prop · FW03137 · 1973-12-31 00:00:00 — Enligt en särskild föreskriftskall dessa regler i tillämpliga delar också gälla s. k.mottagningskonossement, en handling som utfärdas före lastningen t. ex. dågodset avlämnats i en terminal Mottagningskonossement måste återlämnas omombordkonossement utfärdas. Kommittén har tiU enbörjan funnit, att det saknas anledning att upprätthålla den nuvarandeskillnaden mellan mottagningskonossement och ombordkonossement. EftersomHaagreglerna ej heller syftar tUl sådan skillnad, föreslår kommittén attreglerna i ämnet blir gemensamma. Jag biträder detta förslag. I fråga om konossementetsbevisverkan och ansvaret för oriktiga uppgifter i konossementet erinrarkommittén om att sjölagstiftning starka betänkligheterrestes mot att godta konventionens regel om konossementets bevisverkan"prima facie" redan med anledning av dess oklarhet och att dendärför endast togs upp i KonL. Några praktiska olägenheter har enligt kommitténknappast försports på grund av denna föreskrift i KonL. Kommittén hartillfogat, att detta måhända beror på att den kompletterats av SjöL:sbestämmelser om bortfraktarens uppgiftsansvar. Kommittén har vidare erinrat omden bevisverkan som ett omsatt konossement skall ha enligt Visbyreglerna.Ehuru även denna regel lider av oklarhet och det dessutom kan ifrågasättas omden inte leder för långt till bortfraktarens nackdel, har kommittén ansett attden utjämnar skUlnaden mellan konossementets rättsverkan enligt gällandenordisk rätt och den som konventionen förutsätter. Kommittén har funnit, attden nya bevisregeln utan olägenhet kan infogas i SjöL och kommit till attkonventionens ståndpunkt kan bli gällande även i fråga om andra uppgifterrörande godset än dem som konventionen föreskriver; jfr 151 och 152 §§ SjöL. Bortfraktarensuppgiftsansvar är enligt kommittén motiverat av samma skäl som hanstransportansvar, nämligen önskemål att höja konossementets omsättningsvärde.Kommittén har uttalat, att behovet av ett uppgiftsansvar kan ifrågasättas, ivart fall om transportansvaret för- stärktsgenom t. ex. ansvar för nautiskt fel. Det finns inte någon särskild regel iSjöL om den rätt tUl skadestånd som kan tUlkomma konos-sementsinnehavaren pågrand av att uppgifter i konossementet är oriktiga. Men kommittén har erinratom att en sådan rätt erkänts i rättstillämpningen. Kommittén har upplyst, attden vid nordiska överläggningar har fört fram tanken på en allmän regel omersättningsskyldighet för bortfraktaren gentemot konossementsinnehavaren försådana oriktiga eller ofullständiga uppgifter som han inte reserverat sig moteller gjort till föremål för särskild anmärkning. De övriga nordiskasjölags-kommittéerna stäUde sig emeUertid avvisande tUl detta. Dessa har istället funnit det naturligt att helt upphäva det särskilda ansvaret förkonossementsuppgifterna och i stället lita tiU konventionsregleringen i frågaom transportansvaret. Detta skulle visserligen ej utesluta att ansvar kanutkrävas för oriktiga uppgifter med stöd av allmänna rättsgrandsatser,eventuellt med analog' tillämpning av lagen (1936: 81) om skuldebrev. Men ettsådant ansvar torde enligt kommittén föratsätta grovt fel på bortfraktarenssida. Kommitténhar funnit det angeläget att bevara den nordiska rättslikheten i denna del ochså mycket mer kunnat ansluta sig tiU den lösning de övriga kommittéemaföredragit som den praktiska betydelsen av ett särskUt uppgiftsansvar syntskommittén vara ringa. Kommittéförslaget går alltså ut på att avskärabortfraktaren från rätten att gentemot tredje man, som förvärvat konossementeti god tro, motbevisa godsbeskrivningens riktighet. För uppgift vars oriktighethan bort inse skall han enligt kommitténs förslag aUtjämt svara, om han inteförsett konossementet med uttrycklig anmärkning om oriktigheten. Förbudet motmotbevisning föreslås få motsvarande tillämpning i fråga om sådan skada pågodset eller brist i dess förpackning som bortfraktaren utrönt eller bortutröna men ej anmärkt i konossementet. Underremissbehandlingen har viss kritik uttalats mot att uppgiftsansvaret heltersätts av ett transportansvar. har medgett att förslaget bidrartill intemationell enhetlighet men anser att övervägande skäl talar för attuppgiftsansvar bevaras i inrikes fart. Att ansvar för oriktiga uppgifter likvälskall kunna utkrävas, enligt kommitténs mening med stöd av allmänriarättsgrundsatser, anser hovrätten visa att uppgiftsansvaret efterlämnar etttomrum som behöver fyUas av en särskild regel. I praktiken torde förslaget inteändra rättsläget på något avgörande sätt, menar hovrätten. Ändringen består istället i att uttryckliga regler i SjöL tas bort och får ersättas av allmännarättsgrundsatser. Hovrätten för är på i stort sätt motsvarandeskäl böjd att avstyrka att uppgiftsansvaret utmönstras. tingsrätthar påpekat, att bortfraktaren trots allt måste kunna motbevisakonos-sementsuppgifterna som ett led i bevisning rörande tredje mans brist har uttalat sin tiUfredsstäUelse över attkonossementets bevisverkan stärks. Den omsorg omkonossementets bevisverkan som konventionsförfattare och lagstiftare ådagalagtgenom Haagreglerna, Visbyreglema och nationell konventionslagstiftning i ämnetbottnar i den internationella handelns behov av ett omsättningsbartsjötransportdokument som representerar godset. Samma syfte har de nordiskasjölagsreglema om bortfraktarens ansvar för konossementsuppgifterna. Säljareoch köpare behöver ett dokument som kan utnyttjas vid banktransaktioner, t.ex. betalning i remburs. Köprätten kompletterar bilden med regler som förutsätteratt köparen under givna förutsättningar bl. a. att konossementet innehållervissa upplysningar av köprättslig betydelse betalar mot konossement utan attinvänta godsets ankomst tiU bestämmelseorten. Visar det sig i sådana faU eftergodsets framkomst att det ej är i kontraktsgillt skick eller att det kommit försent ombord eUer för sent till lossningsorten, kan konossernentsförvärvarenvisserligen utöva köp-rättsUga befogenheter utan hinder av att han betalt köpeskillingenoch således tänkas ha rätt ätt avvisa leveransen och häva köpet. Men det äruppenbart, att denna rätt kan vara ganska svår att göra gäUande när köpesummanhar betalats. Detta gäller särskilt vid intemationeUa köp bl. a. därför attkrav mot säljaren i regel måste göras gäUande i säljarens hemland. Frånpraktiska utgångspunkter är det oftast lättare för köparen att hålla sig tiUtransportören, särskilt nied hänsyn tUl möjUghetema att göra fartyget tillföremål för tvångsåtgärder. Motdenna bakgrund är det tydligt att det finris ett starkt behov av att kunna litapå konossementets olika uppgifter om godset, bl. a. när och hur det mottagitsoch lastats. KonL och SjöL innehåller, såväl som kommittéförslaget, regler somsyftar tUl att tiUförsäkra konossementet ett innehåll som säljare och köparehar behov av för sin transaktion. Som tidigare nämnts innebär SjöL attbortfraktaren ålagts ett ansvar för försummad undersöknings- ochupplysningsplikt. Haag-Visbyreglerna använder en annan metod, nämligen att geuppgifterna, såvitt de beskriver godset, verkan av exklusivt bevis att godsetmottagits såsom denna beskrivning visar, sedan konossementet förvärvats avtredje man i god tro. Ehura dessa reglers syften till stor del sammanfaller,kan ett par särdrag urskiljas. Attupprätthålla konossementets bevisverkan med den stränghet Haag-Visbyreglernaföreskriver innebär att, om godset inte motsvarar konossementets beskrivning,mottagaren kan hålla bortfraktaren ansvarig därför som om avvikelsen har singrund i dennes bristande vård om godset, vare sig detta överensstämmer medverkligheten eller ej. Detta innebär aUtså i vissa fall att ett indirektuppgiftsansvar kan utkrävas i form av fingerat transportansvar. Ansvarighetenföljer då helt reglerna omtransportansvaret vilket bl. a. innebär att bortfraktaren kan. Ettsärskilt ansvar för att konossementet förses med riktiga uppgifter om godsetinnebär, att mottagaren kan kräva ersättning för den skada han lider genom atthan löser in konossementet, ehuru han med insikt om det verkUga läget kunnatvägra detta och hålla köpeskillingen inne eller kräva prisnedsättning. Ettsådant direkt uppgiftsansvar för bortfraktaren står i själva verket så närasäljarens ansvar för kontraktsenligt leverans att det kan sägas i viss månkonkurrera med detta. Så har det också uppfattats i nordisk rättstiUämpning(jfr ND 1949 s. 34). På motsvarande sätt får det ansvar betraktas sombortfraktaren enligt aU-männa regler torde stå för att annan för köparenväsentlig konosse-mentsuppgift, t. ex. tidpunkten för lastningen, är riktigtangiven. Den skada det här är fråga om får beräknas med utgångspunkt i köpeskillingenoch inte, som vid verklig eller fingerad transportskada, med utgångspunkt igodsets värde på bestämmelseorten, något som kan få praktisk betydelse vidprisändringar på marknaden där (jfr ND 1969 s. 105). Ansvaret är inte hellersåsom transportansvaret begränsat tiU visst belopp. Iförhållande till nuvarande ordning som upprätthåller konossementetstillförlitlighet med en kombination av uppgifts- och transportansvar, varvidde båda ansvarsformema delvis täcker varandra innefattar kommittéförslagetfrämst den ändringen att sanktionen mot orUc-tig godsbeskrivning i ett omsattkonossement väsentligen skaU utgöras av transportansvar och att det särskildauppgiftsansvaret ersätts av det ansvar som därvidlag kan föreligga på grund avallmänna rättsgrundsatser. Detär, som jag ser det, inte givet att ett förstärkt, i vissa fall fingerattransportansvar är den mest ändamålsenliga lösningen på problemet att befästahandelns tiUit tUl konossementet. Jag har redan varit inne på att inlösning avkonossementet i förlitan på dess vederhäftighet kan ge upphov till annanförmögenhetsskada än sådan som transportansvaret är utformat för. Men genomVisbyreglema har man för konventionens del föredragit att via konossementetsbevisverkan lösa problemet med hjälp av transportansvarsreglerna. Tillträdetill Visbyreglerna föratsätter alltså, att denna metod godtas. För min delfinner jag inte heUer skäl att begränsa lösningens giltighet tiU utrikes fart,vUket förespråkats under remissbehandlingen. Emellertidkan det ifrågasättas om ej ett visst utrymme likväl återstår för att åläggabortfraktaren ett direkt ansvar för att konossementsinne-hållet är korrekt.Konventionen kan inte betraktas som uttömmande härvidlag och hindrar såledesinte att dess regler i nationell rätt kompletteras med regler omuppgiftsansvar. Inom ramen för det rättsförhållande mellan bortfraktaren ochmottagaren som konossementet ger upphovtUl, torde bortfraktaren i brist på specialreglering av den typ SjöL nuinnehåller likväl komma att få svara för att konossementet inte blirvUseledande för mottagaren, ett ansvar som rimligen föratsätter attbortfraktaren insett eller med iakttagande av den aktsamhet somrättsförhållandets art motiverar bort inse att mottagaren kunde bli vUseleddgenom att lita på konossementet i det skick vari bortfraktaren utfärdat det.Vidare är det uppenbart, att hanteringen av konossementsuppgifterna kaninnefatta osant intygande eller annan oredlighet och ge upphov tillersättningsansvar på den grunden. Det torde vara uppgiftsansvar av härskisserat slag som åsyftats med kommitténs hänvisning till albnännarättsgrandsatser. Ett sådant ansvar faller utom konventionens ram och kan dåinte bli underkastat den begränsning och andra för bortfraktaren förmånligainskränkningar som gäUer för transportansvar. Det får antas att liknandeansvar skall kunna utkrävas vid sidan av transportansvaret även enligt andraländers rättsordningar. Det torde bl. a. kunna tänkas bli fallet enligtamerikansk, brittisk och hoUändsk rätt. I fransk rätt finns en uttrycklig regelsom föreskriver ett sådant ansvar. Det är enligt min meningmest ändamålsenligt att bortfraktarens direkta ansvar förkonossementsuppgifterna, sådant jag här framstäUt det, slås fast genomuttrycklig lagregel. Därigenom undgås den relativa osäkerhet som det skulleinnebära att helt överlämna frågan tiU praxis. Vid de nordiskadepartementsöverläggningarna i ämnet har enighet uppnåtts om en sådan lagregeloch jag förordar därför den lösningen. 3.4.5De tvingande reglernas tillämplighet KonLlägger ett tvingande transportansvar på bortfraktaren från lastning tilllossning vid sådan sjötransport av gods enligt konossement som hos oss ansettskonventionsbunden. Däckslast och levande djur faller ej under tvingandetransportansvar. Ett tvingande transportansvar lägger också SjöL på bortfraktarenför all sjötransport av gods oavsett om konossement utfärdas eller ej iinrikes fart eller i fart mellan och , eUer . Iannan utrikes fart, däri inbegripet fart från icke-konventionsstat tiU ,råder avtalsfrihet såvitt svensk rätt är tiUämplig. Kommittén har erinrat omatt den tvingande ansvarsregleringen i KonL och de på konventionen grundadereglerna i SjöL har sin grund i olägenheterna av de allmänna och långtgåendeansvarsfriskrivningar som förekom i konossement eUer fraktavtal.De nordiska kommittéema har enats om att den tvingande ordningen förinternordisk fart liksom bör gälla även för befordran, som sker utanatt konossement utfärdats och som således faUer utanför konventionens tillämpningsområde. Denordiska kommittéerna har enats om att tUl konventionslagreglema rörandekonossement foga uttryckliga föreskrifter om reglemas tillämplighet. iimebär enligt kommittéförslaget, att de regler i sjölagsförslagetsom motsvarar Haag-Visbyreglerna i princip inte får åsidosättas tillavlastares eUer betraktares nackdel vid befordran enUgt konossement. Undantagföreslås för tiden före lastningens början och efter lossningens slut och förlevande djur och för gods, som i fraktavtalet angivits som lastat på däck ochsom befordras på det sättet. Även reglerna om ansvarighet vidunderbortfraktning föreslås bli tvingande men med visst undantag förgenomgångsbefordran; jfr i det föregående (avsnitt 3.4.2). I inrikes ochinternordisk fart skaU reglema vara tvingande även för befordran utankonossement. VarkenKonL eUer SjöL löser frågan vilket lands lag som skall till-lämpas på vissbefordran. Såvitt gäUer SjöL framgår emeUertid av motiven att man förutsatt attdess bestämmelser skulle tUlämpas bara om enligt alhnännainternationellt-privaträttsliga regler svensk lag var tUlämplig. När det gäUerKonL saknas svenska motivuttalanden på denna punkt. Enligt förarbetena tUl dennorska konossementslagen avsåg man emellertid att den norska lagstiftningenskulle tillämpas inte bara vid befordran från utan också vid befordranfrån annan konventionsstat tiU . Tidigarehar det enligt kommittén inte varit vanligt att i nordisk sjölagstiftningfaststäUa normer för lagreglernas tUlämplighet i förhållande tiU främmanderätt. Regler om lagstiftningens tillämplighet finns emellertid numera, enligtvad kommittén påpekat, i de lagregler söm genom sjölagsändringarinfördes på grandval av internationella konvention om redaransvaretsbegränsning. Kommittén har tilllagt, att detsamma gäller de förslag omlagstiftning angående sjöpanträtt m. m. och befordran av passagerare ochresgods som kommittén har avlämnat. mån främmande rätt är tiUämplig på befordran enligt konossement skaUenligt kommittéförslaget antingen konventionen eller på densamma grundadlagstiftning tillämpas om konossementet är utfärdat i eller annankonventionsstat, om befordringen äger rum från eUer annan konventionsstat,om befordringen äger nmi tUl hamn i , , eUer ellerom konossementet föreskriver att Haag-Visbyreglema eller på dem grundadlagstiftning skaU gäUa för avtalet. Förbehåll föreslås för de faU då KonL skaUtiUämpas, dvs. i de lägen tUl följd av att Haagreglerna alltjämtgäller har folkrättslig skyldighet att tUlämpa Haagreglema i StäUet förHaag-Visbyreglema. Denvidsträckta tillämpligheten för tvingande lagregler har tmder remissbehandlingenhälsats med tUlfredsstäUelse av Svenska bankförenmgen medan Sverigesadvokatsamfund och i ifrågasatt behovet avtvingande reglering av inrikes och internordisk certepartifart.I övrigt har remissbehandlingen endast gett upphov till en del redaktioneUaerinringar. Jagvill till en början ansluta mig tUl förslaget att den, inrUces ochinternordiska farten skall vara underkastad tvingande regler. Det kannaturligtvis ifrågasättas om detta behöver gälla annan befordran än sådan somsker enligt konossement. Men inrikes och internordisk certepartifart är redani dag underkastad tvingande regler om transportansvar m. m. och det har inteanförts några skäl för en ändring därvidlag. Vad beträffar utrikes fart iövrigt har. inte föreslagits tvingande regler rörande befordran enligtcerteparti. Jag godtar detta. Den internationella certepartifarten är sedangammalt ej underkastad tvingande regler. I den mån sådana skulle varamotiverade, bör de grundas på intemationeUt godtagna normer för sådan fart.Framtiden får utvisa om arbetet inom , där frågan har aktualiserats,kominer att leda till sådana normer. Den utrUces konossementsfarten måsteemeUertid vara underkastad tvingande konventionslagregler i den mån den fallerunder Haag-Visbyreglernas tUlämpningsområde. Jag erinrar om att KonL alltjämtskall vara tUlämplig vid sidan av SjöL i den utsträckning som detta ärnödvändigt på grund av våra folkrättsliga förpliktelser i förhåUande till destater som erkänner Haagreglema men ej Haag-Visbyreglerna (jfr 3.1). föreslagit och konventionen medger bör vissa undantag göras från dentvingande regleringen. Bortfraktaren bör sålunda ha rätt att förbehålla sigfrihet från ansvar för levande djur och däckslast. Han bör dessutom ha rättatt förbehålla sig ansvarsfrihet för tiden före lastningen och efterlossningen. Det bör, som jag redan tidigare förordat (jtr 3.4.1.3), undervissa förutsättningar gälla även vid lossning för fortsatt befordran med annatfartyg eller annat transportmedel. Kravet på förbehåll om ansvarsfrihetinnebär, att ett dispositivt ansvar föreskrivs för tiden före lastning ochefter lossning, dvs. för tid som ej omfattas av Haag-Visbyreglema och som aUtsåstår öppen för nationell reglering. Den närmare avgränsningen mellandispositiv och tvingande ansvarsperiod torde få överlämnas åträttstillämpningen, som redan berört dessa frågor (jfr NJA 1951 s. 130, 1952s. 12 och 1956 s. 274; se också SvJT 1969 s. 16 not 18). Vidde nordiska departementsöverläggningarna har diskuterats om domstolama i denordiska länderna alltid skall tUlämpa konventionens tvingande regler såsom dehar återgivits i det egna landets sjölag (lex fori) eller om de, på grandval avvissa i lagen preciserade intemationeUt privaträttsliga regler, ibland skallanvända de tvingande reglerna sådana de återgivits i annan konventionsstatslagstiftning. Enligt den senare lösningen skulle svensk domstol tUlämpareglerna i SjöL bara när konossementet utställts i eller befordringensker från icke-konventionsstat till eller annat nordiskt land. Iövriga faU skulle hu- vudregelnvara att domstolen tUlämpar konventionslagstiftningen i den konventionsstat därkonossementet utställts. Oavsett vilken lösning som valdes skuUe bestämmelsemautformas så att man förhindrade att icke-konventionsstats lagstiftning kundebli tillämplig på befordran som omfattades av Haag-Visbyreglerna (art. 10). Gemensamtför båda lösningama är att svensk (dansk, finsk eller norsk) lag är tiUämpligpå befordran enligt konossement från icke-konventionsstat till ett nordisktland samt att partshänvisning genom paramountklausul tiU annan statskonventionslagstifning respekteras. Vad frågan gäller är om domstolen skaUtUlämpa det egna landets lag, när konossementet har utställts i annatkonventionsland, eller om lagstiftningen i detta land skall tillämpas. För den förra lösningen(lex fori-lösningen) talar väsentligen att reservation mot konventionen inteär tillåten samt att reglema i de olUca konventionsstaterna därför får antasvara i allt väsentligt överensstämmande, låt vara att vissa skiljaktigheter itillämpningen kan förekomma. Det kan ifrågasättas om det i detta läge ärmotiverat att ålägga domstolar och parter skyldigheten att undersöka var ochhur motsvarande regler återfinns i annan konventionsstats lag och vilkentolkning som i rättspraxis getts åt dessa regler, något som medför besvär ochökade kostnader. Talan väcks i stor utsträckning vid domstol i det land, tillvilken befordringen sker. SkaU domstolama tUlämpa lagen i den konventionsstatdär konossementet utfärdats kommer detta således i praktiken att medföra attdomstolama i flertalet fall, där konossementet inte innehåller enparamountklausul, kommer att bli tvungna att tillämpa främmande lag. Härtillkommer de uppenbara riskerna för att domstolarna tillämpar den främmanderätten felaktigt på gmnd av att de inte har tillräcklig information om dennarätts innehåll och hur den skall tolkas. I flertalet länder torde ocksådomstolarna när det gäller konventionsbunden lagstiftning tillämpa lex fori.Det kan i sammanhanget nämnas att såväl de engelska som franska lagar som harantagits för att möjliggöra ratifikation av Haag-Visbyreglema förutsätter attdomstolarna tUlämpar lex fori (för fransk del blir det fråga om direkttiUämpning av konventionen). Som skäl för att tUlämpaannan konventionsstats lagstiftning, när konossementet har utfärdats i sådanstat, kan åberopas att i synnerhet Haagreglerna enligt vad man vet har tolkatsolika i konventionsstatema. Med lex fori-lösningen skulle därför en tvist kunnakomma att bedömas olika beroende på i vilket land talan väcks. Det skulledärför vara önskvärt att man i förväg vet vilket lands lag som blir tiUämplig.Ett sådant resultat är emellertid bara möjligt att uppnå, om det i konventionendirekt föreskrivs att lagen i det land där konossementet utstäUts skaUtiUämpas. Som nämnts torde domstolama i flertalet länder tUl-lämpa lex fori.Någon enhetlighet uppnås aUtså inte genom att de nordiskaländerna för sin del tillämpar lagen i det land, där konossementet utställts. Ett annat skäl som kanåberopas för tillämpning av lagen i det land där konossementet utställts är attkonventionen inte innehåller en uttömmande reglering av alla de frågor som enbefordran tmder konossement kan ge upphov tiU. I frågor som faUer utanförkonventionsregleringen kan domstolen på grand av allmänna lagvalsregler bUtvungen att tillämpa utländsk lag. Det är dock önskvärt att samma lag tiUämpaspå alla frågor som rör befordringen. Ä andra sidan torde konossement oftainnehålla allmänna lagvalsklausuler som hänvisar till annan lag än lagen i detland där konossementet utställts. T. ex. lär lagvalsklausuler som hänvisar tillflaggans lag vara vanliga. Det kan också förekomma att konossementet innehålleren paramountklausul som hänvisar till Haag-Visbyreglerna samt en lagvalsklausulav innehåll att befordringen i övrigt är underkastad t. ex. flaggans lag. Isamtliga dessa fall blir följden att man trots denna lösning inte uppnår detönskade resultatet att befordringen i sin helhet blir underkastad en och sammalag. Även i de fall där konossementet saknar lagvalsklausuler är det för övrigttveksamt om allmänna intemationellt-privaträttsliga regler i alla tillfällenleder till att lagen i det land, där konossementet utställts, skall tUlämpaspå frågor som inte regleras i konventionen. fori-lösningentillämpas hos oss på andra områden inom transporträtten som ärkonventionsbundna. Deima princip har således valts i luftfartslagen och lagenom intemationeUa vägtransporter. Den gäller också i fråga om redaransvaretsbegränsning. På svensk sida hade man av de skäl som förut har nämnts föredragitatt tiUämpa den också i detta sammanhang. Vid de nordiskadepartementsöverläggningarna lyckades man emellertid inte uppnå enighet häromutan stannade sluUigen för den andra lösningen. Med hänsyn till önskvärdhetenav en enhetUg nordisk reglering på denna punkt har jag ansett mig bör biträdadetta. Jag har då särskilt beaktat att frågan är av mindre praktisk betydelseför sjötransporternas del, eftersom konossement i regel innehåller en paramountklausul,vilken under alla förhållanden bör respekteras. Den lösning som har valtstorde dessutom bara bli temporär.