prop · FW0322 · 1973-12-31 00:00:00 — Andra remissinstanser somkritiserar eller föreslär komplettering av bestämmelsema är Stockholmstingsrätt, hyresnämnden för , i län,, och . Näringslivets byggnadsdelegationfinner det orimligt att samhället med viteshot skulle kunna kräva genomförandeav åtgärder, om andra samhäUsorgan, t. ex. , förbjudergenomförande av samma åtgärder. Exempelvis synes 21 § I lagförslaget fömtsättaatt sanktionsformen användningsförbud får användas, om åtgärdsföreläggandeinte kan fullgöras på grand av byggnadsförbud. Enligt delegationen vore detrimligt att varje form av sanktionsförfarande skaU avbrytas, om fuUgörelsenhindras av andra samhällsorgan. Byggnadsförbud och långvarigaexpropriationstillstånd torde fä betraktas som så långtgående Inskränkiungarför fastighetsägaren, att åtgärder enligt BSL över huvud inte borde få inledas.Att stapla ytterligare sanktionsformer ovanpå av samhäUet i annan ordnmgsanktionerade förbud anser delegationen inte vara försvarbart. Snarare synesden enskUde ha försatts i 4 1973.1 saml. Prop.1973: 22 50 ettsådant tvångsläge, att ett inlösenförfarande på hans begäran förefallerrunligt. I syrmerhet måste en sådan möjlighet stå till buds, om fastighetenredan är underkastad expropriationstillstånd. , som förutskickaratt fastighetsägarens angivande av hinder mot uppmstnlng främst kommer attavse de ekonomiska konsekvenserna, anser att fastighetsägaren rimligen börkunna kräva att uppmstningen inte skall leda till förlust eller, med andra ord,att den erforderliga investeringen skall kunna förräntas. Utredningen haremellertid inte i något sammanhang angivit detta krav som förutsättning för attföreläggande skall fä ske. I denna del görs vissa uttalanden som i ställettyder pä att man bör räkna med en nedskrivning av det ingåendefastighetsvärdet för att visa räntabilitet för det upprustade objektet.Ståndpunkten grundas härvidlag på tanken att ingångsvärdet kan nedsättas genomatt en hög kapitaliseringsprocent används vid nuvärdeberäkningen avägarkapitalet. Vad utredningen åsjrf-tar framgår av uttalandet attförelägganden enligt BSL "får effekt på fastighetsmarknaden". mening måste man i detta sammanhang som vid all annanvärdeuppskattning utgå från marknadsmässiga förhåUanden.Kapitaliseringsprocenten måste därför bestämmas utifrån kända förhållandenavseende realvärdebeständiga investeringar. Förbundet ifrågasätter vidare ominte lösenplikt under vissa föratsättningar bör Införas, då uigrepp enligt BSLaktualiseras. Detta gäller främst för det fall att tvångsåtgärderna på grund avregleringssystemet leder till förlust. Även i andra fall kan emellertidupprustningen visa sig överstiga fastighetsägarens förmåga. Det alldeles övervägandeantalet h3rresfastigheter innehas nämligen av privatpersoner och drivs som småeller medelstora rörelser gmndade på förhållandevis blygsamma sparkapital, därresurser för investering av ytterligare ägar-kapital saknas. Även , hyresnämnden förStockholms län och framhåller att en fastighetsägareinte bör kunna åläggas att utföra åtgärder som leder till att fastighetensekonomi undermineras. erinrar i detta sammanhang om attfastighetsägaren efter en upprustning inte har möjlighet att ta ut högre hyraän vad som kan medges enligt hyreslagens bestämmelser om bruksvärdehyra. ÄvenLunds kornmun påpekar att fastighetsägaren inte har någon garanti för att hanfår täckning för upprustningskostnaden, något som enligt kommunens mening kante sig stötande mot bakgrund av att upprustningen skett på kommunalt Initiativ,i yttersta fall genom vitesföreläggande. Den av fastighetsägareförbundet m. fl. framfördatanken på inlösenskyldighet för kommunen i vissa fall delas av hyresnämndenför och i län. ifrågasätterom inte sådan skyldighet bör föreligga t. ex. när fastighetsägaren saknar för- 1973: 22 51 mågaatt genomföra fordrade åtgärder på grund av ålderdom, bristande ekonomiskaresurser eller andra skäl. En annan fråga, som tas upp av . Näringslivets byggnadsdelegation, Sverigesadvokatsamfund och Handelskammaren i , är ansvaret för kostnader m. m.för erforderliga utredningar. ochhandelskammaren bör det åligga kommunen att som underlag för tvångsföreläggandepresentera en fullständig utredning om de tekniska och ekonomiska betingelsernaför upprustningen, att garantera finansieringen och att tlUse att arbetskraftkan ställas till förfogande. Om utredningsuppgifter läggs på fastighetsägaren,bör kommunen ersätta de kostnader härför som mte kan förräntas genom ökadhyresintäkt. Liknande synpunkter på utred-ningskostnadema återfinns iyttrandena från Näringslivets byggnadsdelegation och . Av det fåtal remissinstanser som yttrat sig särskUtöver förslaget att kommunen skall ha möjlighet att besluta om användningsförbudtUlstyrker förslaget men framhåller att utdömning bör komma ifråga endast då upprustning kan konstateras vara tekniskt-ekonomiskt ickeförsvarbar och då lägenheterna i fråga tillhör de sämsta kvarvarande 1kommunen. Den starkaste kritiken kommer från Näringslivets byggnadsdelegationoch . Kritiskt inställt är också Sverigesadvokatsamfund, medan övriga remissinstanser har erinringar av mindreingripande natur. Förslagetavstyrks av Näringslivets byggnadsdelegation som framhåller att det avkommentarerna i betänkandet vUl synas som om användningsförbud skulle kunna fåanvändas som alternativ tUl åtgärdsföreläggande efter kommunens egetbedömande. Inom ramen för en "rimlig avgång" skulle kommunenalternativt kunna tillgripa en utdömning. Detta torde emellertid få anses varaett sä hårt sanktionsmedel, att det bör kunna tillgripas endast i mycketextrema fall, om rättelse inte kan uppnås genom åtgärder. En friviUiguppfyllelse av åtgärdskraven bör under alla omständigheter hindra fastighetensutdömning för bostadsändamål. Delegationen framhåller vidare attanvändningsförbud enligt bestämmelserna i 21 § i lagförslaget skall kunnameddelas om en upprustning medför orimliga kostnader. EtUigt 12 § tordeemellertid enligt delegationen olönsamhet få betraktas som en ekonomiskinvändning, som skall kunna åberopas med befriande verkan från ägarens sida.Det förefaller således föga rimligt att en enligt 12 § godtagbar invändningskall kunna utgöra grand för en ännu hårdare sanktion i form av utdömningeiUigt 21 §. Har bristande lönsamhet visats på ett godtagbart sätt, bör åtgärdsförfarandetläggas ned. SärskUt egendomUgt skulle läget bU, om 21 § finge förstås så, attutdömning fick tUlgripas t. o. m. när tvist rådde Prop.1973: 22 52 omåtgärdskostnadernas rimlighet och lönsamhet. I så fall skulle nämligenanvändningsförbudet kunna utnyttjas som ett påtryckningsmedel mot den enskildeatt acceptera olönsamma uppmstningsåtgärder i tveksamma fall. Att samhället pähär antytt sätt skulle få använda sanktioner för att förmå en part att intehävda en berättigad invändning, är inte godtagbart. Inte heller kan det enligtdelegationens uppfattning godtas att, som utredningen föreslår, byggnadsförbudskall kunna utgöra grand för kommunen att meddela ett användrungsförbud. Detvore stötande, om samhället skulle kunna påkalla sanktioner för en uteblivenupprustning, som samhället självt bär ansvaret för genom mot den enskUde riktadebyggnadsförbud. Rådande byggnadsförbud måste accepteras som en godtagbarInvändning frän den enskilde mot ätgärdsföreläggande. Delegationenframhåller avslutningsvis att det knappast förefaller rim-Ugt att utdömningöver huvud taget får användas som sanktion vid varje konstaterad avvikelse fränkravlistan. Både av hänsyn tiU ägaren och de boende torde användningsförbudböra få en begränsad användning. Detta talar för att användningsförbudet enbartbör få komma i fråga för sådana_brister som t. ex. kan föranleda att bostadenmåste dömas ut med stöd av bestämmelserna I HS eUer BS. Något särskUt institutför utdömning enligt BSL synes mot denna bakgmnd knappast vara erforderligt.Bestämmelsema om användningsförbud bör samordnas med bestämmelsema omrivnmgslov. När husets användning som bostad förbjuds, måste det både medtanke på ekonomi och bostadsförsörjning vara förnuftigast, om byggnaden fåravlägsnas och ersättas med en ny eller erhålla en annan användning. anser att förslagetinger betänkligheter och dessutom ter sig svårtolkat. Innebörden av rekvisitetorimUg kostnad förefaller exempelvis vara oviss. Det synes även osäkert om utdömningskall ske i alla de fall där uppmstning inte bedöms som genomförbar och omutdömning således blir en automatisk följd av att åtgärdsföreläggande intekommer tUl stånd. En utdömning Innebär, framhåller förbundet, i allmänhet enekonomisk katastrof för fastighetsägaren. Hotet härom som ett alternativ tUluppmstning medför att även en förlustbringande sådan kan framstå som det minstofördelaktiga alternativet. Dessa överväganden kan finna en naturlig och avmarknads-kraftema styrd lösning i en fri marknad. Utredningens förslag som heltbygger på reglering och tvång ger inte utrymme för en anpassning tUlmarknadsförhållanden. Så bUr t. ex. fallet om bruksvärde- eUer rikthyran Intemedger förräntning av ägarkapitalet, under det att efterfrågan I och för sighade medgivit en sådan. Förbundet påpekar vidare att lagförslaget saknarsåväl föreskrifter om rätt för fastighetsägaren att yttra sig innan förbudmeddelas som bestämmelser om påföljd i fall då användningsförbud överträds.Förbundet delar reservantema Breitholtz' och ' kritik av det sätt påvilket fömtsättningen för använd- Prop.1973: 22 53 ningsförbudetknutits endast till en svårbedömd ekonomisk prövning och Inte till de faktiskaförhållandena I fråga om lägenhetemas utrustning och skick. I påpekar och attlagförslaget inte innehåUer någon bestämmelse om påföljd för överträdelse avanvändningsförbud. framhåller att betydande ekonomiskförlust kan uppkomma vid användningsförbud om rivning och nybebyggelse ärutesluten på grund av byggnadsförbud. Ett så allvarligt ingrepp måste enligtsamfundets mening gmndas på objektivt konstaterbara, i lag klart angivnarekvisit, vilket inte är fallet i utredningens förslag. I anledning av utredningens uttalande att utdömningav lägenheter inte bör ges större omfattning än som kan rymmas Inom rimligavgång, påpekar att även hälsovårdsnämnden regelmässigt utdömerlägenheter. Den totala utdömnlngen kan därför bU större än vad som avses Ibostadssaneringsprogrammet, eftersom en utdömning enligt HS är relaterad tUllägenhetens förutsättningar att kunna fungera som bostad. Vidare ifrågasättersocialstyrelsen i Ukhet med hälsovård hur den enskildehyresgästens intressen skall bli tUlgodosedda när användningsförbud meddelas. 4.1.5.4Beslutsorgan m. m. Ett trettiotal remissinstanser tar upp frågan omutrednmgens förslag att kommunstyrelsen eller annat kommunalt organ skaU habeslutanderätten beträffande åtgärder enligt BSL. Kritiska mot förslaget ärhovrätten över och , , Svenska byggnadsentreprenörföreningensamt Näringslivets byggnadsdelegation. Dessa Instanser anser att frågor omåtgärdsföreläggande bör prövas I dom-stolsmässiga former och avstyrker därförförslaget. Hovrätten anser att, om vitesföreläggande skall användas i denutsträckning som utredningen angivit och om föreläggandet skall få rättskraft,det är viktigt att förfarandet utformas på ett sätt som är ägnat att ingeförtroende för opartiskheten i bedömningen. Från denna synpunkt är det enligthovrättens mening tveksamt om kommunen bör utfärda vitesföreläggande. I ochför sig fiims det ingen anledning att tro annat än att kommunen kommer attsköta verksamheten på ett tillbörligt sätt. Kommunen intar emellertid sompådrivare av saneringsverksamheten partsställning i förhållande tUlfastighetsägaren och det är därför bättre om en opartisk myndighet tUlerkännsbefogenhet att utfärda förelägganden. Med hänsyn tUl arten av de avgörandensom därvid måste träffas anser hovrätten att muntiig förhandling bör ingå somett normalt inslag i förfarandet och att prövningen lämpUgen bör anförtros åthyresnämnd. framför i allt väsentligt samma synpunkter somhovrätten. Svenska byggnadsentreprenör föreningen anser detinte vara rimligt att en bedömning av fastighetsägarens ekonomiska åtagandenoch åtgärds- 1973: 22 54 skyldighet skall fä prövas av kommunala organ. Kommunensståndpunkter i detta sammanhang torde få sägas vara partsbetingade, särskiltsom det säkerligen i flera fall kommer att råda mycket delade meningar mellanden enskUde och den kommunala administrationen. Föreningen framhåller att deföreslagna reglema om föreläggande och utdömande av vite avviker frånjämförbara bestämmelser i t. ex. HS och BS. Reglema tUlgodoser emellertid intepå ett rimligt sätt rättssäkerhetens krav och måste enligt föreningensuppfattning därför ges en annan utformning. Enligt lagförslaget skall tillgrund för ingripande ligga bedömningar som I stora stycken synes ha mycketgemensamt med en reguljär exproprlatlonsvärdering. I båda fallen gäller detgenomförande av tvångsåtgärder som fordrar en ekonomisk värdering. Videxpropriation gäller att bedöma ett rättvist vederlag; vid åtgärdsföreläggandeatt bedöma det rimliga åtgärdsomfånget. Gemensamt för problemen är i bådafallen, att det normalt kan råda betydande skillnad i uppfattningen mellan detallmänna och den enskilde om tvångsingreppets berättigande och dess ekonomiskakonsekvenser. Mot bakgrand av dessa omständigheter anser föreningen attkommunen bör kunna betraktas som en sökandepart i detta sammanhang ochkommunens anspråk bör därför bli föremål för en objektiv prövning av domstol.Byggnadsentreprenörföreningens uppfattning i frågan delas av Näringslivetsbyggnadsdelegation. Övriga remissinstanser som yttrar sig i fråga ombeslutanderätten kan i stort indelas i två grupper, av vUka den ena anslutersig till utredningens förslag att kommunstyrelsen eller annat kommunalt organskall äga rätt att besluta om åtgärder, medan den andra gruppen anser att beslutanderätten,med hänsyn till den myndighetsutövning den innebär, skall tillkomma en nämndsom utövar s. k. specialreglerad funktion. Till den grupp som ansluter sig till utredningens förslaghör , länsstyrelserna i (majoriteten) samt Göteborgsoch län (majoriteten) och (majoriteten).Bostadsstyrelsen framhåller att det måste råda ett starkt samband mellanbostadsinspektionen och arbetet med kommunens bostadsbyggnadsprogram. Enligtstyrelsens mening bör på grund härav ansvaret för till-lämpnlngen av BSL åvilasamma organ som har ansvaret för upprättandet och genomförandet avbostadsbyggnadsprogrammet, dvs. i (majoriteten) delar utredningens uppfattning i frågan och erinrar isammanhanget om att bygglagutredningen har till uppgift bl. a. att se överkontrollen av allt byggande, inte enbart bostadsbyggandet. Vad som föreslåsi fråga om bostadsinspektionen bör därför endast betraktas som ett provisorium.Enligt mening är det inte tillrådligt att för en begränsad tidgenomföra radikala ändringar i den kommunala administrationen. iGöteborgs och län (majoriteten) och (majoriteten)anser att frågan vilket kommunalt or- Prop.1973: 22 55 gansom bör väljas för ändamålet på ett smidigt sätt bör kunna lösas av de enskildakommunerna med hänsyn till vad som i de särskilda fallen befinnes lämpligt. framhåller att det torde vara avstort värde för den kommunala verksamheten att delegation I största möjliga mänkan ske av ärenden av mindre principiell vikt. Utredningen rekommenderar därförden ordningen att åtgärdsföreläggande skall utfärdas av omfastigheten ligger inom fastställt saneringsområde och av kommunstyrelsen iövriga fall. Den andra gruppen av remissinstanser, som anser attbeslutanderätten bör ligga hos en nämnd med specialreglerad funktion, omfattarsocialstyrelsen, i , (generalplaneberedningensexpertutskott). Föreningen förvaltningsjurister.Handelskammaren i , och . Enligt blir förhållandet, ombeslutanderätten inte läggs hos en sådan nämnd, att samma kommunala organ somförvaltar kommunens fastigheter och uppträder som kommunens representant vidförvärv av fastigheter även skall ha att bevaka att lägsta godtagbara standarduppnås och vid behov bl. a. förelägga fastighetsägare att vid vite företa vissåtgärd. Samma kommunala organ skulle vidare ha möjlighet att genom beslut brytabl. a. hälsovårdsnämndens kompetens. Detta kan bl. a. medföra att ett beslut avhälsovårdsnämnden riktat mot en kommunalägd fastighet skulle kunna hävas genombeslut av det kommunala organ som förvaltar fastigheten. Även kommunalrättsligasynpunkter torde enligt mening kunna läggas på dessaförhållanden. I allt väsentligt samma skäl som anför äravgörande även för inställningen hos de övriga remissinstanserna inom dennagrupp. En uppfattning som i viss mån liknar socialstyrelsenshar statens planverk som påpekar att många kommuner själva är storafastighetsägare och att BSL därför bör utformas så att misstankar om olikartadbehandling av skilda ägarkategorier inte skall behöva uppstå. Enligt planverketsmening bör lagen kompletteras med bestämmelser om inspektion och föreläggandebeträffande kommunägda bostäder. Kritik mot utredningens förslag rörande denorganisatoriska lösningen av bostadsinspektionen framförs av socialstyrelsensom anser att kompetenskonflikter kommer att uppstå oberoende av om man användersig av en projektgrupp eller om kommunen inrättar en enda bostadsinspektion.Det förslag utredningen förordar inspektion genom försorg anser styrelsen kunna medföra organisatoriska svårigheter, eftersom inspektionav samma fastighetsbestånd under sådana förhållanden skulle ske enligt tvåolika författningar av två olika kommunala organ. Utan att på något sättförringa byggnadsnämndernas verksamhet måste framhållas, anför styrelsen, attdet inte finns 1973: 22 56 någotkommunalt organ som har större erfarenhet än hälsovårdsnämnden i fråga om dentyp av byggnader där upprustning i första hand är aktuell. En positiv inställning till utredningens förslag idenna del har däremot statens planverk som i likhet med utredningen anserbyggnadsnämnden vara det kommunala organ som har störst erfarenhet av besiktningarav bostadshus. Det vore enligt planverkets uppfattning olämpligt om inte en ochsamma myndighet verkstäUde de med varandra sammanhörande funktionema i sambandmed föreläggande av vissa krav på uppmstnlng samt följandebyggnadslovsprövnlng. Med vissa utökade resurser bör byggnadsnämndema ivederbörligt samråd med främst hälsovårdsnämnder och brandmyndigheter kunnautgöra ett effektivt organ för inspektion av bostadshus liksom även av andrabyggnader. anser vidare att BSL bör kompletterasmed bestämmelser som ger de boende möjlighet att påkalla bostadsinspektion.Samma uppfattning har Hyresgästernas riksförbimd som emellertid samtidigtifrågasätter om en sådan befogenhet bör vara allmän. Enligt förbundets meningbör det möjligen övervägas om man inte kan tillämpa samma ordning som i TvLdär hyresgästorganisation att påkalla ingripande. 4.1.6Kompetenskonflikter mellan BSL samt HS och BS Ett trettiotal remissinstanser tar upp frågan omsambandet mellan BSL samt HS och BS. Inställningen bland dessa tillutredningens förslag är övervägande negativ. Till de kritiskt inställda hör JK,statens planverk, , länsstyrelserna i , ochGävleborgs län, hyresnämnderna för och , bygglagutredningen,företrädare for det enskilda näringslivet och hälsovård. JK anser att kompetenskonflikterna inte kan lösasenbart på det sätt utredningen föreslagit. Enligt JK:s mening bör det övervägasom man inte skall samordna de olika möjligheter tUl tvångsingripande som skuUetillkomma oUka kommunala myndigheter gentemot den enskilde enligt HS och BSsamt BSL. Det kan inte vara rimligt att den enskilde skall för likartadeändamål utsättas för förelägganden av flera kommunala myndigheter enligt skildaförfattningar. JK anser att frågan om den författningstekniska utformningenbör göras till föremål för ytterligare överväganden. Liknande synpunkter anförhyresnämnderna för och samt Näringslivetsbyggnadsdelegation. påpekar det otillfredsställande iatt en myndighet förelägger krav på viss standard medan en annan myndighetgranskar samma frågor vid byggnadslovsprövningen samt att olika bestämmelse- 1973: 22 57 komplextillämpas i de båda faUen. Detta bör enligt verkets mening föranledaomarbetning av lagförslaget och komplettering av BS. anser det nödvändigt atthälsovårdsnämndens kompetens inte bryts om kompetenskonfUkter uppstår med detorgan som skall fatta beslut enUgt BSL, eftersom sådana beslut inte alltid ärgrundade på så direkta brister hos bostaden som beslut enligt HS. Även för detfall att fastighetsägarens invändningar mot uppmstning godtas och förfarandetskjuts framåt i tiden är det enligt uppfattning angeläget atthälsovårdsnämndens kompetens inte bryts om hälsovårdsnämnden utdömt enlägenhet. hälsovård finner utredningens uppfattningoch förslag i denna del föga övertygande. Enligt förbundets mening talar mycketför att det här rör sig om konfliktsituationer som kan bli kärmbara inte minstför bostadsinnehavaren, eftersom det kan Ifrågasättas om hälsovårdsnämndenformeUt äger rätt att ingripa i ett ärende rörande fastighet som blivit föremålför handläggning enligt BSL. Det förefaller förbundet helt orimligt atthyresgäster i saneringsfastigheter skulle berövas möjligheten att medhälsovårdsnämndens medverkan få akuta åtgärder avhjälpta exempelvis fel påvärmesystem, gas- eller vattenledning. Från hälsovårdsnämndernas sida är det avstort uitresse om den föreslagna bostadsinspektionens personal kommer att få tahand om de klagomål frän hyresgäster över sanitära olägenheter, som liggerutanför BSL men som blir en direkt följd av dess tillämpning. 4.1.7Tvångsmedel m. m. 4.1.7.1Utredningens val av tvångsmedel m. m. Utredningens val av vite som medel att förmåfastighetsägare att efterkomma ett åtgärdsföreläggande diskuteras av endastett fåtal remissinstanser, nämligen hovrätten över och , , samt Näringslivets byggnadsdelegation. Alla dessaär kritiskt inställda till att vite används som påtryckningsmedel i dettasammanhang. Hovrätten anser att man inte bör göra sig någon överdrivenföreställning om effekten av vitesförelägganden. Vitet är ett utmärkt medel närdet gäller att förmå personer till relativt enkla hand-Ungar. Annorlundaställer det sig däremot när det blir fråga om så komplicerade åtgärder som attupprusta fastigheter. I de fall upprustningen av fastighetsägaren bedöms sominte ekonomiskt försvarbar ställs denne genom vitesföreläggandet i envalsituation, där han hur han än handlar, enligt sin egen bedömning kommer attfå sin ekonomi försämrad. Särskilt när uppmstningen är omfattande är det enligthovrättens uppfattning otUlfredsställande att tUlgripa vitesföreläggande.Eftersom hyressättning-en av de upprustade lägenheterna förutsattes ske enligtbruksvärdemetoden, är det inte heller otänkbart att fastighetsägare mångagånger kom- Prop.1973: 22 58 meratt tillfogas förluster genom uppmstningen. Hovrätten anser starka skäl talamot ett flitigt och slentrianmässigt användande av vitesföreläggande vidmodemisering av hyreshus. När det gäller mindre omfattande ändringsarbeten bördock vitesföreläggande kunna vara ett lämpligt påtryckningsmedel. I motsatstill utredningen anser hovrätten dock att vitesföreläggande inte bör användasmot fastighetsägare som gått med på att upprusta sin fastighet. Även Malmötingsrätt ifrågasätter om vitesföreläggande bör användas annat än iokomplicerade fall. Enligt tingsrättens mening kan en lösning eventuellt varaatt en kommun, som mot fastighetsägarens bestridande gör gällande att saneringpå visst sätt kan och bör ske, får rätt eller skyldighet att lösa fastighetenför att själv genomföra saneringen. Möjlighetenatt i större skala använda föreläggande och utdömning som hjälpmedel i enutökad förnyelseverksamhet Ifrågasätts också av (generalplaneberedningens expertutskott). Även om kommunen 1 hög grad delarutredningens önskan om kort handläggningstid mnan upprustningen sätts i gång,måste det enligt kommunen vara rimligt att räkna med änutredningen gjort.