för att tillfälligt klarasin situation. Risker för återfall i brott föreligger alltid under kriminalvårdi frihet. Sådana risker måste i all den utsträckning som är möjlig eliminerasgenom tillräckliga och adekvata hjälpinsatser. Detta är nödvändigt ur renthumanitär synpunkt och även för att uppnå det eftersträvade målet. TCO delar kriminalvårdsberedningensuppfattning om såväl frivårdens fördelar framför anstaltsvården som behovet avett utökat integrerat samarbete mellan dessa båda grenar av kriminalvården.Mot denna bakgrund är det angeläget att frivården förstärks och effektiviseras.TCO finner det med hänsyn härtill vara av stor betydelse att Prop.1973:1 Bilaga 4 89 denav beredningen föreslagna väsentUgt ökade satsningen på frivården genomföres.Föreningen anser den ökade satsningen på frivårdennödvändig men framhåller vikten av att anstaltsvården av denanledningen inte eftersatts. Föreningen hälsar med tiUfredsstäUelse beredningens uttalande att i fråga om en viss delav klientelet måste vidtagas åtgärder som garanterar enskildas säkerhetoch skydd samt behov av skydd jämväl för samhället. Liknande synpunkter anförsockså av i . KRUMär positivt tUl frivårdens följder. Inte därför att frivården innebär någoneffektiv behandling utan därför att frivård innebär frihet från anstaltsvård. FöreningenSveriges statsåklagare, som delar beredningens uppfattning rörande behovet avförstärkt frivård, framhåUer att man under det fortsatta reformarbetet börfästa stort avseende vid det välkända förhållandet att aUmänhetens inställningtUl straffade personer är klart negativ. En långsam uppmjukning av dennanegativa attityd tycks vara på gång. Men den bör påskyndas och bästa sättet fördet förefaller vara att se till att ersättningsfrågan till brottslingens offertas upp tUl allvarlig och ingående diskussion och löses på tillfredsstäUandesätt. Kriminalvårdsnämndenpåminner om att beredningen inte haft att ta ställning tiU påföljdssystemetsaUmänna inriktning och konstaterar att detta tydligen vållat storasvårigheter när det gällt att fullgöra uppdraget. Härigenom har vissa av detankar och värderingar på vilka gällande påföljdssystem bygger, satts i frågaeller rubbats. Man bör uppenbarligen gå fram med försiktighet vid den fortsattabehandlingen av beredningens olika förslag, inte minst dem som ter sig somenbart tilltalande praktiska lösningar på aktuella interna problem inom kriminalvården.Kompletterande överväganden angående de mera långsiktiga kriminalpolitiskakonsekvenserna blir nödvändiga. Det kommer därvid sannolikt att visa sig attgenomförandet av en stor del av förslagen förutsätter en översyn avbrottsbalkens påföljdsregler. Frågan blir främst hur långt Uberaliserandereformer på området kan drivas som den allmänpreventiva effekten avfrihetsstraffet måste upprätthållas. Inte oväntat har i kriminalvårdensmålsättningsdebatt frågan om gränsdragningen mellan kriminalvårdens och andravårdområdens ansvarsområden ådragit sig stort intresse från remissorganenssida. Ibrist på andra adekvata benämningar måste kriminalvårdens verksamhet oftabeskrivas i vård- och behandlingstermer. Detta leder lätt till en överdrivenuppfattning om verkställighetsorganens resurser och möjligheter när det gällerde mäimiskor som är föremål för åtgärder Prop.1973:1 Bilaga 4 90 Det kan också leda tiU en osäkerhet hos berörda myndigheterrörande vilket ansvar man har för kriminalvårdens klienter. Jag vill därförunderstryka att jag till fullo delar beredningens ståndpunkt attkriminalvårdens klienter har samma rätt till samhällets stöd och hjälp somandra medborgare. Endast i de fall då den dömdeomhändertagits på sådant sätt att det förhindrar andra myndigheters medverkaneller när stödinsatserna uteslutande har sin grund i kriminalvårdensrehabiliterande uppgift får ansvarsfrågan en annan grand och kriminalvårdenmåste ta det primära ansvaret även för uppgifter som normalt åvilar andrahuvudmän. En annan ordning skulle ofrånkomligen som också framhålls av remissorganen leda tUl att samhäUets totala resurser onödigtvis splittrades och användespå ett orationellt sätt som kriminalvårdsklientelets sociala isoleringytterligare markerades. Givetvis rör det sig här om betydelsefulla resursfrågormen jag vill dock framhålla att det inte är fräga om några nya behov. I den månkriminalvårdens klienter behöver hjälp och stöd grundar sig behovet i regelinte på deras speciella situation som lagöverträdare utan på deras allmännasociala förhållanden som arbetslösa, sjukvårdsbehövande eller dyl. Vadberedningen framhållit är att deras kriminalitet samt den omständigheten att destundom har särskUda problem när det gäller anpassningen i samhället ellerfysiska eller psykiska handikapp som gör dem speciellt svårbehandlade inte fårpåverka bedömningen av deras hjälpbehov. Nya resursbehov uppstår endast i defall då de kriminellas situation tidigare inte tUlräckligt beaktats. En del remissorgan uttrycker farhågor föratt kriminalvårdens klienter skulle riskera att särbehandlas när det gällersamhällets stöd- och vårdinsatser. I den mån dessa farhågor är berättigadeanser jag att den av beredningen föreslagna anstaltsorganisationen avsevärt börunderlätta en intensifierad samverkan mellan kriminalvården och övriga vårdområden. I likhet med beredningen viU jagunderstryka vikten av att de överläggningar mellankriminalvårdsstyrelsen och andra statliga och kommunala organ som redan inlettsoch som avser att åstadkomma generella överenskommelser rörande olikasamarbets- och gränsdragnings-frågor intensifieras. Det är också viktigt attdet samarbete som inletts med arbetsmarknadens parter fortsattes ochintensifieras. Jag vill i detta sammanhang påpeka att jag föreslårinrättandet av en tjänst som byrådirektör vid avsedd fördetta samarbete. Man kan också förvänta att den viktigagränsdragningsproblematiken blir föremål för överväganden inom socialutredningen. Det är glädjande att den enighet somuppnåtts inom beredningen rörande inriktningen av de fortsattaresursförstärkningarna inom kriminalvården också omfattas av remissorganen. Detsynes numera vara en allmänt accepterad synpunkt att frivården 1973:1 Bilaga 4 91 harstörre möjlighet att bedriva resocialiseringsarbete än anstalterna. Enföratsättning är dock att frivårdens resurser medger att den på avsett sättfyller såväl den kontrollerande som den stödjande uppgift som lagstiftningenålagt den. Endast en väl fimgerande frivård kan, som beredningen framhåller,inge klient, alhnänhet och rättsvårdande myndigheter ett sådant förtroende attden accepteras som ett fullgott altemativ till anstaltsvården. Depositiva erfarenhetema från frivården har endast i begränsad utsträckningkunnat överföras till anstaltsvården. Delvis har detta berott på bristanderesurser men också på organisatoriska förhållanden. Beredningen har pekat påsådana brister samt föreslagit metoder att komma till rätta med dem. Förslagensyftar till en integration mellan anstaltsvård och frivård varigenom den förrai betydande utsträckning får möjlighet att tillgodogöra sig frivårdenserfarenheter och arbetsformer. Härigenom kan anstaltsarbetet i störreutsträckning inriktas på sådan verksamhet som direkt syftar tUl att förberedaden intagne för friheten, övergången mellan de båda vårdformerna bUr mindreskarp och den målsättning som gällt för anstaltsvården attplanering för frigivningen skall utgöra ett huvudsyfte med alla åtgärder blirmera realistisk. Denföreslagna ordningen kan naturligtvis, som framhålles av några remissorgan,leda till att frihetsberövandets allmänpreventiva effekt tunnas ut. Jag kandock inte finna att en sådan utveckling nödvändigtvis behöver stå i strid medintentionema bakom påföljdssystemet. Påfölj-dema skall tjäna det dubbla syftetatt avskräcka från brott och att främja den dömdes anpassning i samhället, Isitt förslag har beredningen sökt definieravUken av dessa båda uppgifter som i varje särskilt fall skall tUlmätasden största betydelsen. I realiteten är detta ingen nyhet eftersom sådanaöverväganden måste föregå de flesta beslut rörande såväl påföljdsval somanstaltskllentelets behandling. Vad som skett är att beredningen för attunderlätta en mera enhethg bedömning anvisat vissa riktiinjer föranstaltsklientelets behandling. Förslaget bör i denna del ses tUlsartunans medde riktlinjer för vissa författningsändringar som antogs avstatsmaktema och varigenom föreskrevs att en särskUd restriktivitet skalliakttas när det gäller permissioner och placering på öppen med längre strafftider. Dessa riktlinjer kompletteras nu medanvisningar om sådana fall då intagna med mindre allvarlig kriminalitet utanåsidosättande av hänsyn tUl samhällsskydd och allmän laglydnad kan behandlaspå ett mindre restriktivt sätt. Påsamma grand som åberopats för farhågor att beredningen rörande det kriminelltmindre belastade klientelet beaktat påföljdens avskräckande effekt i för litenutsträckning, kan man naturligtvis också hävda att beredningen i fråga om andragrupper förordat verksamhets- Prop.1973:1 Bilaga 4 92 former som icke i tUlräcklig grad tUlgodoserresocialiseringssyftet. Även härblir det emellertid fråga om en avvägning. Vissa typer av brott ärofrånkomligen av den karaktären att samhällets avståndstagande måstedemonstreras med särskild tyngd och ett upprepande så vitt möjligt förhindras.Att bortse från detta skulle säkerligen leda tUl att aUmänhetens förtroendeför kriminalvården och övriga rättsvårdande myndigheters verksamhet allvarligtskadas. I dessa fall får de dömda nödvändigtvis underkasta sig kännbarainskränkningar i sin personliga frihet och får finna sig i de förändringar avsin allmänna livsföring som är en direkt konsekvens av domstolens beslut. Detur rehabiliteringssynpunkt fördelaktigare behandlingsalternativet måste därvidvägas mot krav på beaktande av säkerhet och samhällsskydd. Å andra sidan är detuppenbart att påföljden inte heller för dessa intagna får verkställas på ettsätt som onödigtvis försvårar deras möjUgheter till samhällsanpassnlng ellerskadar deras fysiska och psykiska hälsa. Inte heller bör straffverkställighetenleda tiU att de undandrages de stöd- och vårdinsatser som är en rättighet föralla mäimiskor i vårt samhälle. Att helt tUlgodose båda dessa krav torde intevara möjligt. Jag finner dock att beredningens förslag även i detta avseendeerbjuder lösningar som utgör ett godtagbart alternativ till nuvarande ordning. En utgångspunkt för berediungens arbetehar varit en analys av anstaltsklientelets sammansättning. Beredningen finnerdärvid att detta i stort sett kan indelas i tre grapper. A.Den grupp som beredningen kallar normalklientel omfattar flertalet av intagnamed korta och medellånga strafftider. SkiUnaden mellan dessa intagna ochfrivårdsklientelet är ganska liten såväl i fråga om arten av klienternaskriminella handlingar som när det gäller deras ålder, hälsotillstånd, bakgrundeller sociala vanor. Deras brottslighet är i många fall inte av allvarligarekaraktär än att kravet på samhällsskyddoch allmän laglydnad skulle kunna tiUgodoses genom de inskränkningar iden dömdes persorUiga frihet som kriminalvård i frihet innebär. ÅtskUUga som nubehandlas på anstalt har också urspnmgligen tillhört frivårdsklientelet. Deåtgärder som satts in av frivården har emellertid inte gett åsyftat resultatutan klientema har kommit in i en oordnad livsföring som har lett tUl fortsattbrottslighet. Domstolama har därför ansett det nödvändigt att kombinerafrivårdens insatser med någon form av institutioneU kontroU. Enligtberedningens uppfattning kan man bäst omhänderta denna 1973:1 Bilaga 4 93 gruppi ett anstaltssystem som medger en långtgående integration meUan anstaltsvårdoch frivård. Om de intagna får tillbringaverkställighetstiden i närheten av hemmet skapas bättre förutsättningar förarbets- och bostadsanskaffning och det blir möjligt att vidta åtgärder i dettasyfte före utskrivningen. De intagna kan själva ta mera aktiv del iutskrivningsförbere-delsema. Övervakare och frivårdstjänstemän kan hafordöpande kontakt med sina klienter. Medhjälp av frigångsarbete, tätare permissioner m. m. kan då frigivningenske stegvis och man imdviker en abrupt övergång mellan anstaltsvård ochfrivård. Det finns vidare på anstalterna Intagnasom är svårhanterliga eUer som gjort sig skyldiga till brott av allvarlig natur samt personer som utan kraftig kontroU riskerar att aUvarligt skada sig själva eUer andra. I dessa faU skuUe ett användande av öppna behandlingsformer medföra risk för att en del av de dömda genom rymningar och permissionsmiss bruk skulle imdandra sig fortsatt verkställighet och eventueUt begå nya brott. För denna grupp blir kriminalvårdens verksamhet väsentligen en annan. Det blir här frågan om att tUlgodose samhällets skyddsbehov som man skapar förutsättningar för den särskUda behandling i övrigt som det mer belastade klientelet kräver. Vad som sagts bör dock inte hindra att en stor del av detta klientel under senare delen av verkställigheten överförs till anstalter av den typ som avses för det förstnämnda klientelet. C. Dentredje gruppen har av allmänpreventiva skäl dömts tUl ett kor tare frihetsstraff. I fråga om denna grapp föreligger inte nägotskyddsbe hov. Den skaU inte heller bli föremål för frivårdande åtgärder. Denna grapp bör kunna omhändertas på ett sätt som med beaktande av huma nitära krav åsamkar samhället minsta möjliga kostnader. I konsekvens med sin syn på klienteletssammansättning samt med hänsyn till vad som sagts angående kriminalvårdensallmänna målsättning föreslår beredningen ett nytt anstaltssystem som bygger pådessa premisser. För den grupp intagna som benämntsnormalklientelet föreslår beredningen inrättande av ca 2 000 platser pålokalanstalter. Dessa anstalter föreslås bli lokaliserade på ett sådant sättatt de intagna dels får möjlighet att uppehåUa sociala och personligakontakter, dels så att klientema under vistelsen på anstalten har möjlighetatt påbörja en fri-gångsanställning som de kan behålla även efter frigivningen.Anstalterna bör rikta sin verksamhet ut mot samhället. Frivårdstjänstemän,övervakare och anhöriga bör delta i verksamheten. Det arbete som bedrivs påanstalten bör vara av sådan natur att det kan underordnas den verksamhet som syftar tiU planläggning av de intagnasfrigivning. De intagna bör kimna utnyttja hemortens sociala resurser t.ex. i fråga om sjukvård, socialvård, undervisning m. ra. Platsantalet bör intevara så stort att det Prop.1973:1 Bilaga 4 94 försvårarpermissioner och frigång. Beredningen fiimer att ca 40 platser är att föredraoch att platsantalet inte bör understiga 20. Slutenhets-graden bör varieramellan öppen och sluten. Beredningen beräknar att omkring 830platser kan ställas tUl förfogande genom att ett 25-tal av de nuvarandesmåanstalterna tas i bruk som lokalanstalter. Nybyggnadsbehovet uppgår då tUlomkring 1 000 platser. Den totala kostnaden för lokalanstalter beräknas tUlomkring 125 milj. kr. Investeringarna kan fördelas på t. . Den andra gruppen, som beräknas kräva ca2 500 årsplatser, bör med hänsyn till kUentemas behov av specialiserade ochpersonalkrävande behandUngsinsatser tUlbringa större delen av sinverkställighetstid på riksanstalter medsärskUda behandlingsresurser. Klienterna lämpar sig åtminstone underförsta tiden inte för öppen vård, frigång m. m. varför sådana behov somutbUdning, arbetsträning, medicinsk och psykoterapeutiskbehandling huvudsakligen måste tiUgodoses genom kriminalvårdensförsorg. Detta förutsätter ett brett register av behandUngs-alternativ. Genomen relativt långt driven specialisering bör man på riks-anstalterna kunna skapasådana alternativ i betydande utsträckning. Behovet av riksanstalter kanenligt beredningens uppfattning rymmas inom ramen för det befintligaanstaltssystemet. Några nya sådana anstalter bör därför ej uppföras. För grupp C beräknar beredningenplatsbehovet tUl ungefär 1 000 årsplatser. Det övervägande flertalet som tiUhördenna grupp kan vistas på öppna anstalter. Kravet på behandlingsresurser är medhänsyn tUl klientelsammansättningen inte stort. Med hänsyn tUl deras kortaiatag-ningstider är deras behov av att tUlbrlnga anstaltstiden i omedelbar närhetav hemorten i regel inte så stort som andra intagnas. Däremot krävs attanstalterna skall kunna bereda sysselsättning även åt sådana intagna som saknartidigare yrkeserfarenhet och erbjuda dem en godtagbar standard i fråga ombostäder och hälsovård. Även för derma grupp ryms platsbehovet inom detnuvarande anstaltssystemet. Beredningen framhåller särskUt tvåavseenden där den föreslagna klienteldifferentieringen avsevärt skiljer sigfrån de differentieringsprin-ciper som tUlämpas, En grandläggande tanke i kriminalvårdensverksamhet har hittiUs varit att man bör undvika att klienter med olikakriminell belastning blandas på anstalterna. Det har ansetts att riskföreligger för skadlig påverkan på mindre avancerade klienter från meraavancerades sida. Det har vidare ansetts önskvärt att den som frigivits frånanstalt eller ådömts någon form av kriminalvård i frihet imdviker attåtervända tiU den mUjö i vilken han begått de aktuella brotten. I det förstnämnda faUet pekar beredningenpå att ett flertal klientel-undersökningar visat, att de grapper som i förstahand ansetts böra skU- Prop.1973:1 Bilaga 4 95 jasfrån övriga intagna dvs. de som dömts till ungdomsfängelse, skyddstUlsyn medanstaltsbehandling resp. internering numera vare sig person-lighetsmässigteller i fråga om arten av sin kriminalitet på något avgörande sätt skUjer sigfrån dem som dömts till fängelse. Däremot finns inom alla kategorierindividueUa skiUnader i fråga om grovleken och omfånget av de dömdas krimineUaaktiviteter. När det gäller försöken till miljöbyten pekar beredningen på attdessa i praktiken oftast omöjliggjorts av att de dömda haft starka skäl attåtervända tUl sin tidigare mUjö där de har sina anhöriga och vänner. Beredningenfinner med hänvisning tUl ovanstående att de grundtankar på vUka nuvarandeanstaltssystem vUar inte har samma tyngd som . Utgångspunkten bör istället vara att skapa ett system som oavsett den påföljd som har ådömts skapar gynnsamma föratsättningar att inrikta verksamheten på koiikretaåtgärder för att genom arbets-ochbostadsanskaffning, utbUdning m. m. anpassa den frigivne tUl samhälletoch minska hans sociala isolering. Bland de remissorgan som yttrat sigbeträffande förslaget tUl anstaltssystem råder en betydande enighet rörandevärdet av att anstaltssystemet baseras på små enheter i nära anknytning tiU deintagnas hemort. påpekar att intresset av att placerade dömda på anstalter i så nära anknytning tiU hemorten som möjligt varit engrundtanke redan i det nuvarande räjongsystemet. De faktiska förändringar som inträttefter räjongsystemets tUlkomst har emellertid i väsentiig grad framtvingatjämknuigar i denna fördelningsprincip. Nya anstalter har inrättats somantingen genom sin storlek och utformning eller på grund av sin lokaliseringinte lämpligen kunnat fogas in i det bestående systemet. har underåren särskUt större och mindre anstaltsenheter avvecklatsutan större hänsynstagande tUl hur detta inverkat på räjongernas möjligheteratt var och en inom sui givna ram disponera och fördela klientelet. Sålunda harinom vissa räjonger uppstått överskott på visst slag av platser medan på annathåU brist förelegat på motsvarande eller annat lokalutrymme. Även inom specialräjongernahar trots företagna omdisposltioner tillgången och efterfrågan på platserinte kimnat helt utjämnas. Den nuvarande organisationens funktionsduglighethar alltså successivt undergrävts som en följd av att den pågåendeanstaltskoncentrationen delvis utvecklats efter linjer som avvikit frånräjongsystemets grundritningar. Beredningens förslag om lokalanstalternasintegrering med frivården kan etdigt styrelsen ses som en vidare utvecklmg ochett fullföljande av de strävanden som låg bakom beslut om ensamordning av verksamheten vid anstalterna och inom frivården. Statskontoretfinner att lokalanstaltema med föratsatt intimt samarbete med frivården ochmed de öppna förhåUanden som skaU vara ut- Prop.1973:1 Bilaga 4 96 märkandeför dem bör innebära en fördel ur behandlingssynpunkt varvid möjligheten successiv utflyttning av klientema från riksanstaltema måste vara avsärskilt värde. Samma uppfattning har RRV som dessutom påpekar attanstaltsledning och vårdpersonal får en bättre personkännedom, något som böröka föratsättningama för acceptabla relationer mellan vårdpersonal ochklienter. RRV framhåller emeUertid att problem kanuppstå på grund av lokalanstaltemas begränsade storlek och den därav föranleddaknappheten på arbets-, utbUdnings- och sjukvårdsresurser. Den föreslagnaorganisationen bygger på att huvuddelen av de intagna är sysselsatta i arbeteeller utbildning utom anstalten. Det synes RRV knappast realistiskt attanta att arbetsplacering kan ske i erforderlig utsträckning utan attarbetsgivarna ges ekonomisk kompensation åtminstone under en övergångstid.Det vore av värde om effekterna av ett system där staten t. ex. täcker viss delav lönekostnaderna för klientema undersöktes. Förslagsvis kunde ett sådantbidrag i första hand utgå som behövs för att arbetsgivaren skallkunna bedöma klientens förmåga att klara arbetet. Ett sådant system kunde medfördel avpassas så att ersättningen tUl arbetsgivarna varierar med arbetets utbUdnings-och stimulansvärde. RRV har inte haft möjlighet att göranågra beräkningar av de totala kostnadema för det nu ifrågasattaersättningssystemet. Alternativet tUl ett sådant system är att ge de planeradeanstalterna betydande resurser för arbete och utbUdning.