prop · FW0332 · 1973-12-31 00:00:00 — Närmare föreskrifter rörande ordningenför inhämtande av uppgifter från kyrkoböckerna i mannens hemförsamling i sambandmed hindersprövningen torde kunna meddelas av . Densom inte är eller skall vara kyrkobokförd här i landet bör i enlighet med desakkunnigas förslag liksom f. n. vara skyldig att vid hindersprövningen företedet intyg av utländsk myndighet om sin behörighet att ingå äktenskap som haneller hon kan skaffa. Desakkunnigas förslag innebär vidare, att mannen och kvinnan skall avge vissaförsäkringar i samband med hindersprövningen. I vissa fall skall ocksåtillstånd till äktenskapet och bevis om upplösning av tidigare äktenskapföretes. Härtill återkommer jag i specialmotiveringen. Liksomgällande rätt mnebär de sakkunnigas förslag, att en fullgjord hindersprövninggäller . Har äktenskap inte ingåtts inom , måste ny hindersprövningäga rum. Någon ändring i sak härvidlag bör enligt min mening inte göras. Vadjag nu har anfört i fråga om hindersprövning avser sådan prövnmg som sker inomlandet. I vissa fall kan hindersprövning också ske hos svensk diplomatisk ellerkonsulär tjänsteman i utlandet. Bestämmelser härom finns i lagen (1915: 437)om äktenskaps ingående i vissa fall inför svensk myndighet i utlandet. 1huvudsak innebär bestämmelserna att den svenske tjänsteman som förrättarvigseln också har att verkstäUa hindersprövning. De sakkunniga föreslår att densärskilda lagen upphävs och ersätts med de allmänna bestämmelserna i . Dennafråga kommer emellertid i ett annat läge, om man, som jag avser att föreslå,inte nu genomför några ändringar i fråga om formen för ingående av äktenskap.Vad gäller hindersprövningen är vidare att märka att det av praktiska skäl intesynes lämpligt att ålägga de vigselförrättare det här gäller att självainförskaffa uppgifter ur kyrkoböckerna i . Det bör i stället i dessa fallliksom f. n. åligga den som önskar ingå äktenskap och är kyrkobokförd i svenskförsamling att förete äktenskapsbetyg. Jag föreslår därför att lagkvarstår oförändrad, bortsett från några mindre jämkningar som kommer attredovisas i specialmotiveringen. 5.2.4Formen för ingående av äktenskap Enligt GB ingås äktenskap med kyrklig ellerborgerlig vigsel. Kyrklig vigsel kan ske inom om de trolovadeeller en av dem tillhör kyrkan. Inom annat trossamfund kan kyrklig vigsel ske om 1973: 32 102 Kungl.Maj:t har medgett att vigsel får ske inom samfundet och de trolovade eller enav dem tUlhör detta. Kungl, Maj:t kan förordna att medlem av utländsktevangeliskt-lutherskt trossamfund skall ha samma rätt till kyrklig vigsel sommedlem av . Trolovade som har rätt till vigsel inom kan välja den präst de själva vill. Skyldig att viga är emeUertid barapräst i församling, där någon av dem är medlem. Inom annat trossamfund änsvenska kyrkan förrättas vigsel av den som är behörig att viga enligtförordnande av Kungl, Maj:t. Sådant förordnande är inte förenat med någonvigselskyldighet. Behörig att förrätta borgerlig vigsel är lagfaren domare iallmän underrätt samt den som har förordnats till vigselförrättare avlänsstyrelsen, GB innehåller inte några bestämmelser om vigselskyldighet förborgerlig vigselförrättare. I administrativ ordning har emellertid sådan skyldighetföreskrivits för lagfaren domare. Vid vigseln skall de trolovade vara samtidigtnärvarande inför vigselförrättaren och på hans fråga avge sitt ja och samtycketiU äktenskapet samt därpå av honom förklaras för äkta makar. Iakttas inte dessakrav blir vigseln ogiltig. Detsamma gäller om vigseln förrättats av någon somhelt saknar behörighet att viga. Beträffande förfarandet föreskrivs vidare attvigseln skall förrättas i vittnens närvaro samt att i övrigt skall gälla, vidvigsel inom föreskrifterna i kyrkohandboken och vid vigsel inomannat trossamfund dess kyrkobruk samt vid borgerlig vigsel de bestämmelser somhar meddelats av Kungl. Sådana bestämmelser har upptagits i kungörelsen(1964: 678) med närmare föreskrifter om borgerlig vigsel. De sakkunnigas förslag innebär att lagen endastskall reglera de frågor som har betydelse för äktenskapets gUtighet, medanvigsel eUer annan högtidlig inramning som mannen och kvinnan kan vilja ge sittgiftermål lämnas helt utanför. Enligt förslaget skall äktenskapet ingås genomatt mannen och kvinnan gemensamt anmäler att de är ense om äktenskapet. Anmälanskall vara skriftlig och lämnas av mannen och kvinnan personligen till den somav Kungl. Maj:t eller myndighet, som Kungl. Maj:t bestämmer, har utsetts attmotta sådana anmälningar. Enligt de sakkunniga bör hos vissa myndigheter, såsompastorsämbeten, lokala folkbokföringsmyndigheter, försäkringskassor ochtingsrätter, utses särskUda tjänstemän med uppgift att motta anmälningar menutan skyldighet att tUlhandahålla någon ceremoniell inramning. Dessutom bör tiUmottagare kunna utses personer som kan förväntas ge giftermålet den högtidligainramning som parterna kan önska. Dessa mottagare, som inte skall ha skyldighetatt motta anmälningar, kan utses bland dem som är vigselförrättare inomtrossamfund. De sakkunniga tänker sig att även andra personer utan anknytningtill någon speciell organisation skulle kunna komma i fråga, t. ex. kommunalaförtroendemän. I den mån präster inom inte blir skyldiga attvara mottagare 1973: 32 103 pågrund av sin tjänst hos pastorsämbete bör de få behörighet som mottagare. Sakkunnigförslagetär inte enhälligt. Två av de sakkunniga har reserverat sig till förmån för ettbibehållande av vigseln. De menar bl. a. att det föreslagna systemet ärtorftigt och föga ägnat att markera att giftermålet är en av de viktigastehändelserna i livet. De finner det också betänkligt att genom att slopakravet på vittnens närvaro skulle åsidosätta de regler som gäUer enligtFN-konventionen angående samtycke till, minimiålder för samt registrering aväktenskap. Ävenunder remissbehandlingen har meningarna varit mycket delade. Majoritetsförslagethar vunnit stöd från många håll, men ett stort antal remissinstanser haranslutit sig till reservanternas ståndpunkt. Enligtmin mening har de sakkunnigas förslag betydande förtjänster. Det innebär attvi skulle få ett enhetligt förfarande för ingående av äktenskap, grundat påmannens och kvinnans eget handlande, nämligen anmälan av deras överenskommelseatt ingå äktenskapet. Förslaget stämmer väl överens med min principiellainställning att äktenskapsrätten bör tillhandahålla lösningar på praktiskaproblem och att dess regler bör vara utformade på sådant sätt att de kanaccepteras av det stora flertalet människor. Det är neutralt i förhållande tUlreligiösa och andra föreställningar på området. De i lag påbjudna formaliteternabegränsas tUl vad som behövs från praktisk synpunkt. Det blir möjligt för demsom så önskar att ingå äktenskap utan några särskilda ceremonier. I fall dåparterna själva vill ge giftermålet en högtidlig inramning kan å andra sidanden föreslagna ordningen kompletteras med eller inordnas i en ceremoni avkyrklig eller annan karaktär. Detär emellertid svårt att komma förbi invändningen att sakkunnigförslaget äroförenligt med den av antagna angående samtycke tUl,minimiålder för samt registrering av äktenskap. Denna konvention föreskrivernämligen bl, a,, att parternas samtycke till äktenskapet skall avges i vittnensnärvaro. Jag kan inte förorda en lagstiftning som klart skulle strida mot vårainternationella förpliktelser på denna punkt. Om de sakkunnigas förslag skallgenomföras måste det därför kompletteras med en föreskrift om närvaro avvittnen vid an-mälningstillfäUet. Efter ett sådant tillägg skulle den praktiskaskUlnaden i förhållande tUl nuvarande regler i GB bli så liten att det enligtmin mening inte finns tillräcklig anledning att över huvud taget ändra dessa. Jagförordar alltså att någon saklig ändring i om formen för äktenskapsingående inte genomförs. Det väsentliga i detta sammanhang är emellertid atträttsreglerna kan utformas så att de tillfredsställer både dem som vill gevigseln en ceremoniell prägel och dem som viU kunna gifta sig helt utanceremonier. Detta syfte kan tillgodoses utan lagändring, nämligen genom att deti Kungl. 1973: 32 104 föreskrifterom borgerUg vigsel upptas ett förenklat alternativ till det nuvarandeborgerliga vigselformuläret. Detta alternativ bör inte innehålla mer än de förvigseln konstitutiva moment som anges i GB, nämligen vigselförrättarens frågatill partema om de vill ingå äktenskapet, partemas samtycke till detta samtvigselförrättarens förklarande av parterna som äkta makar. Det enklareformuläret bör användas, om parterna särskUt begär det. Ett problem som skulle ha fått sin lösning med denform för äktenskapets ingående som de sakkunniga föreslår är frågan om prästsvigselskyldighet. Enligt gäUande lag är församlingspräst skyldig att viga omnågon av de trolovade tillhör församlingen. Vissa präster anser emeUertid attdet strider mot kyrkans lära att viga frånskilda så länge maken i det upplöstaäktenskapet ännu lever. Önskemål om ändringar i gäUande regler har framförts iolika sammanhang. a. har frågan behandlats vid flera kyrkomöten och föranlettframställningar till Kungl. Maj:t med begäran om lagändring. Senast anhöll 1970års kyrkomöte hos Kungl. Maj:t om snara åtgärder för att avhjälpa deolägenheter som var förbundna med den nuvarande ordningen (kyrkolagsutskottetsbetänkande : 6, kyrkomötets skrivelse 1970: 4). Även ett annat problemrörande reglerna om kyrklig vigsel skulle ha fått sin lösning om de sakkunnigasförslag hade genomförts. F. n. får kyrklig vigsel äga ram dels inom , dels inom annat trossamfund, om Kungl. Maj:t har medgett att vigsel fårförrättas inom samfundet. I båda fallen föratsätts dock att någon av detrolovade tillhör det samfund inom vilket vigseln skall äga rum. harår 1971 anslutit sig tUl ett genom en motion framfört förslag att dessa reglerändras så att vigsel av svenska medborgare får förrättas inom svenska kyrkanoch annat kristet trossamfund, även om ingen av de trolovade tillhörvigselförrättarens eget samfund, dock under förutsättning att en av dem tillhörnågot kristet samfund. För en sådan ändring sades framför allt tala den strävantill ekumenisk samhörighet som präglar eller bör prägla de kristna samfunden(LU 1971: 5, rskr 1971: 47). Frågan om ändrade regler för kyrkligvigselförrättares behörighet och skyldighet att förrätta vigsel kan inte lösasnu. Den berör, såvitt gäller , regler som är av kyrkolags naturoch därför inte kan ändras utan kyrkomötets hörande. Något kyrkomöte skall inteäga rum . Frågan får därför beredas ytterligare med sikte på att förslag iämnet senare skall kunna läggas fram för och kyrkomötet. För egen delvill jag emellertid anföra följande principiella synpunkter. Giftermålsbalkenbör i fråga om kyrklig vigsel inte innehålla några särskilda föreskrifterutöver regler om vem som är behörig att förrätta sådan vigsel.Vigselbehörigheten bör inte vara begränsad på det sätt att vigselförrättare ärbehörig att viga endast under förutsättning att de som vill ingå äktenskapeller någon av dem tillhör visst samfund. Prop.1973: 32 105 inteheller reglera frågan om skyldighet för viss präst i attförrätta kyrklig vigsel. Den bestämmelse som ålägger församlingsprästernasådan skyldighet bör alltså utgå. Däremot bör innehållabestämmelser som garanterar att de som önskar gifta sig alltid kan få borgerligvigsel. Statsmaktema bör svara för att sådan möjlighet föreligger genom atttillhandahålla ett väl utvecklat system med borgerliga vigselförrättare, somkan stå till tjänst även utanför ordinarie arbetstid. Jag avser att senare taupp frågan om erforderliga föreskrifter i detta syfte. Sammanfattningsvis förordar jag således att någrasakliga ändringar inte nu görs i om formerna för ingående aväktenskap. På grund av förslaget om upphävande av bestämmelserna om trolovningföreslår jag dock vissa redaktionella ändringar i GB:s vigselkapitel. Vår gällande rätt innebär att makar som är ense omatt skUjas därför att söndring uppkommit i deras äktenskap har rätt att fåäktenskapet upplöst. Först måste emellertid medling eller åtminstone försöktill medling äga rum. Därefter döms på ansökan av makarna tUl hemskUlnad.Under hemskillnadstiden, som varar , måste makarna leva åtskilda.Återupptar de samlevnaden förfaller hemskillnaden. När hemskUlnadsåret löpt utkan vardera maken utverka dom på äktenskapsskiUnad. Därmed blir äktenskapetdefinitivt upplöst. Make har också möjlighet att utverka dom påhemskUlnad mot andra makens bestridande. Hemskillnad kan sålunda utverkas avena maken, om det har uppstått djup och varaktig söndring mellan makarna ochdet inte ändå skäligen kan fordras att de fortsätter samlevnaden. Vidare gälleratt, om ena maken har gjort sig skyldig till grov försummelse av sina pliktermot andra maken eller barnen eller om han är "hemfallen åt missbruk avrusgivande medel" eller för ett "lastbart liv", den andra makenhar rätt till hemskillnad, såvida det inte ändå skäligen kan fordras attmakarna fortsätter samlevnaden. I samtliga dessa fall måste medling ellermedlingsförsök ha ägt rum. I vissa fall kan make få äktenskapsskUlnad utanföregående hemskillnad. Detta gäller om makarna lever åtskUda på grund avsöndring , om andra maken utan giltig orsak har undandragitsig samlevnaden under eller är försvunnen , omandra maken har gjort sig skyldig till tvegifte eller äktenskapsbrott, utsattsin make för fara att bli smittad av könssjukdom, gjort sig skyldig tiUmisshandel eUer vissa andra brott mot maken eUer barnen, blivit dömd tillfrihetsstraff av viss längd, missbrukar rusgivande me- 1973: 32 106 del eller lider av sinnessjukdom, I dessa fall behövermedling inte föregå dom på äktenskapsskillnad. Flera av bestämmelserna omomedelbar äktenskapsskillnad liksom också vissa andra regler iäktenskapslagstiftningen bygger på att domstolarna skall pröva om någon avmakarna bär den huvudsakUga skulden till att söndring har uppstått mellan dem. upplöstes 13 682äktenskap efter dom på hemskillnad. Dom på äktenskapsskillnad utan föregåendehemskillnad meddelades i 1 983 fall. Den vanligaste anledningen tilläktenskapsskillnad utan föregående hemskillnad var äktenskapsbrott (1 406 fall)och den därnäst vanligaste särlevnad under på grund av söndringmellan makama (465 fall). De sakkunniga föreslår betydandeändringar i det gällande regelsystemet. Ändringarna innebär i sina huvuddragföljande. Medlingen blir helt frivillig. Deolika grunderna för omedelbar äktenskapsskiUnad upphävs så när som på ett parundantag. Någon prövning av vem som bär skulden till äktenskapets upplösningskall inte i något fall ske. Är makar ense om att skiljas kan de fåäktenskapsskillnad . Har de gemensamt vårdnaden om barn ,får de emellertid avvakta dom på äktenskapsskillnad under en betänketid på minstett halvt och högst från det ansökan om äktenskapsskillnad gjordes.Betänketid skall också löpa om makarna inte är ense i skillnadsfrågan. Underbetänketiden behöver makarna inte leva isär. Under remissbehandlingen har detvisat sig råda nära nog total enighet om att medlingen skall vara frivUlig,att de olika grunderna för omedelbar äktenskapsskillnad skall i huvudsakupphävas och att någon prövning av skuldfrågan inte skall ske. Det storaflertalet remissinstanser accepterar också att hemskillnadsinstitutet ersättsav ett betänketidssystem. För egen de! vill jag till enbörjan uttrycka min tillfredsställelse över att så stor enighet har visat sigråda om de principiellt sett mycket betydelsefulla ändringar de sakkunniga harförordat. Jag vill vidare som ett allmänt omdöme om förslaget anföra att detöverensstämmer väl med den grundsyn som enligt min mening bör prägla en modemäktenskapslagstiftning, nämligen att äktenskapet skall vara en form för frivUligsamlevnad mellan två självständiga personer och att intresset av stabilitet ifamiljebildningen inte bör tUlgodoses genom lagregler som inskränker makarnasrätt att få äktenskapet upplöst. Den kanske främsta praktiska förtjänsten hosde föreslagna reglerna är att domstolarna vid sin handläggning av skilsmässomålinte behöver gå in på prövning av frågor om hur makama har betett sig motvarandra. Jag är alltså positivt 1973: 32 107 inställd till de sakkunnigas förslag och kan i alltväsentligt ansluta mig till det. Efter dessa allmänna synpunktervill jag gå närmare in på frågan hur skilsmässoförfarandet bör gestaltas. 5.3.2 Medling och familjerådgivning Medling eller åtminstone försöktill medling måste enligt gäUande lagstiftning ha ägt rum innan mål omhemskillnad får tas upp av domstol. Normalt företas medlingen i omedelbaranslutning till talans väckande eUer med andra ord vid en mycket sen tidpunkt,då makarna eller åtminstone den ena av dem redan har bestämt sig för attskiljas. Redan det förhållandet att medlingen är obligatorisk är ägnat att göramakarna negativt inställda till den. Dessutom kan medlingen lätt upplevas bådesom en onödig formalitet och som ett opåkallat intrång i personligaangelägenheter. Visserligen kan en medling ibland leda till att makarna tillsvidare avstår från att fullfölja skUsmässan. För sådana fall torde emellertidett obligatorium vara onödigt. Enligt min mening väger nackdelarna med dennuvarande obligatoriska medlingen tyngre än fördelarna. Jag biträder därför ilikhet med flertalet remissinstanser de sakkunnigas förslag att denobligatoriska medlingen avskaffas. Vad jag nu har anfört innebärgivetvis inte att jag anser det opåkallat att samhäUet ställer resurser tUlförfogande för att hjälpa makar att komma till rätta med sinasamlevnadsproblem. Tvärtom anser jag att det är viktigt att så sker, eftersomman därigenom i många fall bör kunna förebygga förhastade skilsmässor. Hjälpenbör emellertid ges på frivillig bas och helst på ett tidigare stadium än då enskilsmässa är förestående. De sakkunniga förordar att den nuvarandemedlingen ersätts av en frivillig familjerådgivning. De framhåller somangeläget, att den statsunderstödda kommunala och landstingskommunalafamiljerådgivningen byggs ut, så att sådan rådgivning kan erbjudas över helalandet. Dessa synpunkter har vunnit anslutning från remissinstanserna. Jag delar de sakkunnigasuppfattning att familjerådgivningen på flera sätt är överlägsen medlingen sominstrument att förebygga förhastade skilsmässor. De personer som är sysselsattainom familjerådgivningen har särskUd utbUdning för dessa uppgifter, och tillverksamheten är knutna konsulter med kompetens på speciella områden.Familjerådgivningen försöker göra sina insatser på ett så tidigt stadium sommöjligt. Den är, till skUlnad från den nuvarande medlingen, inte ensidigt inriktadpå att försöka förmå makarna att fortsätta samlevnaden utan har till syfte atthjälpa dem till en bättre insikt i sin totala situation och om konsekvensernaav olika tänkbara sätt att lösa en uppkommen konflikt. När det gäller frågan om enutbyggnad av familjerådgivningsverksamheten vill jag först nämna attsocialstyrelsen i sitt remissyttrande upplyst att det enligt av styrelsengodkända planer finns 27 familjeråd- Prop.1973: 32 108 givningsbyråer.TUl vissa av dessa byråer är knutna filialmottagningar, f. n. 19 stycken.Antalet kuratorer uppgår till 72, och dessutom är till verksamheten knutna 72 konsulter,varav 41 psykiatriska och 31 gyne-kologiska konsulter. besöktecirka 7 400 personer famil-jerådgivama. Cirka 800 besökte psykiatrisk konsultoch cirka 1 975 gynekologisk konsult. F. n. saknas emellertid ellerlandstingskommunal famUjerådgivning i fem landstingsområden. I andralandstingsområden är verksamheten koncentrerad till en eller två tätorter.Även om den kommunala och landstingskommunala familjerådgivningen i viss månkompletteras av de familjerådgivningsbyråer som har församling, kyrkligsamfällighet eller ekumenisk förening som huvudman, står det likväl klart attdet inte är möjligt att göra en så omfattande utbyggnad avfamiljerådgivningen att den helt kan ersätta den nuvarande medlingen.Socialutredningen har till uppgift att lägga fram förslag rörandefamiljerådgivningens framtida utformning och organisation och den kommer därvidatt ta upp frågan om behovet av ökade resurser för familjerådgivningen. TUlsvidare får, som de sakkunniga har förordat, systemet med särskUda medlarebehållas vid sidan av familjerådgivningen. Medlarnas verksamhet bör fåkaraktären av en social service vilken erbjuds dem som önskar anlita den. De sakkunniga förordar att en frivUlig medlinginnehållsmässigt närmas till familjerådgivningen. Syftet med medlingen skallenligt de sakkunniga vara att utjämna motsättningarna mellan makama genom atthjälpa dem att nå fram till en djupare insikt om situationen och konsekvensernaav olika tänkbara lösningar på deras konflikt. En fortsättning av äktenskapetbör inte nödvändigtvis vara den lösning som ges företräde framför andra. Desakkunniga föreslår vidare att samtliga medlare skall utses genom särskUtförordnande. Detta innebär bl. a, att den nuvarande ordningen med automatisk behörighetför vissa kyrkliga befattningshavare avskaffas. Det skall enligt förslagetfinnas minst två m.edlare i varje kommun och dessa skall utses, inte som f. n.är fallet med de borgerliga medlarna av domstolen, utan av . Med den inställning jag har att familjerådgivningenär överlägsen medlingen när det gäller att förebygga förhastade skUsmässor harjag ingenting att invända mot att medlingen innehåUsmässigt närmas tillfamiljerådgivningen. Medlingen kan inte betraktas som någon specifikt kyrkligangelägenhet och det nuvarande systemet med kyrkliga medlare bör därföravskaffas. Jag är inte heller beredd att, såsom ifrågasatts underremissbehandlingen, föreslå en uttrycklig regel om att en av de två medlarnaskall vara präst i . Däremot kan det vara lämpligt att man vidutseende av medlare ser tUl att en av dem är förtrogen med religiösaföreställningar kring äktenskapet och familjelivet. Vad angår förslaget attmedlare skall utses av länsstyrelserna i stället för av domstol vUl jagframhålla, att länsstyrelse synes ha bättre möj- Prop.1973: 32 109 ligheterän domstolarna att verka för en samordning mellan famUje-rådgivningen ochmedlingsverksamheten. Det finns enligt min mening inte anledning att, som Sveahovrätt har ifrågasatt, behålla möjligheten för domstol att utse särskUdmedlare, om medlingen görs frivilUg. De av de sakkunniga föreslagna ändringarnaav medlingsverksamheten synes mig alltså väl avvägda och jag ansluter mig tUlförslaget på denna punkt. Bådefamiljerådgivning och medUng får med mitt förslag karaktären av en socialservice som samhället erbjuder inom ramen för den allmänna familjepolitiken.Familjerådgivning avser samlevnadsproblem över huvud taget och är inte begränsadtill konflikter i äktenskapen. Även medlare bör enligt min mening kunnabehandla samlevnadskonflikter mellan personer som inte är gifta med varandra.Med hänsyn härtiU och till att det skall vara helt frivilligt att anlitafamiljerådgivning och medling hör bestämmelserna härom inte hemma i GB.FamUjerådgiv-ningsverksamheten bör tUls vidare regleras endast i samma form somnu, dvs. genom kungörelsen om statsbidrag till försöksvis anordnad familjerådgivning.I fråga om medling fordras vissa bestämmelser i särskild lag. Härtillåterkommer jag i specialmotiveringen. Obligatoriskbetänketid eller rätt till omedelbar äktenskapsskillnad Den nuvarande ordningen med hemskiUnad sominledning tiU äktenskapets upplösning ger makarna tillfälle att var för sig överväga, om den planerade skilsmässan verkligen bör komma tillstånd. I viss utsträckning leder dessa överväganden otvivelaktigt tUl attmakarna avstår från skUsmässa och återupptar samlevnaden. Ungefär 25 procentav hemskillnaderna fullföljs aldrig genom äktenskapsskillnad. Detta innebärdock inte detsamma som att makama i vart fjärde hemskillnadsfall beslutar attåteruppta samlevnaden. I dessa ingår nämUgen fall då endera maken dörinnan äktenskapsskUlnad meddelas eller makarna får äktenskapsskillnad på annangrund än att de har varit hemskilda eller makama fortsätter att levaåtskilda men inte biyr sig om att fullfölja hemskillnaden genom att begäraäktenskapsskUlnad.