prop · FW0314 · 1973-12-31 00:00:00 — Denomständigheten att sådana livräntor lämnas utanför den nya lagstiftningenkommer emellertid enUgt min bedömning inte att få större praktisk betydelse. DefaU då skadeståndslivränta utges av enskild fysisk person torde vara fåtaliga.I åtskilliga av dessa fall t, ex, när det gäller skadestånd på gmnd av brott torde den skadeståndsskyldige sakna ekonomiska resurser att fuUgöra sinaförpliktelser, och en lagstadgad värdesäkringsförpliktelse skulle inte fånågon praktisk ekonomisk betydelse för den skadelidande. Av större betydelseär de fall då livräntan utges av kommun eUer annan juridisk person, somuppträder som självförsäkrare eller av annan anledning inte hade ansvarsförsäkringvid den tid då skadan inträffade, Gmppen av livräntor som utges avsjälvförsäkrare torde vara den största. I dessa fall får man i avsaknad avlagstiftning lita till att de skadeståndsskyldiga frivilligt åtar sig attvärdesäkra Uvräntoma efter de grunder som enligt den nya lagstiftningen avsesgälla för de äldre ansvarslivräntoma. Såvitt gäller Uvräntor som utges avkommun anser jag mig i likhet med kommittén kunna utgå från att sådanaåtag;mden görs. Det är måhända mer osäkert om andra enskildaskadeståndsskyldiga kommer att göra motsvarande utfästelser. För egen delhyser jag dock ingen tvekan på den punkten när det gäller sådana större företagsom uppträder som självförsäkrare. För de återstående, sannolikt ganskafåtaliga livräntefaUen är situationen mera oviss. Jag anser det emellertid inteuteslutet att frågan i viss omfattning kan få sin lösning efter förhandlingarmellan arbetsmarknadens parter. I övrigt anser jag mig kunna räkna med attföretagamas intresseorganisationer är beredda att genom rekommendationerstimulera sina berörda medlemmar att frivilUgt medverka till en för deskadeUdande tillfredsställande lösning av värdesäkringsproble-met. Att enstaka livräntor kommer att helt saknaindexreglering lär dock vara oundvikligt. Under remissbehandlingen harifrågasatts att man för dessa fall skulle lösa värdesäkringsfrågan genom attstaten trädde in och bestred kostnadema för värdesäkringen av allmänna medel.Av skäl som jag har anfört tidigare (avsnitt 4,2,2) anser jag mig dock intekunna förorda en sådan lösning. Kommittén lägger fram förslag till en särskild lagom uppräkning och fortsatt värdesäkring av sådana äldre skadeståndslivräntorsom utgår på gmnd av ansvarsförsäkring och som inte redan har värdesäkratsgenom TLL, TLF eller kungörelse om tUlägg tUl vissa statligaskadellvräntor. Lagförslaget är i huvudsak uppbyggt med TLL som förebild. TUläldre ansvarslivräntor, fastställda t, o. m, tredje året före det år då lagenträder i kraft, skall utgå allmänt tillägg, varigenom Uvräntoma räknas upptill det genomsnittliga penningvärdet andra året före ikraftträdandet. Såväl deuppräknade livräntoma som övriga äldre livräntor dvs. de som fastställtseller fastställs fr. o. m. andra året före ikraftträdandet förses sedan,alltefter permingvärdeutveckUngen, med indextillägg inom en årlig ram av ,Fondering för dessa tillägg skall ske enligt kapitaltäckningssystem B (avsnitt2,4). Kommittén anser att fonderingen i princip skall täckas med hjälp avlöpande premieinkomster från de kollektiv som existerar vid tiden förvärdesäkringens genomförande. Försäkringsbolagen bör emellertid även kunna tavissa konsoUderingsmedel i anspråk. Kommittén pekar här på de räntevinster sombolagen har gjort på det kapital som ursprungligen fonderats för deifrågavarande livräntorna. Kommittén diskuterar också andra metoder attundvika alltför hård belastning på dagens försäkringskollektiv. Kommitténsmotivering för den tänkta ordningen följer i viss omfattning de argument, somåberopades tUl stöd för att trafikförsäkrings-koUektivet borde svara föruppräkning och värdesäkring av de äldre traflkUvräntoma. Som jag har redovisati det föregående pekar kommittén emeUertid också på vissa skillnader som harbetydelse när man jämför trafikförsäkring och de oUka slag av ansvarsförsäkringsom nu är aktuella. Deflesta remissinstanser, bland dem JK, försäkringsinspektionen, Sverigesadvokatsamfund och de hörda arbetstagareorganisationerna, har tillstyrktförslaget eUer lämnat det utan erinran. Svenska försäkringsbolags riksförbundhar med vissa reservationer godtagit den tänkta lagstiftningen. Flerainstanser, såsom RFV, SAF och Försäkrings juridiska föreningen, redovisaremellertid en kritisk instäUning, Som alternativ föreslås att allmänna medeltas i anspråk för värdesäkringen. En remissinstans för också fram tanken på enfriviUig uppräkning och fortsatt värdesäkring med hjälp av fondmedel på så sättatt livräntetagarna kommer i samma läge som de personer som har tecknat pensionsförsäkringeller Uvränteförsäkring, Föregen del anser jag starka sociala skäl tala för att en indexreglering av deäldre ansvarslivräntorna kommer tiU stånd. Det är angeläget att man i sambandmed införandet av en allmän värdesäkring av framtida skadeståndslivräntorprövar alla utvägar att nå en tUlfreds-ställande lösning också av denna fråga. Åtskilliga synpunkter talar för att frågan lösesgenom lagstiftning. Härigenom kan man få klara normer for värdesäkringensorganisation och finansiering, och endast på detta sätt kan man uppnå säkragarantier för en enhetlig reglering. Jag kan därför inte ansluta mig till tankenatt det skulle överlämnas åt försäkringsinrättningama att själva lösavärdesäkringsfrågan genom friviUiga åtaganden. Som jag har framhåUit bör det inte komma ifråga att ställa allmänna medel tiU förfogande för finansiering av envärdesäkring av skadeståndslivräntor. EnUgt min mening bör i stäUet enindexreglering av de livräntor det nu är fråga om bekostas av ansvarsförsäkringen.Från främst försäkringsbolagens sida har visserligen riktats principiellainvändningar mot tanken att utnyttja ansvarsförsäkringen på detta sätt. Man harbl, a, pekat på att förfarandet skuUe strida mot den för försäkringsrörelsegällande skäUghetsprincipen, eftersom kostnadema skulle komma att drabba ettannat försäkringskollektiv än det som fanns när den skada som föranlettlivräntan uppkom. Invändningar av detta slag kan emellertid med sammaberättigande riktas mot den lagstiftning om värdesäkring av trafiklivräntornasom statsmakterna antog . Visserligen finns det, somkommittén har påvisat, vissa skillnader mellan trafikförsäkring och vanligansvarsförsäkring beträffande organisation och struktur m. m. Dessaskiljaktigheter synes mig dock inte vara av sådan art att de motiverar ettannat principiellt ståndpunktstagande nu än när det gällde trafiklivräntoma. Även om några principiella hinder inte föreliggermot en värdesäkring inom ansvarsförsäkringens ram måste givetvis frågan om'kostnadema för en sådan ordning tiUmätas avgörande vilrt när det gäUer att taställning tUl om den bör genomföras och i så fall vUken omfattningvärdesäkringen bör få. Som kommittén har påpekat får ansvarsförsäkringskollektlvenantas vara mera känsliga än t. ex. trafikförsäkringskollektivet för ökadbelastrung genom premiehöjningar. Vidare måste hänsyn tas till de krav påförsäkringsbolagens verksamhet som FRL uppstäUer. Olika tänkbara lösningar hari dessa avseenden varierande effekt. Liksom när det gällde traflkUvräntoma står valetmellan de båda ka-pitaltäckningssystemen A och B. A-systemet innebär somkommittén har påpekat vissa fördelar, framför allt att kostnadema i detinledande skedet bin: mindre betungande än enligt B-systemet. Jag delaremellertid kommitténs och försäkringsinspektionens uppfattning att! A-systemetsamtidigt har nackdelar som gör det olämpligt i detta sammanhang. För detförsta kan kravet på soliditet vid fondavsättningen inte tiUgodo-ses om en delav värdesäkringskostnadema skjuts över på kommande generationer avförsäkringstagare. För det andra och detta argument har visst samband med detförsta finns det med A-systemet en betydande risk för att koUektivenförsvagas genom att ett antal försäkrings- tagareantingen går över till annat bolag med ingen eller i varje fall mindrebelastning på premierna eller också ökar sin självrisk. Dessa förhållandenmedför enligt min uppfattning att man är hänvisad till den lösning somB-systemet innebär. Jag utgår alltså från att finansieringen bör skeenligt kapitaltäckningssystem B. Eftersom detta system i princip innebär attfull kapitaltäckning skall finnas för bolagens förpliktelser medför det bl, a,att kostnadema för värdesäkringen koncentreras till det år då lagstiftningenträder i tUlämpning och möjligen därefter. Frågan blir då om denbelastning på försäkringskollektiven som härigenom uppkommer blir för stor föratt kunna accepteras från de synpunkter som jag angav. Vissa uppskattningar av kostnaderna har gjorts avkommittén. De fömtsätter att lagstiftningen träder i kraft den 1 januari 1973.Kapitalvärdet nämnda dag av utgående ansvarslivräntor, fastställda t. o. m. år1970, uppskattas enligt f. n. tillämpade beräkningsgrunder till ca 50 milj. kr.Beräknad erforderlig fondökning för dessa livräntor enligtB-systemet skulle dra en kostnad av ca 50 milj, kr. vid ettrealränteantagande=O och ca 35 milj, kr. vid ett realränteantagande=l.Kommittén har utgått från att nya grunder fastställs, vilka bygger på merarealistiska ränteantaganden än de nuvarande och att också förräntningen avexisterande fonder beräknas efter dessa nya gmnder. De motsvarande uppskattningar som har gjorts avförsäkringsbolagen bygger också på ett ikraftträdande menutgår i övrigt från delvis andra fömtsättningar. hävdar att man, förutom de Uvräntor som kommittén har räknat med,måste ta hänsyn till livräntor i ersättningsreserven, dvs, ansvarslivräntorsom inte har fastställts för ikraftträdandet men som hänför sigtUl skador och för vilka medel har reserverats (avsnitt2,2,2), Dessa Uvräntor drar enligt förbundets uppskattning envärdesäkringskostnad av ca 40 milj, kr, Värdesäkringskostnaden för fastställdalivräntor beräknar förbundet till 75 milj, kr, i stället för 50 milj. kr.Skillnaden beror på att förbundet förutsätter att de nya grunder förfondavsättning som kan komma att fastställas skall tillämpas endast vidberäkningen av det ytterligare fonderingsbehov som uppkommer genomvärdesäkringen, medan förräntningen av existerande fonder alltjämt skallberäknas enligt tUlämpade gmnder. En omräkning av fonderingsbehovetmed avseende på redan gäUande förpliktelser på grundval av nyarealränteantaganden skulle enligt förbundet försvaga försäkringsbolagensallmänna konsolidering. Totalt överstiger förbundets beräkningar dem somkommittén har gjort med ca 65 mUj, kr. Enligt uttalanden av företrädare förförbundet vid de överläggningar som har ägt mm i samband med departementsbehandlingenav lagstiftningsärendet motsvarar kostnadema för värde- säkringen,beräknade enligt den metod förbundet har använt, ungefär en årspremie inomansvarsförsäkringen, har för sui del bedömt att kostnadema svarar motungefär en halv årspremie. SkillnadernameUan kommitténs och förbundets beräkningar kan i huvudsak förklaras av tvåomständigheter. Den första är att kommitténs uppskattningar inte innefattatlivräntor som ingår i ersättningsreserven då värdesäkringenträder i tillämpning. Att dessa livräntor måste beaktas är emeUertiduppenbart. Kostnadema för värdesäkring av dem kommer att belastaansvarsförsäkringen, på samma sätt som kostnadema för värdesäkring av delivräntor som redan är fastställda vid ikraftträdandet. Den andraomständigheten är att kommittén tiU skUlnad från förbundet utgår från attfonderingsbehovet för försäkringsbolagens hittUlsvarande förpUktelser skallräknas om enligt de nya grunder för fondavsättnmg som kan komma att fastställasi samband med värdesäkringens genomförande och som enligt vad kommitténfömtsätter skall bygga på mer realistiska realränteantaganden. Kommitténuppskattar med andra ord det totala fonderingsbehovet efter sammaberäkningsgrunder för såväl existerande förpliktelser som de förpliktelser dennya lagstiftningen för med sig beträffande de äldre ansvarslivräntoma.Kommitténs beräkningsmetod innebär, att värde-säkringen tiU en del finansierasmed konsolideringsmedel. Denya gmnder för fondavsättning som kan fömtsättas bU fastställda i samband medvärdesäkringens genomförande torde komma att bygga på en förändrad och merrealistisk bedömning av de fonderade medlens förräntning. Gmndema måsteemeUertid givetvis även i fortsättningen vara utformade så att soUditetskravettillgodoses. Det är svårt att finna något sakligt hållbart skäl för att dessagrunder inte skuUe tillämpas också när det gäller beräkningen avfonderingsbehovet för redan existerande förpliktelser. Att de nya gmndematUlämpas även beträffande de existerande förpliktelserna och därvid frigjordafondmedel används för finansiering av en del av de nya förmånema innebärvisserligen att den allmänna konsolideringen i bolagen minskar. Häremot fåremellertid vägas fördelen av att belastningen på premiema blir mindre. Man fåri detta sammanhang inte heller bortse från att den nuvarande konsolideringenhar vunnits genom att försäkringstagama fått betala gmndade påränteantaganden med mycket höga säkerhetsmarginaler. Kommitténs alternativa realränteantaganden (O resp.-f ) bygger på antaganden om en förräntning av fondmedlen efter 5 resp. . Som jag har nämnt får det ankomma påförsäkringsinspektionen att efter överläggningar med försäkringsgivarnafastställa lämpligt avvägda gmnder för fondavsättning. Vid denna avvägning börhänsyn tas tiU försäkringsbolagens möjligheter att i dagens läge placerafondmedel till en relativt hög nyplaceringsränta, bunden . Den följande uppskattningen avfonderingskostnaderna vid övergången till det nya systemet bygger påkommitténs antagande om en 5-procentig förräntning av fondmedlen. Detta innebärgivetvis inte något föregripande av den slutliga utformningen avförsäkringsbolagens be-räknlngsgmnder. Fonderingskostnadernaper för fastställda livräntor kan med dessa utgångspunkteruppskattas till ca 50 milj. kr, HärtUl kommer kostnadema för sådana livräntor iersättningsreserven som skulle komma att bli delaktiga av värdesäkringen. Ocksåhär bör nya gmnder inverka på storleken av fonderingsbehovet. Med hänsynhärtill anser jag att det av förbundet beräknade beloppet ca 40 milj, kr. kanreduceras tUl ca 30 milj. kr. Om värdesäkringen genomfördes den 1 januari1973 skulle kostnadema följaktligen uppgå tUl ca 80 milj. kr. Jag räknaremellertid med att lagstiftningen inte kan träda i kraft förrän den 1 januari1974. En förskjutning av ikraftträdandet påverkar storleken av kostnaderna förvärdesäkring av de äldre ansvarslivräntorna, eftersom fonderingsbehovetbeträffande en nytillkommen årgång kan antas inte obetydUgt överstigafonderingsbehovet för livräntor som upphör attutgå och den besparing man gör genom att värdesäkringen för övriga äldreUvräntor omfattar mindre än som annars skuUe ha blivit faUet. Det ärsvårt att ange hur stor ökningen av fonderingsbehovet kan bli. Jag anseremellertid inte att man har anledning att räkna med högre belopp än ca 10 milj.kr. Slutsatsen av dessa överväganden blir att densammanlagda ökningen av fonderingsbehovet i samband med värdesäkringen av deäldre an-svarsUvräntorna kan uppskattas tiU ca 90 milj. kr. Beloppet är i ochför sig av den storleken att det framstår som befogat att överväga olikamöjligheter att reducera det och därmed mildra belastningen på dagensförsäkringskollektiv. Flera remissinstanser har förordat att vissalivräntor utesluts från värdesäkringen, nämligen Uvräntor i faU med låginvaliditetsgrad, där den skadelidandes förlust erfarenhetsmässigt är ringaeller obefintiig. har föreslagit attgränsen dras vid en invaliditetsgrad av 20 eller . Ett tänkbart altemativär enUgt förbundet att man i varje enskUt fall undersöker den skadelidandesekonomiska situation och på grandval av denna undersökning bestämmer omlivräntan skall värdesäkras. Förbundet har beräknat att kostnaden kannedbringas med hälften, om värdesäkringen begränsas tUl Uvränte-faU därinvaliditeten uppgår tiU . Andra utvägar att minska belastningen pådet aktuella ansvarsförsäkringskoUektivet har diskuterats vid överläggnuigamamed försäkringsinspektionen och försäkringsbolagen underdepartementsbehandlingen. En möjUghet är att man begränsar inflationsgarantintill i stället för eller att begränsningen avinflationsgarantin tUlämpas också vid beräkningen av all- mänttiUägg, dvs. vid uppräkning av äldre livräntor till penningvärdet vidlagstiftningens ikraftträdande. Av skäl som jag har anfört i det föregående(avsnitt 4.2.1) anser jag mig inte kunna förorda en lösning som innebär att manschablonmässigt eUer efter individuell prövning utesluter livräntor med visslägre invaliditetsgrad från lagstif mingen om värdesäkruig. Att för samtliga äldre Uvräntor begränsainflationsgarantin till i stäUet för skulle medföra en besparingpå av den del av fonderingskostnadema som belöper på framtidaindextillägg. Om denna andel schematiskt beräknas till ca 75 mUj. av desammanlagda kostnadema om ca 90 milj. kr. blir besparingen ca 15 milj. kr.Denna lösning kan enligt min mening väljas endast om man genomför en motsvarandereducering av inflationsgarantin också för nya skadeståndslivräntor. Ettsystem med olikvärdiga inflationsgarantier för skilda slag av Uvräntor, därgarantins omfattning blir beroende på vid vUken tidpunkt livräntan fastställts,skulle enligt min mening innebära en diskriminering av vissa livräntetagare sominte sakligt kan försvaras. HärtUl kommer att ett sådant system skulle geupphov till administrativt krångel och besvär med ökade kostnader som följd,vilka delvis skulle neutralisera de besparingar man vill åstadkomma. Å andrasidan är jag inte beredd att förorda en generell försvagning avinflationsgarantin genom att procentsatsen sänks från för både nyaoch äldre livräntor. Det råder praktiskt taget full enighet om att ramen förvärdesäkringen bör bestämmas tiU , och det har t. o. m. gjorts gällande attdenna ram kan behöva vidgas . Under dessa förhållanden anser jagdet inte kunna ifrågakomma att generellt reducera värdet av inflationsgarantinmed enbart för att bespara dagens försäkringskollektiv en engångsutgift på15 mUj. Det kan visserligen sägas möta mindrebetänkligheter att införa mindre förmånliga beräkningsgrunder i fråga omaUmänt tillägg till äldre livräntor än vad kommittén har föreslagit, t. ex. genomatt låta uppräkningen ske med vissa schematiskt beräknade procenttal i ställetför att utgå från den faktiska penningvärdeförsämringen. Även om en sådan metodtillämpades mycket drastiskt skulle emeUertid besparingen bli så obetydlig den av kommittén beräknade totala kostnaden för uppräkningen uppgår inte tillmer än ca 13 milj. kr. att vinsten för försäkrings-kollektivet inte står irimlig proportion till de enskilda livräntetagarnas förluster. Av nu anförda skäl anser jag mig inte kunna föreslåatt omfattningen av värdesäkringen inskränks i förhållande till kommitténsförslag. Det finns dock vissa andra möjligheter att lindra belastningen påansvarsförsäkringen. Vad jag framför allt syftar på är en uppdelning avkostnaderna på mer än ett försäkringsår. En viss spridning uppkommer redan avden anledningen att vissa Uvräntor, som lagstiftningen skulle komma att omfatta,ännu inte är fastställda för ikraftträdandet. Vad gäller de föredenna tidpunkt faststäUda Uvräntoma kan visserligen göras gällande attsoUditetskravet enligt FRL i pruicip kräver att den totala förpliktelsenskuldförs och säkerstäUs genom fondavsättning i ett sammanhang. Enligt minmening bör man emellertid kurma godta att kostnadema fördelas , exempelvis så att full täckning har uppnåtts efterikraftträdandet. Om beslut i lagstiftningsfrågan fattas föreikraftträdandet bör uppbyggandet av fondema kunna inledas redan innan de nyareglerna träder i kraft, vUket i praktiken innebär en ytterligare utsträckningav perioden för täckning av de nya förpliktelsema. sida har man vid tidigare nämnda överläggningarförklarat sig vara i princip beredd att godta en sådan uppdelning, underfömtsättning att statsmakterna accepterar en sådan ordning. Medhänsyn tUl intresset av att i största möjliga utsträckning begränsa den bördapå ansvarsförsäkringen som värdesäkringen kommer att innebära anser jag iUkhet med kommittén att någon motsvarighet till sådant särskUt tUlägg eUerextra tUlägg som enligt TLL och TLF kan utgå tUl trafiklivränta inte börinföras i den nu aktueUa lagstiftningen. Kommitténsuppfattning att någon omfördelning mellan försäkringsgivama av kostnaderna föruppräkning och värdesäkring inte bör ske har vunnit anslutning underremissbehandlingen. Jag har för egen del inte någon avvikande mening i denfrågan. Medutgångspunkt från att lagstiftningen träder i Icraft kommeruppräkningen och den fortsatta värdesäkringen av ansvarslivräntoma enligt mittförslag att ske enligt följande. Livräntorfastställda före utgången av räknas upp så att de når 1972 årspenningvärde. Detta sker genom att de förses med allmänt tillägg, beräknat pågrundval av medelvärdet av konsumentprisindex för . Någon procentuellbegränsning av inflationsgarantin bör inte ske vid beräkningen av allmänttillägg. Till de uppräknade livräntoma liksom till övrigaäldre ansvarshvräntor dvs. de som fastställts eller fastställs fr. o. m. år1972 utgår i fortsättningen indextlllägg. Sådant tillägg utlöses enligt deprinciper som föreslås gälla för ändring av nya Uvräntor. Sänkning avbasbeloppet inverkar dock inte på utgående tUlägg. Ett första indextilläggutgår fr. o. m. året då basbeloppet för decembermånad överstigit basbeloppet för med . Ytterligareindextillägg utgår sedan fr. o. m. året då basbeloppetför december stigit med i jämförelse med det basbelopp som senastutlöst ändring. Jag kan om den tänkta ordningen i övrigt hänvisa tUl vad somhar anförts angående nya livräntor (avsnitt 4.2.6). Vad som där sägs om ändringav sådana livräntor, om balansering av icke utnyttjade procenttal etc. fårmotsvarande tillämpning vid fastställandet av indextUlägg tUl äldreansvarslivräntor. Efter de allmänna tilläggen får livräntor faststäUdat, o. m, anses utgå penningvärde. Livräntor fastställdaunder utgår också i detta penningvärde, IndextUlägg tiU nu nämndaUvräntor, dvs. dem som är faststäUda t, o, m. , bör kunna utgå redan fr.o. Det innebär att första jämförelsemånad skaU varadecember 1972, Om basbeloppet stiger med mellan ochdecember 1973 kan ett indextillägg tUl livräntor fastställda t, o. m, år 1972komma i fråga , då lagstiftningen föreslås träda ikraft. Kommitténhar ansett att också livräntor fastställda närmast föreikraftträdandet vUket enligt mitt förslag innebär livräntor fastställda underår 1973 skall kunna få indextiUägg på grund av en minst 5-procentigbasbeloppsökning under fastställelseåret. Jag delar denna uppfattning ochfömtsätter liksom kommittén att hänsyn vid fast-stäUandet av livräntorna tastiU möjligheten av att indextiUägg kan komma att utgå redan från följandeårsskifte. IndextiUäggtUl livräntor fastställda efter det att lagstiftningen har trätt i Iffaftföljer de principer jag har angett i det föregående. Det innebär att tilläggkommer i fråga tidigast fr. o. m. året efter fastställelseåretOckså här bör man, för att undvika överkompensation, vid fastställandet tahänsyn tUl möjligheten av indextillägg . Som jag har nämnt (avsnitt 4.3.1) börtUlämpningen av TLL och TLF i enlighet med kommitténs förslag begränsas tilllivräntor på grund av skadehändelser som har inträffat före ikraftträdandet avden aUmänna lagen om ändring av skadeståndslivräntor, dvs. enligt mitt förslagföre . Kommittén anser att trafiklivräntelagstiftningen iövrigt bör behåUas oförändrad och följaktligen inte bringas att överensstämmamed den allmänna lagen om ändring av skadeståndslivräntor och ansvarslivräntelagenpå de punkter där olikheter föreligger, t. ex. beträffande finansieringssystemoch begränsning av den årliga inflationsgarantin. Derma ståndpunkt harkritiserats under remissbehandlingen. Man har pekat på värdet av enhetiigaregler när indextillägg beräknas men också på det orättvisa i atttrafikUvräntetagama blir en mera gynnad gmpp än övriga som uppbär skadeståndsUvränta.