prop · FW03160 · 1973-12-31 00:00:00 — Kommittén anför att ett företag, som på förhandkan bedömas som ekonomiskt tvivelaktigt eller rent av förlustbringande, intekan anses vara av väsentlig betydelse för en fastighet utom möjligen i vissa undantagsfalldå en anslutning till gemensamhetsanläggningen trots dennas bristandelönsamhet framstår som ett avsevärt bättre alternativ än en separat anläggning.Kommittén ifrågasätter vidare om inte det i förslaget upptagna kravet påväsentlig betydelse bör skärpas för att hindra tvängsanslutning i sådana falldå det inte föreligger en godtagbar säkerhetsmarginal. Enligt kommitténsuppfattning är det tryggast att behålla det nuvarande villkoret attanläggningen skall vara av synnerlig vikt för ett ändamålsenligt utnyttjandeav den berörda fastigheten. Denföreslagna rätten att få till stånd inlösen av mark som krävs förgemensamhetsanläggning bör enligt lantmäteristyreisens mening bytas ut mot rättatt få till stånd marköverföring enligt FBL. Marken bör härvid föras över frånden fastighet vars ägare begärt åtgärden. Promemorieförslaget.I promemorian framhålls att fördelningen av kostnaderna förgemensamhetsanläggning spelar en viktig roll, när det gäller att tillgodoseddägamas krav på ekonomisk rättvisa. Liksom LGA och EVL bör anläggningslageninnehålla regler om hur kostnadsskyldigheten skall fördelas mellan delägarna. Somframgår av följande avsnitt skall fråga om inrättande av gemensamhetsanläggningenligt den nya lagen prövas vid förrättning. Enligt promemorian är det naturligtatt grandema för kostnadsfördelningen fastställs vid förrättningen. Härigenomges möjlighet till en objektiv utredning i frågan och behövliga förhandingarmellan fastighetsägarna. För varje fastighet bör vid förrättningen bestämmasett andelstal som är normerande för dess skyldighet att bidra till kostnadernafÖr anläggningen. Dennuvarande lagstiftningen anger olika grunder för kostnadsfördelningen, påpekasi promemorian. Enligt 7 § första stycket LGA skall an- delstalenbestämmas med hänsyn till varje fastighets beräknade behov av anläggningen. I11 § EVL fastslås att väghållningsskyldigheten skall fördelas med hänsyn tillden omfattning vari fastigheterna beräknas komma att använda vägen, dock attfastighets nytta av företaget skall utgöra den yttersta gränsen förväghållningsskyldigheten. Underförarbetena till LGA diskuterade fastighetsbildningskommittén närmare på vilketsätt kostnadsfördelningen borde ske. I och för sig låg det enligt kommitténnära tUl hands att låta nyttan vara avgörande för fördelning av anläggningensbyggnadskostnader och låta den beräknade användningen bestämma fördelningen avutgifter för underhåll och drift. Kommittén fann det emellertid angeläget attundvika en differentiering av fördelningsnormen med hänsyn till skilda slagskostnader. En enhetiig fördelningsnorm borde i stället eftersträvas som ihuvudsak överensstämde med både nyttan och den beräknade användningen.Kommittén föreslog därför att bidragsskyldigheten skulle fördelas mellan fastigheternaefter vad som var skäligt med hänsyn till deras beräknade behov avanläggningen. Kommitténs förslag kritiserades vid remissbehandlingen. Detframhölls att det inte som kommittén tänkt sig var det rent faktiska behovetsom blev vägledande utan ett på mer eller mindre bärkraftiga grander uppskattatbehov och att skillnaden mellan ett sålunda uppskattat behov och det rentfaktiska behovet kunde vara betydande. Den lämpligaste granden förkostnadsfördelningen borde därför i stället vara nyttan. Departementschefenanslöt sig emellertid till kommittéförslaget. (Se prop. 1966: 128 s. 156, 159och 162). Ifräga om kostnader vid fastighetsreglering gäller enligt huvudregeln i 5 kap.13 § FBL att fördelningen skall ske efter vad som är skäligt med hänsyn främsttill den nytta varje sakägare har av regleringen. Med fastighets nytta avsesden värdehöjning som fastigheten undergår i följd av regleringen, minskad medenskilda fullföljdskostnader, omställningskostnader och anpassningsförluster(prop. 1969: 128 s. B 384). Utförandetav en gemensamhetsanläggning framstår, betonas i promemorian, på samma sättsom fastighetsreglering som en åtgärd för förbättring av fastighetsbeståndet.Det synes redan med hänsyn härtill naturligt att tillämpa samma norm när detgäller att fördela kostnaderna för de båda slagen av åtgärder. Härigenom skulleockså en samordning av regleringsförrättningen och anläggningsförrättningenunderlättas. Några större svårigheter att tillämpa det nyttobegrepp som gällerenligt FBL i anläggningssammanhang torde inte heUer föreligga. I Ukhet med vadsom skett i FBL bör emellertid möjlighet öppnas att vid kostnadsfördelningenta hänsyn också till andra fördelningsfaktorer än nyttoberäkning. Fördelningentorde i viss utsträckning kunna ske med tUl-lämpning av schablonmetoder. Andrasynpunkter kan enligt promemorian i viss mån anläggas när detgäller att finna en norm för fördelningen av utgifterna för anläggningsunderhåll och drift. anfört ligger det härnära till hands att låta den beräknade användningen av anläggningen bestämmafördelningen. Storleken av underhålls- och driftskostnaderna är ju beroende avi vUken omfattning anläggningen använts och det måste därför anses naturligtatt den fastighet som begagnar anläggningen mer än en annan får svara för enhögre andel av kostnaderna. Ofta torde en fördelning efter den beräknadenyttan och en fördelning efter den beräknade användningen ge samma resultat.Ibland kan emellertid inte oväsentliga skillnader uppkomma. Det kan exempelvisinträffa att tiUkomsten av en väg innebär en avsevärd värdeökning för enfastighet trots att denna kan antas komma att nyttja vägen i ganska blygsamomfattning. Också det omvända förhållandet låter sig mycket väl tänkas.Rättvisesynpunkter talar sålunda för att underhålls- och driftskostnaderna förgemensamhetsanläggning fördelas efter varje fastighets beräknade användning avanläggningen. Den omständigheten att en tillämpning av skUda fördelningsnormerför olika slag av kostnader innebär vissa ölägenheter synes inte böra tillmätasavgörande betydelse i detta sammanhang. Olägenheterna synes för övrigt vara avmycket begränsad räckvidd. Dessa överväganden lederenligt promemorian tiU att fördelning av underhålls- och driftskostnaderna fören gemensamhetsanläggning bör göras på grandval av varje fastighets beräknadeanvändning av anläggningen. Också andra faktorer bör dock kunna beaktas vidfördelningen. I likhet med vad som skett i LGA bör man dessutom öppna möjlighetatt fördela kostnaderna med hänsyn tUl anläggningens faktiska utnyttjande. Dettorde utan vidare kunna konstateras att denna metod är den frånrättvisesynpunkt mest tilltalande. Visserligen kan det i vissa fall uppståsvårigheter att fastställa arten och omfattningen av utnyttjandet. Dennasynpunkt leder emellertid inte längre än att man bör begränsa användningen avmetoden tUl de fall då fördelarna klart överväger nackdelarna. EnligtLGA gäller att det överlämnats åt delägarna att själva bestämma huruvidaunderhålls- och driftskostnadema för gemensamhetsanläggning skall fördelasefter det faktiska utnyttjandet (7 § första stycket). En sådan ordning synesknappast tUlfredsstäUande, sägs det i promemorian. Frågan vilken metod som skallkomma tUl användning är av sådan betydelse för delägarna att den bör avgörasvid förrättningen. Detta framstår som särskilt angeläget med hänsyn tUl att detinte synes möjUgt att i lagen närmare ange de förutsättningar som bör gälla föratt metoden med fördelning efter det faktiska utnyttjandet skaU tillämpas. Enförrättningsprövning innebär uppenbarligen särskilda garantier för att metodenkommer till användning endast i sådana fall då det från sakliga synpunkter ärmotiverat. Enligtpromemorian bör det finnas möjlighet att vid förrättningen bestämma att endastviss del av underhälls- och driftskostnaderna skall finansieras genomavgifter. Även bortsett härifrån får man räkna med att kostnaderna inte alltidtäcks med avgifter som utgår enligt fastställda normer. Med hänsyn härtill börandelstal för underhålls- och driftskostnaderna bestämmas vid förrättningen,även om föreskrift meddelas om uttagande av avgifter. I promemorian betonas attdet anförda gäller fördelning av kostnaderna för gemensamhetsanläggning mellandelägarna i anläggningen. Uppenbarligen kan även den vars fastighet av någonanledning inte anslutits till anläggningen ibland ha ett intresse av att kunnaanvända denna. Avtal härom bör då kunna träffas mellan honom och delägarna. Isamband därmed fär överenskommelse också träffas om den ersättning som skallutgå för utnyttjandet. Någon anledning att reglera dessa frågor i lag synesinte föreligga. Kan någon överenskommelse inte träffas, har vardera sidanmöjlighet att ansöka om ny förrättning för anslutning av fastigheten (seavsnitt 1.1.10). Remissyttrandena.De i promemorian föreslagna principerna för fastställande av andelstal godtasav det stora flertalet remissinstanser. Lantmäteristyrelsen framhåller att detvid den skälighetsprövning som skaU ligga till grund för kostnadsfördelningensynes finnas goda möjligheter att i de enskilda fallen anpassa fördelningentill vad situationen kräver. Detta är enligt styrelsens mening värdefullt.Lantbrukarnas riksförbund uttalar visserligen att kritik kan riktas mot attandelstalen fastställs olika för, å ena sidan, kostnader för anläggningsutförande och, ä andra sidan, dess underhåU och drift. Förbundet anser detemeUertid svårt att finna ett system som bättre än det föreslagna passar olikafall. Några remissinstanserförordar en enhetlig regel för kostnadsfördelningen. påpekar attnyttan i åtskilliga fall motsvarar den beräknade användningen. I andra fall kanbetydande divergenser uppstå. Vägar liksom många andra anläggningar medför,hävdar hovrätten, inte alltid någon märkbar höjning av delägande fastighetsekonomiska värde. Med hänsyn härtill ger den beräknade användningen av en vägofta en mer rättvis fördelning av vägbyggnadskostnaderna än den på schematiskagrunder framräknade nyttan. Det bör därför åtminstone för de enskilda vägarnasdel övervägas att behälla principen om kostnadsfördelning efter den beräknadeanvändningen. menar att skillnaden mellan nyttan och denberäknade användningen i detta sammanhang är mera teoretiskt än praktisktgrundad. KommUtén framhåller vidare att i fråga om vissa anläggningstyper denvärdeökning som svarar m.ot nyttan inte kan beräknas utan att det också bestämsvUket utnyttjande som skaU tillkomma den ena eller den andra fastigheten. Detberäknade behovet är enligt kommitténs uppfattning den norm som här liggernärmast tUl hands. Eftersom den är mera genereUt tUlämplig än nyttan, bör dengälla också beträffande delaktigheten i kostnaderna. Bankinspektionen erinrarom att promemorieförslaget innebär att man vid fördelningen av underhålls- ochdriftskostnader skall ta hänsyn till den användning som pä ärnormal för fastigheterna. Enligt inspektionens uppfattning är denna användningliktydig med nyttan. Den distmktion som gjorts i promemorian förefaller därförkonstlad och ägnad att i onödan komplicera förfarandet. Inspektionens slutsatsblir att nyttan bör vara principiellt avgörande vid all kostnadsfördelning. Förslagetom uttagande av avgifter lämnas över lag utan erinran. BankinspektionenframhåUer att det av praktiska skäl, t. ex. i fråga om garageanläggningar,måste finnas möjlighet att finansiera underhåll och drift med avgifter. Lantmäteristyrelsenpåpekar möjligheten att kombinera metoden med fördelning efter andelstal ochmetoden med avgiftsuttag. Detta innebär enligt styrelsens mening en värdefullflexibiUtet. Man kan t. ex. reglera det normala vägunderhållet med hjälp avandelstal, medan ersättning för onormalt slitage på grand av speciellt tungatransporter tas ut i form av avgifter. Hinder synes inte heller möta attföreskriva att vinterväghållningen skall finansieras med avgifter av dem somhar intresse av att vägen hålls öppen. Promemorieförslaget.Fråga om inrättande av gemensamhetsanläggning enligt LGA prövas vidförrättning. Detsamma gäller fråga om byggande av väg enligt EVL. Ipromemorian framhålls att starka skäl talar för att förrättningsformen också ifortsättnmgen bör användas när det gäUer att pröva anläggningsfråga. Inom ramenför ett förrättningsförfarande är det möjUgt att få tUl stånd en objektivutredning i ärendet och behövliga förhandlingar mellan sakägarna. Vidareunderlättas kontakten mellan sakägarna och de myndigheter vUkasverksamhetsområden berörs samt meUan dessa myndigheter inbördes.Förrättningsformen har också valts för prövning av fastighetsbildningsfråga iFBL och det framstår med hänsyn tiU behovet av samordning mellan denna lag ochanläggningslagen som angeläget att samma prövningsförfarande tillämpas i bådalagarna. F.n. gäUer enligt LGA och EVL, å ena, samt FBL, å andra sidan, i viss månoenhetiiga regler rörande förrättningsmyndigheten. Både LGA och EVL tUlämparden ordningen att förrättningsman förordnas av . I lagama angesvissa krav på kompetens hos förrättningsmannen. Enligt LGA skallförrättningsman äga den kunskap och erfarenhet som uppdraget kräver samt ocksåi övrigt vara lämplig till detta. Samma egenskaper krävs enligt EVL, vUkendessutom anför lantmätare som ex- empelpå lämplig förrättningsman. Förrättningsmännen skall under vissaförutsättiungar biträdas av två gode män. IFBL har som beteckning på den myndighet som skall handlägga förrättninginförts termen fastighetsbUdningsmyndighet. Som huvudregel anges i 4 kap. 1 §att fastighetsbildningsmyndigheten skall bestå av en förrättningslantmätare.Frågan om kompetenskraven för förrättningslantmätare har lämnats öppen ilagen. Det har emellertid föratsätts att han skall vara anstäUd i allmäntjänst. Lekmannainflytandet vid fastighetsbUdningsförrättning tiUgodoses pådet sättet att två eller undantagsvis flera gode män i vissa fall skall ingå imyndigheten. Det anges emellertid särskilt att gode män aldrig skaU delta iutförandet av tekniska göromål. Enligtpromemorian är det uppenbart att en samordning meUan fastighetsbildningsförrättningoch anläggningsförrättning skulle underlättas i hög grad, om de handlades avsamma myndighet. Att uppgiften i så faU bör anförtros åtfastighetsbUdningsmyndigheten är också tydligt. Härigenom skulle man ocksåvinna att det nuvarande förfarandet vid an-hängiggörandet av anläggningsärendenförenklas. Sålunda skuUe särskUd förrättningsman inte behöva förordnas varjegång som en fråga om gemensamhetsanläggning aktualiseras. I stället skullefrågan direkt kunna tas upp av den myndighet på vilken prövningen ankommer. Starkaskäl talar alltså, heter det vidare i promemorian, för att fastighetsbUdningsmyndighetenfår hand om prövningen av anläggningsärenden. Frågan blir då om myndighetenhar tUlräcklig kompetens för denna uppgift. Det kan till en början konstaterasatt handläggningen av dessa ärenden kräver juridiska kunskaper på samma sättsom handläggningen av fastighetsbUdningsärenden, främst grundliga insikter ifastighetsrätt. Sådana kunskaper måste varje förrättningslantmätare ha. Tvekanbehöver inte heller råda om att fastighetsbUdningsmyndigheten har tUlgång tUlden särskUda sakkunskap som behövs för prövningen av sådana anläggningsfrågorsom f. n. faUer under LGA och EVL. Flertalet förrättningar enligt dessa lagartorde redan f. n. handläggas av lantmätare i aUmän tjänst och erfarenheternaav denna ordning är enbart goda. Detkan därför enligt promemorian knappast med fog göras gällande attfastighetsbUdningsmyndighetema inte är kompetenta att ha hand om förrättningarenligt den nya anläggningslagen. Emellertid får man räkna med att behövligkunskap i specieUa frågor ibland måste tUlföras fastighetsbildningsmyndighetenutifrån. EnUgt FBL kan myndigheten i sådana faU anlita biträde av sakkunnig.Sålunda kan det väntas bli ganska vanligt att den tekniska projekteringen aven gemensamhetsanläggning utförs av sakkunnig. Projekteringen av en skogsvägtorde exempelvis ofta kunna göras av tjänsteman hos . Detförtjänar också nämnas att FBL föreskriver skyldighet för myndigheten att vidbehov samrådamed de myndigheter som berörs av en förrättning. Samma ordning torde böratillämpas i anläggningssammanhang. Pågrund härav föreslås i promemorian att förrättning enligt den nya lagenhandläggs av fastighetsbildningsmyndigheten. Ävennär det gäller att närmare reglera förrättningsförfarandet anses en näraanknytnmg tUl FBL böra eftersträvas. Bestämmelserna härom i 4 kap. innefattartidsenliga lösnmgar på de frågor som här möter och är redan av detta skäl värdaatt efterbildas. Uppenbarligen är det också ägnat att underlätta en samordnmgav fastighetsbildningsförrättning och anläggningsförrättning, omförfarandereglerna stämmer överens i så stor utsträckning som möjligt. EnligtFBL finns det vidsträckta möjligheter att dela upp en förrättning i olikamoment. Syftet härmed är att arbetskrävande och dyrbara göromål inte skallutföras förrän det står klart att de blur till verklig nytta. Åtgärder avverkställighetsnatur, exempelvis tekniska arbeten och värderuigar, kan därföruppskjutas till dess fastighetsbildningsmyndigheten meddelat beslut om hur fastighetsbildningenskall genomföras i detalj och detta s. k. fastighetsbUdningsbeslut vunnit lagakraft. En liknande ordning bör enligt promemorian gälla också ianläggningssammanhang. Fastighetsbildningsbeslutet bör här motsvaras av ettanläggningsbeslut som innefattar ett ställningstagande tUl de grundläggandefrågorna vid förrättningen. Hit hör bl. a. frågoma om anläggningens ändamål,läge, storlek och huvudsakliga beskaffenhet i övrigt, om vilka fastigheter somskall delta i anläggningen, om upplåtelse av utrymme för anläggningen samt ominlösen av fastighet. Anläggningsbeslutet bör alltså kunna meddelas och vinnalaga kraft innan tekniska arbeten och värderingar slutförts. Med hänsyn tillbåtnadsvillkoret måste emellertid en allmän kalkyl beträffande företagetslönsamhet göras innan anläggningsbeslutet meddelas. FBLöppnar möjligheter att ytterligare dela upp förrättningshandläggningen.Sålunda kan fastighetsbildningsmyndigheten till en början inskränkautredningen och planläggningen till vad som behövs för att de allmännaförutsättningarna för fastighetsbildningens tillåtlighet skall kunna bedömas.Om hmder mot åtgärden därvid inte anses föreligga, kan myndigheten meddela ettprincipbeslut om att fastighetsbildningen får ske (tillståndsbeslut). Först närtillståndsbeslutet vunnit laga kraft, utarbetas slutlig fastighetsplan somsedan läggs tUl grund för fastighets-bUdningsbeslutet. Möjlighet finns ocksåatt dela upp fastighetsbildningsbeslutet i olika delbeslut. För att ett sådantdelbeslut skaU kunna vinna laga kraft krävs emellertid att tillståndsbeslutmeddelas eller att lagakraftägande sådant beslut föreligger. Någramotsvarigheter tUl bestämmelserna om tillståndsbeslut och par-tieUafastighetsbUdningsbeslut torde, sägs det i promemorian, inte böra införas ianläggnmgslagen. De frågor som hör tUl anläggningsbeslutet harsådant samband med varandra att det inte synes m.öjligt att avgöra dem var försig. Inte heller torde något uttalande kunna göras om till-låtligheten av denbegärda anläggningen innan fullständig utredning föreligger i nämnda frågor.Det är emellertid i detta sammanhang att märka att en och samma förrättningskall kunna avse flera olika anläggningar. Beträffande varje anläggning skalli sädana fall ett särskilt anläggningsbeslut meddelas. En uppdelning avförrättningsarbetet kan sålunda åstadkommas genom att man utreder och avgörfrågan om varje anläggningsföretag för sig. Det normala torde dock böra varaatt anläggningsbeslut beträffande samtliga företag meddelas . Övriga sakfrågor somfastighetsbildningsmyndigheten har att ta ställning till vid enanläggningsförrättning kan avgöras antingen i anslutning tillanläggningsbeslutet eller senare under förrättningen. I vilken ordning dessafrågor skall tas upp till prövning får avgöras med hänsyn till omständigheternai varje särskilt fall. Maj:t eller myndighet som Kungl. Maj:t bestämmertorde kunna meddela de anvisningar som behövs i detta hänseende. Enligtgällande lagstiftning om gemensamma anläggningar sker överprövning avförrättningsmännens beslut och åtgärder som regel i judicieU väg. Undantaggäller dock för förrättningar enligt 3 kap. EVL där överprövningen handhas avlänsstyrelsen. Att märka är emellertid i detta sammanhang attersättningsfrågor inte prövas vid förrättning som sagts. Kanöverenskommelse inte träffas i sådan fråga, skall tvisten avgöras av domstol. Ettsystem som innebär att prövningen av anläggningsfrägorna i första instans delasupp mellan förrättningsmyndigheten och domstol strider enligt promemorian heltmot nutida krav på enkla och smidiga handläggningsformer och bör intetillämpas för framtiden. Av samma skäl bör inte heller någon uppdelning mellanadministrativ myndighet och domstol ske i fråga om överprövningen avförrättningsavgörandena. Med hänsyn till anläggningsfrågornas övervägandeprivaträttsliga karaktär synes det uppenbart att öveiprövningen avförrättningsmyndighetens beslut och åtgärder bör vara en judicieUangelägenhet. Härigenom nås också på denna punkt principiell överensstämmelsemed FBL. Även i fråga om den närmare utformningen av systemet för överprövningbör FBL i allt väsentligt tjäna som mönster. Som första domstol överförrättningsmyndigheten bör alltså fastighetsdomstolen fungera, och rätt attfullfölja talan mot förrättning bör tillkomma inte bara sakägarna utan också representanterför allmänna intressen. Från fastighetsdomstolen bör målen i princip kunnafullföljas till hovrätten och sedan vidare tiU högsta domstolen. Remissyttrandena.De i promemorian redovisade förslagen, mottas i stort sett positivt avremissinstanserna. Förslaget att anläggningsförrättning skall handläggas avfastighets- bildningsmyndighetentillstyrks av lantmäteristyrelsen. Styrelsen framhåller att de organ somombesörjer fastighetsbildningen har goda förutsättningar att också prövafrågor om sådan fastighetssamverkan som det här gäller. Detta hänger främstsamman med arbetsuppgifternas i stor utsträckning likartade karaktär såväl fränrättsliga som från tekniska och ekonomiska synpunkter. Behov av särskildteknisk sakkunskap kan tillgodoses i vissa faU genom specialisering ellerspecialistservice inom lant-mäteriorganisationen och i andra fall genomutnyttjande av bestämmelserna om biträde av sakkunnig. Projektering avanläggning kan ske inom eller utom förrättningsförfarandet. Utvecklingen synesalltmer gå i den riktningen att projekteringen sker utanför förrättningens ram.I många fall, påpekar styrelsen vidare, föreligger ett nära samband mellanbehandlingen av fråga enligt FBL och behandlingen av fråga enligt anläggningslagen.I sådana fall är det av praktiska skäl lämpligt att fastighetsbildningsmyndighetenhandlägger båda frågoma. är detta helt ofrånkomligt, t. ex. i vissa fallsom åsyftas i 4, 41 och 42 §§ i promemorieförslaget. Styrelsen understrykervidare att den föreslagna ordningen innebär den påtagliga praktiska fördelenatt det inte blir nödvändigt att i varje särskilt fall förordna förrättningsmanoch att sökanden alltid kan vända sig direkt tUl den handläggande instansen. Länsstyrelseni tillstyrker också förslaget och framhåller att detta innebärfördelar. För del bortfaller arbetsmomentet att förordna förrättningsman.Även om åtgärden mänga gånger är av ratinmässig karaktär, kan dock svårighetermed åtföljande tidsåtgång uppkomma vid utseende av förrättningsman eller vidbedömning av förrättningsman som sökanden föreslagit. Otvivelaktigt är en sådanbedömning ofta av grannlaga natur. Motstridiga åsikter om personvalet kanuppkomma bland sakägarna. Kompetensfrågan kan också vålla problem. En annanfördel med fastighetsbildningsmyndigheten som förrättningsinstans är attfrågor om anläggnings läge och omfattning lättare kan lösas med anknytning tillplanläggnings- och fastighetsbUdningsfrä-gor. Detta samband är särskiltnödvändigt i varje fall i tätbebyggda regioner.