prop · FW0330 · 1973-12-31 00:00:00 — Det är inte godtagbart att vänta till för attfå veta om stämningsansökan finns pä posten eller läggs i domstolens brevlådaefter expeditionstidens utgång. I själva verket innebär förslaget enförlängning av fatalietider som kan vara betänklig där det befunnits angelägetmed mycket korta tider t.ex. vid vade- eller missnöjesanmälan. Lagberedningendiskuterar ingående den föreslagna bestämmelsens konsekvenser i olikahänseenden. Beredningen påpekar inledningsvis att det här gäller praktisktviktiga frågor. I och för sig är det önskvärt att alla meddelanden som kommitin på något så när tUlförlitligt sätt godtas om det finns möjlighet attkontrollera deras ursprung. Enligt beredningen är problematiken dock inte såenkel som det kan synas av promemorian och motiven till FL. Bl.a. är det oklartvad som menas med att handling eller avi funnUs tillgänglig för rätten påposten. Man kan fråga sig om handlingen måste vara utsorterad och inlagd irättens fack före utgången av kansliets tjänstgöringstid. En handling är juknappast tillgänglig för rätten viss dag om all tjänstgöring har upphört dendagen. En sådan tolkning torde dock inte vara avsedd, Nästa fråga blir omhandlingen eller avin måste vara utsorterad och inlagd i rättens fack föreutgången av postens expeditionstid för allmänheten som väl oftast, kanskealltid, utgår senare än rättens kanslitid. Ett sådant krav är emellertidmeningslöst eftersom rätten inte befattar sig med avhämtande av post efterutgången av den egna kanslitiden. Mera förnuftigt vore att nöja sig med attposten är utsorterad före klockan 24,1 så fall blev åtminstone rättens postfackjämställt med kansliets brevlåda. Enligt beredningen måste man emellertid frågasig om det överhuvud är någon mening med att kräva utsortering före visstklockslag som inträffar efter utgången av kansliets expeditionstid. Eftersomutsortering av post sker även är det inte motiverat att skiljamellan vad som råkat sorteras ut och vad som sorterats ut förstsenare. Beredningen anser att handling eller avi bör anses ha kommit i rätttid om den finns på postanstalten , Det blir i så fallankomsttiden för tåg eller annat kommunikationsmedel som i första hand får blivägledande. Man måste se till att postverket gör utsortering för atthandlingen eller avin skall kunna hämtas . Ordalagen i förslagettill 33 kap. 3 § RB bör därför jämkas liksom motsvarande bestämmelser i ochFPL. Beträffande telegram erinrar beredningen om att ankomsttiden för sådananoteras. Det synes därför utan betydelse om telegrammet bärs ut före klockan 24eller om någon befattningshavare får underrättelse från omtelegrammet. Lagberedningenpekar vidare på att yrkanden ofta, bl.a. i åtskiUiga exekutiva mål och ärenden,kan framstäUas alternativt skriftligen eller muntligen. En tUlämpning av deföreslagna reglerna kan vålla svårigheter omyrkandet bör vara känt före avslutandet av viss förrättning eller muntligförhandling. Som exempel anför beredningen bevakningssammanträde enligt 23 §lagen (1971:494) om exekutiv försäljning av fast egendom. Anspråk skall för attbeaktas anmälas senast vid sammanträdet. Det måste klargöras huruvida anmälansom sker skriftligen eller kommit in till postanstalten före sammanträdetsbörjan eller före sammanträdets slut skall anses ha skett i rätt tid. Detaktuella problemet existerar måhända redan enligt gällande rätt men detfår,påpekar beredningen, långt större betydelse om förslaget skulle genomföras.Beredningen berör i sammanhanget också 18 kap, 14 § RB som rör yrkande omrättegångskostnadsersättning. Man frågar sig om yrkande, när mål avgörs påhandlingarna i överinstans, måste vara känt för rätten när målet prövas ellerom det räcker att handling med yrkandet finns på postanstalten (jfr NJA 1951s.732). Beredningenär också kritisk mot den bevisregel som efter mönster av motiven till FLrekommenderas i promemorian och som innebär att det bör vara tillräckligt attdet inte framstår som osannoUkt att handlingen viss dag funnits tillgänglig förrätten på postanstalt. När det gäller frister för talan får regeln denkonsekvensen att talan inte får avvisas annat än om man är ganska säker på atthandlingen kommit . Härigenom har man kommit långt från den stringenssom tidigare iakttagits och beredningen vill starkt ifrågasätta om man t.ex.vid konkurrens mellan olika inskrivningsansökningar kan gå så legärt tillväga. Det bör vidare uppmärksammas att det på olika håll finns lagstadgadefrister för talans väckande som är förenade med förlust av materiell rätt omtalan inte väcks i rätt tid. Även när det gäller sådana frister blir det medden föreslagna bestämmelsen tUlräckligt att det inte är osannolikt attstämningsansökan funnits tillgänglig för rätten på postanstalt före klockan 24den . En annan fråga är om den föreslagna regleringen skall ansesgälla analogivis också när det gäller privata skriftliga krav och meddelanden.Ofta kan ju en viss rättshandling göras antingen genom talan vid domstol ellerannan myndighet eller genom en privat viljeförklaring. Som exempel nämnsuppsägning av hyresgäst, bevakning resp, av testamente och anspråk pålaglott. torde man ha ansett att den som skall göra ett privat anspråkgällande också måste kunna styrka att anspråket verkligen kommit vederbörandetillhanda inom föreskriven tid, om inte särskild bestämmelse meddelats (jfr 12kap, 63 § JB och 40 § avtalslagen). Dessutom kan man vara mycket tveksam om detalltid i hithörande fall överhuvud är tillfyllest att ett privat meddelandefunnits tillgängligt på postanstalt. Beredningen anser att ståndpunkt måste tastill hela frågan huruvida alla privata skriftliga krav och meddelanden skallanses framställda i rätt tid i fall då de i promemorian föreslagna bestämmelsernajämte bevisregeln godtar meddelandet om det är ställt till myndighet. Engenerell analogisk tillämpning av förslaget är enligt beredningens mening inteförsvarbar. I fråga om meddelanden till privatpersoner bör också observeras att det måste bedömas vilkenpostanstalt som skall anses vara den rätta. En komplikation av den föreslagnabestämmelsen är, påpekar tingsrätt och lagberedningen, attinskrivningsdag upphör . Om förslaget genomförs bör detövervägas om inte bestämmelsen om tid för inskrivningsdag måste strykas. Förmottagande av handlingar kan ändå viss expeditionstid gälla. Några remissinstanser berör fråganom platsen för avlämnande av handling till tjänsteman vid domstol. Man anseratt det bör klargöras att handlingen eller avin skall komma tjänstemannentillhanda på tjänstestället och inte t,ex, i dennes bostad under hans fritid, ifrågasätter ompresumtionsregeln behöver ges generell räckvidd. Det skulle nämligen kunna föramed sig att alla handlingar som kommer in med morgonposten viss dag måsteprövas för att man skall kunna avgöra vilka av dem som skall anses inkomnaföregående dag. Av praktiska skäl bör i stället alla handlingar som avlämnasmed morgonposten eller eljest inkommer instämplas såsom inkomnasamma dag, 1 tveksamma fall kan man göra en särskild tjänsteanteckning ellertill handlingen foga dess ytterkuvert. Lagbestämmelsen skulle i så fall kunnautformas på följande sätt: 'Handling anses ha inkommit den dag då den avlämnastill rätten. Skall handling inges senast viss dag och har handlingen den dagenankommit till rättens adresspostanstalt, skall den dock anses ha inkommit dendagen, om den påföljande arbetsdag avlämnas tUl rätten', 3.9 Fullföljdsinlaga till fel instans Part somvill fullfölja talan mot underrätts eller hovrätts dom eller beslut skallenligt RB inom närmare angiven tid inkomma med fullföljdsinlaga till dendomstol som meddelat avgörandet. Om parten försitter den föreskrivnafullföljdstiden skall hans talan avvisas av beslutsinstansen, Fullföljdsinlaganskall inte ställas till beslutsinstansen utan till den högre rätt dit talanfullföljts. Enligt äldre RB gällde däremot att den skrift varigenom talanfullföljdes skulle ges in till den högre rätten. På förvaltningsomådet har i principgällt motsvarande ordning som enligt äldre RB, Besvärshandling skall sålunda iregel tillställas den myndighet som har att pröva besvären. Denna regel har nulagfästs i 12 § FL och 7 § FPL, har införts bestämmelser enligt vilkaför sent inkomna besvär skall avvisas. Till huvudregeln har i andra stycketresp, andra punkten i de nyssnämnda lagrummen fogats en bestämmelse enligtvilken besvär som kommit in i rätt tid till beslutsdomstolen eller -myndighetenskall upptas till prövning, även om de kommit besvärsinstansen tillhanda förstefter fullföljdstidens utgång. Enligtpromemorian förekommer det i praktiken inte sällan att parter till följd avokunnighet eller förbiseende sänder in vade- eller besvärsinlaga till hovrätteni stället för till underrätten. Från hovrätterna brukar man i sådana fallgenast sända handlingen vidare till vederbörande underrätt. Och skulle detföreligga risk att fullföljdstiden försitts söker man i regel nå ingivaren påtelefon för att ge honom tillfälle att lämna in t,ex. ett duplettexemplar avinlagan till rätt instans. hinner dock parten inte detta ellermisslyckas man med att nå parten . Till följd härav förekommer det någongång att partens felsända fullföljdsinlaga avvisas såsom för sent inkommen. Påmotsvarande sätt händer det att revisions- eller besvärsinlaga felaktigt sändstill högsta domstolen i stället för till hovrätten, I promemorian framhålls att det ärotUlfredsställande om någon till följd av rent missförstånd försittermöjligheten att göra sin rätt gällande. En ordning enligt vilkenfullföljdsinlagan skall ställas till viss domstol men ges in till en annan kanockså te sig förvillande. Mot bakgrund härav kan det övervägas att i RB införaregler motsvarande 12 § FL och 7 § FPL, Härigenom skulle en part, som gett insin inlaga i rätt tid till fuUföljdsin-stansen i stället för tillbeslutsinstansen, ändå vara bevarad vid sin rätt till talan. En sådan ordningär visserligen behäftad med en del praktiska olägenheter. Närmast är detutfärdandet av lagakraftbevis som kan vålla problem. Vid de allmännadomstolarna påkallas ju lagakraftbevis i helt annan omfattning än vidförvaltningsmyndigheterna och förvaltningsdom-stolama. Domstol har t.ex, enligt6 § kungörelsen (1970:517) om rättsväsendets informationssystem att sedanfullföljdstiden gått ut lämna uppgift om laga kraft till ifråga om alla domstolens avgöranden i brottmål. Om fullföljdsinlaga utanpåföljd kan inges också till klagoinstansen måste underrätten antingen avvaktamed utfärdande av lagakraftbevis att en från överrättenvidarebefordrad inlaga med säkerhet hinner komma fram, eller själv efterhörahuruvida inlagan möjligen sänts till överrätten. Det senare alternativet kanavfärdas som praktiskt ogenomförbart. Inte heller det förra alternativet ärtilltalande. Enligt promemorian bör docksvårigheterna kunna bemästras utan aUtför stor omgång. Om överrätten åläggs attmeddela underrätten per telefon eller telegraf genast när en 'feladresserad'fullföljdsinlaga kommit in kan ju anteckning om fullföljden göras iunderrättens dagbok som om inlagan hade sänts direkt tillunderrätten. Som sker bör naturligtvis en 'feladresserad'fullföljdsinlaga av överrätten vidarebefordras till underrätten.Underrätten bör kunna förlita sig på dagboken när fråga uppkommer om utfärdandeav lagakraftbevis. Om dagboken saknar anteckning om fullföljd bör alltsålagkraftbevis kunna utfärdas utan särskild kontroll hos överrätten. Däremot kannaturligtvis inte någon prövning huruvida talan fullföljts på föreskrivet sättoch inom rätt tid görasförrän själva inlagan kommit underrätten tillhanda. Att den ifrågasattaordningen skulle medföra att visst merarbete uppkommer för överrätterna medges.Uppgifterna antas dock inte bli alltför betungande eftersom antalet'feladresserade' inlagor även efter den ifrågasatta lagändringen antas varamåttiigt, I enlighet med det anförda föreslås i promemorianatt 50 kap, 3 §, 51 kap. 3 §, 52 kap. 2 §, 55 kap. 3 § och 56 kap. 3 § RB,enligt vilka lagrum talan som inte fullföljts på rätt sätt och inom rätt tidskall avvisas, kompletteras med en bestämmelse av innehåll att fullföljdsinlagasom kommit in till klagoinstansen före fullföljdstidens utgång skall anses hakommit in i rätt tid. Det påpekas att bestämmelser om skyldighet för den högrerätten att genast underrätta den lägre instansen om 'feladresserad' inlaga ochatt översända sådan inlaga till rätt instans får meddelas i administrativordning. Detpåpekas slutligen att förslaget inte avser vadeanmälan i tvistemål. De flesta remissinstansernatillstyrker förslaget i promemorian eller lämnar det utan erinran. Bland dessamärks JK som framhåller att förslaget får anses sakligt motiverat och att detär angeläget att RB har samma generösa regel mot part som förvaltningslagarna.Också är positiv till förslaget men ifrågasätter, i likhet med domareföreningen,om det inte är erforderligt med en uttrycklig föreskrift om när lagakraftbevisfår utfärdas, så att någon osäkerhet därom inte skall behöva föreligga. Även omman måste vara medveten om att förslaget innebär en viss försämring för denvinnande parten, som kommer till sin rätt senare än enligt nuvarande regler,anses fördelarna med förslaget överväga, ifrågasätter också om inteändringarna i 55 kap, 3 § och 56 kap, 3 § bör avse också det fallet att inlaganfelaktigt getts in till statsdepartement. Lagberedningen, som också godtarförslaget, anser liksom ett par andra remissinstanser att även en tillhovrätten inkommen vadeanmälan bör kunna godtas. Beredningen påpekar vidare attmotsvarande lagändring som föreslås i RB bör göras även i utsöknlngslagen(1877:31 s,l). Någraremissinstanser är dock negativa till förslaget, framhåller att enfördel för den ena parten blir en nackdel för den andra parten. Förhållandenaär olika inom förvaltningsrättens och de allmänna domstolarnas områden. Medanpå förvaltningssidan prövningen av fullföljdsinlagan i dess helhet ankommer påklagoinstansen är prövningsfunktionen vid de allmänna domstolarna delad mellanbeslutsinstansen och överklagningsinstansen. Även om det ibland förekommer atträttssökande sänder sin inlaga till överinstansen och därmed kan förlora sinrätt anser hovrätten att de skäl som talar mot den föreslagna regleringenöverväger. Möjligen kan man i administrativ ordning böra utfärda föreskrifteratt feladresserad inlaga skall vidarebefordras tUl rätt domstol.Malmö tingsrätt, till vilken hovrätten över och ansluter sig. troratt förslaget skulle leda till att t,ex, en advokat i som är ombud irättegång på annan ort skulle komma att ta för vana att ge in en vadeinlagadirekt till hovrätten i stället för att sända den tUl vederbörande tingsrätt.Den föreslagna bestämmelsen kan därtill skapa missförstånd genom att förledapart att sända vadeanmälan till hovrätten. Tingsrätten anser att rättsförlusterhellre bör motverkas genom tydligare fullföljdshänvisningar. 4 Frågor om rättegångskostnad 4.1 Ränta på rättegångskostnad Bestämmelser omrättegångskostnad i tvistemål finns i 18 kap. RB, Enligt I § är huvudregeln attpart som tappar målet skall ersätta motparten hans rättegångskostnad, om ejannat är stadgat. Ersättning för rättegångskostnad skall enligt 8 § fulltmotsvara kostnaden för rättegångens förberedande och talans utförande jämtearvode till ombud eller biträde, såvitt kostnaden skäligen varit påkallad förtillvaratagande av partens rätt. Ersättning skall också utgå för partens egetarbete och tidsspillan med anledning av rättegången, 1 14 § föreskrivsslutiigen att part, som vill erhålla ersättning för rättegångskostnad, skallframställa yrkande därom innan handläggningen avslutas och därvid uppge varikostnaden består. Då rätten avgör målet skall den meddela beslutangående rättegångskostnaden. I vissa slags mål finns enligt särskildabestämmelser möjlighet för part att erhålla förskott pårättegångskostnadsersättning. Enligt 4 § lagen (1950:559) om ersättning förmistad fiskerätt m.m. kan fiske värderingsnämnd, i avvaktan på måls avgörande,förordna om förskott i avräkning på ersättning för rättegångskostnader. Ävenvattenlagen (1918:523) innehåller en bestämmelse enligt vilken part i vissafall kan få ersättning för rättegångskostnad innan partens talan slutligenprövas (11 kap. 66 § 4 mom.). Det är emellertid här i regel inte fråga omförskott utan om ett slutgiltigt fastställande av kostnaderna för en viss delav målet (jfr prop, 1952:52 s,32). Också i expropriationslagen (1972:719) finnsbestämmelser om förskott på rättegångskostnadsersättning (7 kap, 5 §),Bestämmelserna i expropriationslagen har på grund av hänvisning i 25 §naturvårdslagen (1964:822) i huvudsak tillämpning också i ersättningsmål enligtnaturvårdslagen (jfr dock 36 § naturvårdslagen). Gemensamt för de här aktuellatyperna av tvister är att det från början genom uttryckliga lagbestämmelser ärklart vilken av parterna som slutligen skall stå för kostnadsersättningen. Avnaturliga skäl har någon motsvarande regel om förskott inte kunnat tas in blandRB:s kostnadsbestämmelser. Somprincip gäller att endast lagakraftvunna domar i tvistemål får Med dom jämställs här annat rättensavgörande, såsom beslut angående kostnadsersättningen. Det finns emellertidvissa undantag från huvudregeln. Bl,a. får enligt 39 § utsökningslagen (1877:31s,l) omedelbar verkställighet äga rum av dom på betalning. Verkställigheten fårdock i regel inte fullföljas genom försäljning av utmätt egendom förrän domenvunnit laga kraft. Vidare har gäldenären möjlighet att genom ställande avsäkerhet eller nedsättande av det utdömda beloppet hos avvärjautmätning på grund av ej lagakraftvunnen dom. Borgenären får visserligen lyftanedsatt belopp mot säkerhet men är enligt 50 § utsökningslagen i så fallskyldig att betala ränta på beloppet, om domen sedermera skuHe ändras. Den centrala bestämmelsen omdröjsmålsränta i svensk rätt är 9 kap, 10 §handelsbalken (HB), Enligt dettalagrum skall, om inte betalning sker inom föreskriven tid, utgå dröjsmålsräntapå lånebeloppet från förfallodagen om annat inte avtalats. Om ingenförfallotid är bestämd, utgör dröjsmålsräntan för delgivning avstämning med krav på betalning. Utöver 9 kap. 10 § HB finns speciellabestämmelser om dröjsmålsränta i en del andra författningar, t.ex, 16 §skuldebrevslagen (1936:81), 38 § köplagen (1905:38 s,l), 13 kap, 19 §jordabalken och 6 kap, 16 § expropriationslagen (1972:719), De nu nämndasärskilda bestämmelserna om dröjsmålsränta innehåller antingen en hänvisningtill 9 kap, 10 § HB eller en bestämmelse att dröjsmålsränta efter skallutgå från viss närmare angiven tidpunkt. Frågan om utlägg för vissa räntekostnaderskall kunna betraktas som ersättningsgill rättegångskostnad berörs över huvudtaget inte i RB eller förarbetena till balken. Inte heller berörs här fråganhuruvida part, som i samband med domen förpliktas ersätta motparten förrättegångskostnader, skall kunna åläggas att utge även ränta på den utdömdakostnadsersättningen, I fråga om rättspraxis kan till enbörjan nämnas rättsfallet NJA 1944 s,577 som visserligen inte angårtillämpningen av de civilprocessrättsliga kostnadsreglerna men som berör en iviss mån likartad situation. Enligt lantmäteritaxa fick en lantmätaredebitera sakägare vissa lant-mäterikostnader med rätt för lantmätaren att fåhandräckning för indrivning av kostnaderna. 1 rättsfallet förklarade högstadomstolen (HD) en lantmätare berättigad till ränta pä kostnaden fråndelgivningsdagen i handräckningsärendet. Ett annat rättsfall, NJA 1945 s.573,rör frågan om rättegångsombuds rätt till arvode. 12 § äldre RBgällde att den domstol som slutligen avgjort ett mål hade att vid oenighetmellan ombud och huvudman pröva storleken av ombudets arvode. 1 en ansökan omfastställande av arvodesbelopp yrkade ombudet ränta på beloppet från dagenför HD:s avgörande i det ursprungliga målet. HD:s yttrande i frågan, attyrkandet om ränta inte i denna ordning kunde upptas till prövning, antyder attdröjsmålsränta inte betraktats som helt utesluten när det gäller rättegångskostnad,låt vara att det inte här gällde förhållandet mellan parterna i rättegångenutan mellan part och hans eget ombud. Ipraktiken synes fråga om ersättning för räntekostnader huvudsakligen hauppkommit i vattenmål och i expropriationsmål. I dessa typer av mål blirhandläggningstiden ofta långvarig och part kan bli nödsakad till avsevärdautlägg för sakkunnigutredning m.m. I vattenmålet SvJT 1958 rf s.52 ägdehuvudförhandling vid rum mera än efter det attkostnadsräkning avseende viss teknisk utredning ingivits till rätten.Vattenöverdomstolen tillerkände parter ersättning för rättegångskostnader medbelopp, som beräknades inkludera kompensation för bl.a, ränteförluster förtiden från räkningens ingivande till dess lagakraftägande dom beräknadesföreligga. Däremot utdömdes inte någon ränta i teknisk mening för tiden intilldess betalning skulle komma att ske. Också i en del inte refererade vattenmålhar vattenöverdomstolen tillerkänt sakägare kostnadsersättningar varskapitalbelopp innefattat ersättning även för ränte-föriust (jfr t,ex, domarna1960 1 nr T 25 och 1963 II nr 24 samt besluten I nr Ö 4 och 1966 11 nr19), Däremot lämnades i domen 1958 I nr 30 yrkande om ränta från anspråketsframställande på utdömda kostnadsbelopp utan bifall. I ett ej refereratexpropriationsmål har hovrätten över och uttalat bl.a. att enexpropriand enligt 67 § expropriationslagen är skyldig att ersätta motpartenskostnader i expropriationsmålet, i den mån ej annat föranleds av bestämmelsernai 18 kap. 6 Och 8 §§ RB. Om motparten under processen haft att utge ersättningtill ombud eller sakkunnig eller eljest haft utgifter för rättegången bör somkostnad betraktas inte enbart själva utgiften utan även ränta på denna från dendag utgiften gjordes till dess ersättning erhålls av den exproprierande. Ävenom sådan ränta inte skulle kunna anses som rättegångskostnad utgör den enligthovrätten i allt fall sådan i anledning av expropriationen uppkommen kostnad,som den exproprierande enligt 67 § expropriationslagen (1917:189) är pliktigatt ersätta motparten (dom 1966 111:246). Sedan talan fullföljts mot hovrättensdom fann HD ej skal meddela prövningstillstånd (NJA 1968 not. C 725). GenomHD:s beslut (NJA 1968 s.460) synes frågan om ränta påbelopp hänf örligt till rättegångskostnad ha avgjorts för gällande rätts del ien mer restriktiv riktning än den som de förut återgivna hovrättsdomarna geruttryck för. I sitt beslut i målet, som angick kostnad i expropriationsmål,konstaterar HD bl.a. att varken 18 kap. 8 § RB eller någon annan lagbestämmelseberör frågan huruvida räntekostnad kan vara att hänföra till rättegångskostnad.Inte heller berörs frågan i förarbetena till RB. De exempel dessa ger på sådanakostnader, som är ersättningsgilla, och sådana, som inte är det, tyder närmastpå att ränta ej omfattas av stadgandet om ersättningsgill kostnad. En rätt förpart att erhålla ränta förutsätter, heter det vidare, en närmare reglering av ivilka fall och efter vilka normer ränta skall utgå. En sådan reglering börinte genomföras annat än i lagstiftningsväg.På grund härav fann HD ett i målet framställt yrkande om ränta på vissakostnader för ombudsarvode och sakkunnigutredning icke kunna bifallas, - HD:sbeslut var inte enhälligt. En ledamot ansåg sålunda att part jämlikt 18 kap, 8§ RB borde kunna få ersättning för ränteförlust på utlägg av någon betydenhetför ersättningsgill rättegångskostnad, 1 då rådande ränteläge borde räntesatsenbestämmas till och ränta utgå för tid från det utlägget skett till dessbetalning skedde. Om, såsom i det aktuella rättsfallet, lån upptagits förgäldande under rättegången av rättegångskostnad borde räntesatsen i ställetbestämmas till räntesatsen för lånet, om den var skälig. 1968års rättsfall har varit vägledande för senare praxis. Sålunda harvattenöverdomstolen i dom med direkt hänvisning tillrättsfallet ansett sig förhindrad att vid prövning av rättegångskostnad döma utränta (AVD 1 nr DT 18), Även HD har i ett senare avgjort mål rörande ersättningenligt naturvårdslagen lämnat yrkande om ersättning för ränta på utlägg förrättegångskostnad utan bifall (dom 1971 DT 5).