prop · FW03160 · 1973-12-31 00:00:00 — Vid sistnämnda alternativ, vUket är detsom vinner stöd av motiven till 22 §, uppkommer en onödig dubbelprövning.Skulle medgivande enligt 22 § ej fordras, borde konsekvensen bjuda,att det inte heller behövs för att få fastslaget, att en anläggning står i överensstämmelsemed plan. Kommittén ställer sig också tveksam inför anordningen med särskiltmedgivande av eller efter dess förordnande av byggnadsnämndenenligt paragrafens tredje stycke första punkten vid sidan av det medgivande somkrävs enligt 22 §. En förenkling synes kunna ske genom att dispensen ges i denform som anvisas i sistnämnda paragraf. Bestämmelsen i tredje stycket förstapunkten förevarande paragraf torde kunna omformuleras enligt följande: Om särskildaskäl föreligger, får undantag från planen eller bestämmelsema medges vidprövning enligt 22 §. Göteborgskommun (fastighetsnämnden) framhåller att enligt 3 kap. 2 § tredje stycket FBLtillåts mindre avvikelse från plan eller bestämmelser för markens bebyggandeeller användning utan något medgivande, om det är förenligt med planens ellerbestämmelsernas syften. I anläggningslagen ges möjlighet till dylik avvikelseendast från plan, ej från bestämmelser. Med hänsyn till den sakligaöverensstämmelse som råder mellan FBL och anläggningslagen i denna fråga synesdet mindre lämpligt att bestämmelsen ges olika utformning i de båda lagarna. Planverketföratsätter att mindre avvikelse enligt tredje stycket tredje punkten intekommer att innebära annat än som kan anses falla inom ramen för plantolkningen.Verket understryker att gemensamhetsanläggning till skillnad från fastighetsbildningofta innebär sådana fysiska ingrepp att dispens enligt byggnadslagstiftningenkrävs. Föredraganden.Första och andra styckena departementsförslaget har, bortsett från enredaktionell jämkning i andra stycket, utformats helt i enlighet med promemorieförslaget.Med anledning av vad anfört om bestämmelsen i första stycket villjag framhålla att bestämmelsen inte innefattar krav på att engemensamhetsanläggning alltid måste ha uttryckligt stöd i planen. Det får ansestillräckligt att anläggningen står i överensstämmelse med de intentioner somligger bakom planen. Om anläggningen, trots att sådan överensstämmelseföreligger, ändå strider mot någon detaljföreskrift i planen, kan entillämpning av undantagsbestämmelserna i tredje stycket komma i fråga. Ianslutning till andra stycket vill jag understryka att till sådana särskildabestämmelser som här avses bör hänföras sådana byggnadsförbud som meddelas iavbidan på planläggning m. m. Somförebild för dispensreglema i promemorieförslagets tredje stycke har tjänatmotsvarande bestämmelser i 3 kap. 2 § FBL. Sistnämnda bestämmelser har ändratsgenom lagen (1971: 1035) om ändring i fastighetsbildningslagen (1970: 988). 1972: 111 om regional utveckling och hushållning med mark och vatten harföreslagits ytterligare ändring i bestämmelserna. Departementsförslaget harutformats i enlighet med sistnämnda förslag. Detta innebär att länsstyrelsensdispensrätt begränsas så, att undantag från fastställd generalplan, stadsplaneller byggnadsplan får medges endast med tillstyrkande.Vidare har till paragrafen fogats ett nytt fjärde stycke med fullföljdsregler.Enligt dessa skall talan mot byggnadsnämnds beslut i dispensfråga föras hoslänsstyrelsen genom besvär och talan mot beslut föras hosKonungen, likaledes genom besvär. Talan får dock inte föras mot byggnadsnämndsbeslut att vägra undantag som nämnts. fall då har att pröva såväl fråga om dispens enligtförevarande paragraf som fråga om medgivande enligt 23 § departementsförslagetbör givetvis en samordning av de olika prövningarna ske. Några uttryckligabestämmelser härom i själva lagen anser jag inte behövliga. Bestämm.elseni tredje stycket andra punkten promemorieförslaget saknar motsvarighet idepartementsförslaget. Det torde nämligen utan särskild föreskrift stå klartatt undantag från plan eller andra byggnadsreglerande föreskrifter sommedgetts enligt byggnadslagen eller annan särskild lagstiftning gäller också iförevarande sammanhang. Föreskrifteni tredje stycket tredje punkten promemorieförslaget har utan ändring överförts till departementsförslaget somandra punkten i samma stycke. Som framhållits i promemorian behövs det intenågon särskild föreskrift om avvikelse från andra bestämmelser om markanvändningän planer, eftersom redan av andra stycket följer att sådan avvikelse får skei den mån syftet med bestämmelserna inte motverkas. I avsnitt XI föreslår jag att också 3 kap. 2 §FBL utformas så, att överensstämmelse även i detta hänseende nås. Medanledning av vad planverket anfört i sitt remissyttrande viU jag understrykaatt möjUgheten att avvika från plan bör utnyttjas endast i sädana fall då detframstår som klart att de intentioner som Ugger bakom planen inte motverkas.Som påpekas i promemorian bör samråd i allmänhet ske med planmyndigheterna.Det bör inte komma i fråga att fastighetsbUdningsmyndigheten beslutar omavvikelse i strid mot planmyndigheternas uppfattning. I fråga om förhållandet mellan 9 och 11 §§departementsförslaget vUl jag hänvisa till vad som anförts i den allmännamotiveringen (avsnitt 1.2.3). Denna paragraf innehåller en bestämmelse om attplansynpunkter skall beaktas även när det gäller att inrätta gemensamhetsanläggningutom delaljplaneområde. Paragrafen motsvarar 11 § promemorieförslaget. I paragrafen föreskrivs attgemensamhetsanläggning, som inte ligger inom område med stadsplan ellerbyggnadsplan, inte får inrättas, om anläggningen skulle försvåra områdets ändamålsenligaanvändning, föranleda olämplig tätbebyggelse eller motverka lämpligplanläggning av området. Syftet med bestämmelsen är, framhålls det i promemorian,att åstadkomma att gemensamhetsanläggningar inrättas efter planmässiga överväganden.Vad man framför allt vill hindra är att en sådan anläggning försvårar enframtida detaljplanering. Mot denna bakgrund framstår det som uppenbart attbyggnadsnämnden och andra planmyndigheter måste ges ett mycket starktinflytande vid tillämpningen av bestämmelsen. Fastighetsbildningsmyndighetenbör därför i behövlig omfattning samråda med dessa myndigheter och ta störstamöjliga hänsyn till de synpunkter som därvid framförs. Inte minst med hänsyntill befogenheter enligt 22 § promemorieförslaget bör samrådalltid ske med . Härvid bör givetvis frågan om byggnadslov föranläggningen tas upp, om sådant behövs. Det understryks vidare attfastighetsbildningsmyndigheten i samråd med planmyndigheten alltid bör verkaför att anläggningen förläggs och utförs på sådant sätt att den fyller rimligakrav pä planmässighet. Föredraganden.I enlighet med vad jag anfört i den allmänna motiveringen bör anläggningslageninnehålla ett krav på planmässighet vid inrättande av gemensamhetsanläggningutanför detaljplaneområde. Bestämmelsen härom i promemorieförslaget haröverförts till departementsförslaget. 1972: 111 om regionalutveckling och hushållning med mark och vatten skall emellertid all bebyggelseföregås av planmässiga överväganden. Paragrafen har i departementsförslagetgetts en lydelse i överensstämmelse därmed. Jag vill här också peka på den i 23§ departementsförslaget föreskrivna skyldigheten för fastighetsbUdningsmyndighetenatt hänskjuta frågan om anläggnings tiUåtlighet enligt förevarande paragraf tiUbyggnadsnämndens prövning, om nämnden vid samråd enligt 21 §departementsförslaget sätter tillåtligheten i fråga. Paragrafen,som motsvarar 12 § promemorieförslaget, innehåller en generell bestämmelse omskydd för allmänt intresse. I enlighet med de överväganden som redovisats i den allmännamotiveringen (avsnitt 1.1.3) har i första stycket upptagits ett förbud mot attinrätta gemensamhetsanläggnuig som strider mot allmänt intresse av någonbetydelse. Härifrån görs i andra stycket undantag för det fall attanläggningen är tiU övervägande nytta från allmän synpunkt. Paragrafenhar, påpekas i promemorian, generell giltighet. Den skall således i pruidptillämpas också i fråga om anläggning inom planområde. Som regel haremellertid berörda allmänna intressen beaktats och vägts mot varandra iplanärendet. I praktUten torde det därför säUan bli aktuellt att med stöd av 12§ promemorieförslaget vägra tillstånd till en anläggning som är förenUg medplan. Det kan dock inträffa, om något nytt allmänt intresse tUlkommit eller omförhåUandena annars ändrats efter det planen fastställdes. I fråga omanläggnuigar utanför planområden gäller enUgt 11 § promemorieförslaget ettkrav på planmässighet. Detta krav måste alltid vara uppfyllt. Bestämmelsema iförevarande paragraf innebär därutöver ett skydd för bestämda allmännaintressen, exempelvis trafik- och miljövårdsintressen. Närdet gäller för fastighetsbildningsmyndigheten att göra en avvägning mellanolika allmänna intressen bör enligt promemorian samråd ske med de myndighetersom företräder de skilda intressena och i förekommande fall också medplanmyndigheterna. Inte sällan torde det därvid visa sig möjligt att få tUlstånd samlande lösningar som också kan accepteras av sakägama. Av22 § promemorieförslaget följer att kan hindra tUlkomsten avgemensamhetsanläggning med stöd av förevarande paragraf. Som regel torde dock,sägs det i promemorian, nämndens prövning imiktasig främst på frågan om anläggningens förenlighet med 10 och 11 §§promemorieförslaget. bör därför noga prövahuruvida villkoret i förevarande paragraf är uppfyllt, även när byggnadsnämndenlämnat medgivande till anläggningen. Remissyttrandena.Enligt vattenrättsdomarna och vattenrättsingenjörerna i Västerbygdensvattendomstol bör första stycket i paragrafen utformas så att omfattningen avden olägenhet som skall utgöra hinder mot gemensamhetsanläggning tydligareanges. Med nuvarande lydelse synes även olägenhet av bagateUartad natur avses. Föredraganden.Med anledning av vad som anförts i ett remissyttrande har första stycketomformulerats så att det klart framgår att endast olägenhet av viss betydelsemedför hinder mot anläggningen. Den närmare innebörden av paragrafen har jagredovisat i den allmänna motiveringen (avsnitt 1.2.3). I denna paragraf reglerasfrågan om rätt att ta i anspråk utrymme för gemensamhetsanläggning. Paragrafenmotsvarar 13 § promemorieförslaget. Promemorieförslaget.Angående de ställningstaganden som ligger till grund för paragrafen hänvisas ipromemorian till den allmänna motiveringen (avsnitt 1.1.4) Enligt huvudregelni första stycket får mark eUer annat utrymme för gemensamhetsanläggning tas ianspråk på fastighet som skaU delta i anläggningen eller på annan fastighet, omdet inte medför väsentlig olägenhet för fastigheten. Rätten tiU utrymme är tillsin juridiska karaktär att hänföra till tvångsservitut. I 3 § LGA finns enbestämmelse om att utrymmet får tas i anspråk utan hinder av den rätt tillfastigheten som kan tillkomma annan. Det är enligt promemorian visserligenklart att rättighet som grundar sig på frivUlig upplåtelse måste få vika förett tvångsservitut av detta slag. Frågan huruvida en annan tvångsrättighet börkunna undanträngas synes emellertid inte lika uppenbar (jfr , Tillfrågan om rättshandlingsservituten och tvångsservituten, s. 102). Dettaspörsmål torde kurma överlåtas åt praxis. I likhet med FBL innehåller promemorieförslagetdärför inte någon uttrycklig bestämmelse om undanträngande av äldre rättighetvid servitutsbUdning. Givetvisbör förrättningsmännen söka få till stånd en sådan lokalisering av engemensamhetsanläggning att den inte inkräktar på befintliga rättigheter. Omdetta inte visar sig möjligt, bör man undersöka om det går att ändra ellerupphäva den äldre rättigheten och på så sätt undvika Först nar båda dessa vägar är stängda, aktualiseras frågan om ettundanträngande. Man torde kunna räkna med att sådana fall kommer att bli ganskasällsynta. Upplåtelseav rätt till utrymme fär anses innefatta rätt att vidta alla de åtgärder sombehövs för anläggningens utförande, underhåll och drift. a. bör befintligbebyggelse få rivas eUer ändras. Upplåtelsen kan tidsbegränsas. Möjlighetenatt ta utrymme i anspråk enligt denna paragraf skaU enligt promemorian intebegagnas, om dispositionsrätten redan är säkerställd på ett fullt betryggandesätt, t. ex. genom servituts- eUer samfällig-hetsbUdning vidfastighetsbUdningsförrättning. I samband med nyexploatering torde det intesällan visa sig lämpligt att samfäUigheter tillskapas som underlag förgemensamhetsanläggningar. 1 detta sammanhang är att märka att FBL tillåtersamfällighetsbUdning även inom tomt-indelad mark. För att ett befintligtservitut skall kunna godtas bör krävas att det gäller med bästa rätt, dvs. attdet inte rubbas ens vid exekutiv försäljning av den tjänande fastigheten. Etträttshandlingsservitut är således inte tillräckligt. Atträtten till utrymme inte får medföra väsentiig olägenhet för den tjänandefastigheten innebär att ägaren av denna är skyldig att tåla visst intrång,framhålls det i promemorian. Det synes vanskligt att ange några närmareriktlinjer för bedömningen av vad som är att hänföra till väsentlig olägenhet.Frågan torde kunna överlämnas åt rättspraxis. Det bör understrykas attkausalsamband skall råda mellan upplåtelsen och intrånget. Man skall såledesbortse från olägenhet som uppkommit i annat sammanhang. Om fastighetsägarensrådighet redan inskränkts genom detaljplan, skall förrättningsmännen begränsasig till att pröva huruvida någon ytterligare olägenhet som kan ansesväsentlig uppkommer. Ilikhet med vad som gäller enligt LGA skall, påpekas det i promemorian, vidbedömningen av frågan huruvida väsentlig olägenhet uppkommer hänsyn som regeltas enbart till verkningarna för den fastighet vari upplåtelsen sker. IundantagsfaU bör man dock kunna beakta verkningarna för en brukningsenhet sombestår av flera registerfastigheter. Om väsentlig olägenhet uppkommer för visssådan fastighet men däremot inte för brukningsenheten i dess helhet, börupplåtelsen få komma till stånd, om det framstår som praktiskt taget uteslutetatt fastigheten bryts ut ur fastighetskomplexet och bUdar en brukningsenhet försig. Föratt hindra att en tvångsupplåtelse frän en fastighet kommer till stånd enbartpå grund av överenskommelse mellan ägarna av andra fastigheter har huvudregelni paragrafens första stycke försetts med ett till-lägg som innebär att störreutrymme inte får tas i anspråk än som behövs med hänsyn tUl fastigheter somkan tvångsanslutas till anläggningen. En liknande bestämmelse finns i 3 §andra stycket LGA. Andrastycket innehåller en undanlagsbestämmelse som medger att 1973: 160 203 fastighettas i anspråk för gemensamhetsanläggning, även om den tillfogas väsentligolägenhet. Som förutsättning härför anges att anläggningen behövs för ettstörre antal fastigheter eller annars är av väsentlig betydelse frän allmänsynpunkt. Motsvarighet till denna bestämmelse finns i 3 § andra stycket LGA.Enligt sistnämnda bestämmelse gäller som ytterligare villkor förianspråktagandet att anläggningen inte kan utföras på annat sätt utan attkostnaden ökas avsevärt. Med hänsyn till den allmänna bestämmelsen omanläggningens utförande i 9 § promemorieförslaget har det ansetts onödigt attskriva in detta villkor i den nya lagen. Med stöd avundantagsregeln blir det enligt promemorian möjligt att göra omfattande ingreppi bestående fastigheter när enskUda och allmänna intressen av betydande styrkamotiverar detta. a. torde bestämmelserna bli av betydelse när det gälleratt inrätta gemensamma gårdsutrymmen eller andra kollektiva anläggningar påfastigheter med saneringsmogen bebyggelse. Iandra stycket föreskrivs vidare att ägare av fastighet som tas i anspråk medstöd av undantagsregeln har rätt att kräva att fastigheten inlöses. Ärolägenheten begränsad tiU att gälla viss del av fastigheten, kan han begärainlösen endast av den delen. Bestämmelserna har utformats efter mönster avföreskrifterna 12 § första stycket andra punkten lagen om expropriation och 24§ första stycket lagen om allmänna vägar. Vid bedömande av frågan huruvida helafastigheten eller endast del därav skall inlösas anses ledning kunna hämtasfrån den praxis som utvecklats i anslutning tUl nyssnämnda bestämmelser. Av15 § promemorieförslaget framgår att mark som inlösts är samfälld för defastigheter som deltar i anläggningen. Bestämmande för delaktigheten isamfälligheten är enligt promemorian de andelstal som gäller i fråga omskyldigheten att betala kostnader för utförandet av anläggningen. Vidinförandet av LGA diskuterades frågan huruvida vid sidan av reglerna omupplåtelse av utrymme för ny anläggning borde föreskrivas skyldighet förinnehavare av äldre anläggning att låta denna tas i anspråk.FastighétsbUdningskommittén föreslog inte någon sådan lagregel. Kommitténuttalade (SOU 1963: 23 s. 124) att en ändamålsenlig lösning i flertalet falltorde kunna uppnås redan på grand av övriga bestämmelser. Om en ny anläggninginte lämpligen kunde förläggas tUl annan plats än den där den äldre var inrymd,fick på vanUgt sätt prövas huruvida upplåtelse av det aktuella utrymmet kundeske. Kom sådan upplåtelse till stånd, innebar den att markägaren tvingadesavstå även den befintliga anläggningen, som därpå - i oförändrat skick ellerefter till- eller ombyggnad - kunde utnyttjas gemensamt enUgt den föreslagnalagstiftningen. Detta kunde i sin tur medföra att den fastighet som förutbetjänats av anläggningen blev tvångsvis ansluten till det gemensamma före- taget.Om anläggningen däremot inte kunde tas i anspråk på detta sätt, borde detenligt kommittén inte komma i fråga att låta den införlivas medgemensamhetsföretaget mot ägarens vilja. Mot ett frivUUgt övertagande avanläggningen lade förslaget inte något hinder i vägen. Departementschefengodtog kommitténs ställningstagande (NJA II 1966 s.229). Det har inte heller ansetts påkallat att i den nya lagen ta upp särskUdaregler om ianspråktagande av äldre anläggning. Frågan härom får, påpekas det ipromemorian, bedömas enligt reglerna i denna paragraf och - i frivilligfallen -17 § första stycket 2 promemorieförslaget. Remissyttrandena.Frågan om tolkningen av bestämmelsen i första stycket tas upp av Stockholmskommun (), som finner det olyckligt att några riktiinjer ejanges i förslaget när väsentUg olägenhet för fastighet skall anses föreligga.Denna fråga är av fundamental karaktär och med hänsyn till att fall med inslagav tvång sannolikt även i fortsättningen kommer att bli förhållandevissällsynta kommer det att ta avsevärd tid innan rättspraxis på detta områdehinner stabUiseras. Förekomsten av en klart uttalad regel kommer enligtkommunen att positivt påverka möjligheterna till frivUUga uppgörelser. I anslutning tiU fråganhuravida stiftande av ett tvångsservitut innebär utsläckande helt eller delvisav tidigare upplåten, konkurrerande rättighet uttalar att det kantänkas fall, när särskUda rättigheter bör stå kvar, t. ex.kraftledningsservitut. Finns andra tvångsrättigheter, blir det enprioritetsfråga rättighetema emellan. Det synes hovrätten lämpligast attfastighetsbildningsmyndigheten i anläggningsbeslutet tar ställning tUl fråganom existerande rättigheter skall bestå efter förrättningen eller ej. härom bör enligt hovrätten införas i anläggningslagen. Inte hellergrustäktskommittén anser att frågan i vUken utsträckning tvångsrättigheterundanträngs bör överlämnas åt rättstUl-lämpningen. När det nyaanläggningsservitutet inte går att lokalisera så att en konflikt kan undvikas,är det av största vikt, att klarhet kan vinnas om vUken verkanservitutsbUdningen får på den äldre rättigheten. Hur dennas innehavare eljestskall kunna i egenskap av sakägare bevaka sina intressen och föra talan omersättning belyses inte i promemorian. Enligt kommittén uppnås åsyftad klarhetgenom en automatiskt verkande regel av den typ som finns bl. a. i 3 §första stycket andra punkten LGA. Lantmäteristyrelsenframhåller att frågan om förhållandet mellan bestämmelsen i första stycket ochbestämmelserna om bildande av servitut genom fristående servitutsåtgärd enligtFBL regleras i 7 kap. 2 § FBL. Paragrafen innebär att FBL inte får tillämpas omanläggningslagen är tillämplig. Denna gränsdragning synes få tolkas så att FBL kantillämpas när det gäller att bilda servitut som inte föranleder något aktuelltbehov att lösa frågor om gemensamt anläggande eller om drift och un- derhållav gemensam anläggning. Anläggningslagen skall däremot till-lämpas om det äraktuellt att i samband med tUlskapandet av rättighet för flera fastigheterockså få till stånd beslut om anläggande, skötsel och kostnadsfördelning. Innebördenav bestämmelserna om inlösen i andra stycket diskuteras i några yttranden. Grustäktskommitténfinner det oklart vari det fastighetsbildande momentet består vid inlösen avfastighetsdel enligt promemorieförslaget. Inte heller anser kommittén att detframgår av promemorian, att avsik- . ten skulle vara att i dessa fall alltidkombinera förrättningen med en fas-tighetsbUdningsförrättaing. Frågan börklarläggas under det fortsatta lagstiftningsarbetet. torde inte mark, som inlösts enligt anläggningslagen, bilda enmarksamfällighet utan att anläggningsbeslutet tas upp i ett fastighetsbildningsbeslutför fastighetsreglering. Normalt torde det emellertid frän praktisk synpunktLnte vara lämpligt att bilda marksamfällighet. Reglerna om marköverföring i6-8 kap. FBL kan infe tillämpas annat än i undantagsfall. Om del av fastighet inlöses,synes den enklaste vägen enligt utredningen vara attfastighetsbUdningsmyndigheten utan ansökan förordnar om avstyckning.Utredningen föreslår att lagtexten jämkas i enlighet härmed. Också Göteborgskommun (fastighetsnämnden) ifrågasätter lämpligheten av att anläggningslagenfår en fastighetsbildande effekt. Härigenom motverkas strävan i FBL att samlaalla regler om fastighetsbildning i en lag. Kommunen anser vidare attanläggningslagens bestämmelser om bildande av samfällighet bör underkastas deallmänna lämplighetsvillkoren i 3 kap. FBL. Hovrättenöver och påpekar att med utformningen av promemorieförslagetkommer vissa rättighetshavare i sämre ställning vid inlösen enligtanläggningslagen än de har enligt FBL. Det är inte ovanligt att ägare ochbrakare av fastighet har motsatta intressen och i anläggningslagen beaktas baraägarens intresse. Inlösen leder ju enligt reglerna i 7 kap. 29 § JB till attnyttjanderätten utsläcks vid inlösen enligt FBL. Uppenbarligen bör effekten avinlösen enligt anläggningslagen bli densamma, vilket emellertid enligthovrätten torde göra en ändring av nämnda bestämmelser i nödvändig. Enligthovrättens mening är det förenat med betydande vanskligheter, frånrättighetsskyddets synpunkt att konstruera inlösen enligt anläggningslagen somett självständigt fastighetsbildningsinstitut. Om man i stäUet hade valt denmodellen att inlösen skulle ske såsom fastighetsregleruig i kombination med anläggningsförrättning,hade man s. a. s. gratis fått hela det i FBL och JB inbyggda systemet avrättighetsskydd. Hovrätten vill här bara fästa uppmärksamheten på några av deviktigaste skyddsreglerna som finns i 5 kap. 7 § och 8 kap. 3 § FBL. Hovrättenförordar därför att inlösenförfarandet vid det fortsatta lagstiftningsarbetetbearbetas i syfte att stärka rättighetshavamas stäUning. Omrätt att få marken inlöst skall finnas bör enligt lantmäteristyrdsens meningolägenheter som kan uppkomma från fastighetsbUdnings-synpunkt genom inlösningeni möjligaste mån begränsas. Av detta skäl bör reglerna ges ett innehåll sommedför att frågan om en anpassning av fastighetsindelningen tas upp avfastighetsbildningsmyndigheten. Möjligen kan detta önskemål tillgodoses utansärskUd föreskrift genom att , eller ägarna tillde fastigheter som inlöser marken utnyttjar sin initiativrätt tillfastighetsreglering (5 kap. 3 § FBL). De inlösande fastighetsägarna synes kunnajämstäUas med ex-proprianter. Den lämpligaste lösningen erhålls enligtlantmäteristyrdsens mening om rätten att få mark inlöst enligtanläggningslagen byts ut mot en rätt att få till stånd marköverföring enligtFBL. Marköverföringen skall leda till att marken överförs frän den fastighetvars ägare framställt anspråk i sådant syfte.