prop · FW03185 · 1973-12-31 00:00:00 — För tydlighetens skuU har i 22§ första stycket 2 valts en lösning efter förebild av jävsbestämmelsen i 4 § Iförvaltningslagen. Med ägare bör jämställas den som innehar en väsentUg andel iett företag och som har ett väsentligt inflytande över förelagels verksamhet(jfr 11 § förmånsrättslagen, 1970:979). Uttrycklig föreskrift härom har inteansetts nödvändig. Det falletall en juridisk person tillhandahåUer utrustning för räddningstjänst som avseratt skydda en delägare som har ett väsentligt inflytande över den juridiskapersonens verksamhet eller egendom som en sådan delägare äger eUer innehar haransetts vara av endast teoretiskt intresse. Del har därför inte ansettsnödvändigt all i första stycket 3 föreskriva att ersättning inte skall utgä isädana situationer. I detta sammanhang bör anmärkas att ersättning enligt 1921§§ inte kan utgå lill huvudman för brandkår e. d. som avses i 6 § första stycket.När endast en industribrandkär som inte ingår i kommunens brandstyrka utförräddningsarbete, är enligt vad jag har anfört i den allmänna motiveringen intefråga om räddningstjänst i lagens mening. Om en sådan industribrandkärtillsammans med kommunens brandstyrka deltar i räddningsarbete, blirindustribrandkärens huvudman berättigad till ersättning pä samma sätt som enannan juridisk person som har tillhandahållit utrustning för räddningstjänst.Om annat inte följer av de föreskrifter som redovisas i det följande, kanvidare personalen i industribrandkåren bli berättigad till ersättning pä sammasätt som annan personal som friviUigt eller pä grund av tjänsteplikt deltar iräddningstjänst. Av föreskriften i 22 § första stycket 4 följer attersättning enligt nya brandlagen inte kan utgå exempelvis till krigsmaklen förmilitär hjälp, till civilförsvaret för utrustning som har ställts tillförfogande enligt förordnande av Kungl. Maj:t eller med stöd avcivilförsvars- kungörelsen eller lill polisen när polisen har deltagit iräddningstjänst på grund av sina skyldigheter enligt polisinstruktionen.Ersättning kan inte heller utgä tUl militär personal som deltar på grund avbeslut om att mUitär hjälp skaU lämnas, till polispersonal som deltar ienlighet med sina skyldigheter enligt poUsinstruktionen eller till personalinom kustbevakning som deltar i sädan räddningstjänst som enligtföreskrift i instruktionen för ankommer på verket. Däremot kanersättning utgä till civilförsvarspersonal som deltar frivilligt eller som lasi anspråk enligt brandlagens tjänstepliktsbestämmelser. Vad jag nu har sagtutgör självfallet inte hinder mot att föreskriver attersättning skaU utgå för utlåning av utrustning i andra fall än som nyssnämnts. Jag avser att föreslå Kungl. Maj:l att föreskrifter meddelas omersättning frän annan huvudtitel än försvarshuvudtiteln till krigsmakten förmihtär hjälp. Enligt kungörelsen (1961:564) om ersättning av statsmedel förmedverkan i flygräddningstjänst kan ersättning av statsmedel utgä förkroppsskada, skada pä kläder m. m. saml för tillhandahållande avtransportmedel, redskap eUer annan förnödenhet. Den som är berättigad tilleller har fått ersättning av annan kan inte fä ytteriigare ersättning avstatsmedel enligt kungörelsen (5 §). Till den del flygräddningstjänsl avserverksamhet pä eUer i närheten av haveriplats innefattas den enligt vad jag haranfört i den allmänna motiveringen i begreppet räddningstjänst enhgt nyabrandlagen. Den omständigheten att kommunerna alltså är skyldiga att ingripavid flygplanshaveri har emeUertid inte ansetts böra medföra skyldighet förkommun att utge ersättning till annan medverkande. Bestämmelsen i 22 § andra stycket avser inte ersättningför kroppsskada. Frågan om och i vilken män en skadelidande har rätt att vidsidan av annan ersättning fä ersättning av statsmedel pä grund av personskadabör, i likhet med vad som gäUer enligt ersättningskungörelsen, bedömas efter deprinciper som tillämpas inom yrkesskadeförsäkringen. Med avtal avses i andrastycket främst försäkringsavtal. När det gäller skada på egendom som tillhörpersonal i brandkår som kommunen har satt upp, torde kommunen i allmänhet varaskyldig alt utge ersättning enligt tjänsteavtalet. Motsvarande kan vara falletnär egendomen tillhör personal i annan brandkär e. d. som avses i 6 § förstastycket. Den i vars intresse ett räddningsingripande har gjorts kan vidare varaskyldig att utge ersättning till anställda som har deltagit iräddningstjänsten. Utöver föreskrifter av det slag som jag har nämnt i detföregående avses Kungl. Maj:t eller myndighet som Kungl. Maj:t bestämmermeddela föreskrifter om vilken myndighet som skall pröva ersättningsanspråk motstatsverket enligt 19 och 20 §§ och om handläggningen av ersättningsärendena. Utöver föreskrifter som motsvarar och i sak överensstämmermed 14 § brandlag innehåller paragrafen en föreskrift som ger länssty- reisen befogenhet att meddela vitesföreläggande gentemotden som underlåter att hålla beredskap som har ålagts honom med stöd av 15 §.Enligt föreskrift som tas in i 8 § 3 mom. brandstadgan skall det ankomma päbrandchefen att övervaka att åläggande enligt 15 § brandlagen efterlevs. Delblir alltså i första hand genom anmälan av brandchefen som kanantas fä kännedom om att nägon eftersätter sin skyldighet att hälla beredskap. Enligt denna paragraf kan straffansvar utkrävas iväsentligen samma utsträckning som enligt 16 § 1962 ärs brandlag. Den som tillhör brandkår eller sädan brandkår m. m.som avses i 6 § första stycket eller brandvärn kan enligt första stycket 1dömas tUl böter, om han har kallats att delta i övning med brandstyrkan eller iräddningstjänst men uteblir utan giltigt skäl. Föreskriften är tillämplig ocksåi fall som avses i 8 § eller 12 § första stycket. Såvitt gäller deltagande iräddningstjänst avser föreskriften ocksä den som är tjänstepliktig enligt 10 §första stycket eller på grund av beslut enligt 12 §. Den straffsanktioneradelydnadsplikten enligt första stycket 2 har ansetts böra gälla endast gentemotbrandchef, annat brandbefäl och den som utövar befälet pä grund avöverenskommelse som avses i 9 § eller på grund av beslut enligt12 § första stycket. Med annat brandbefäl avses därvid vice brandchef, befäl ibrandkär som kommunen själv har satt upp samt befäl hos annan brandkår m. m.som avses i 6 § första stycket. Det anförda innebär att nägonstraffsanktionerad lydnadspUkl enligt denna punkt inte föreUgger gentemotexempelvis polisbefäl eller befäl i flygplalsbrandkär som inte är bunden avavtal enligt 6 § första stycket. Härvid bortses naturligtvis från det falletatt en sådan tjänsteman utöver befälet enligt överenskommelse som avses i 9 §eller på grund av beslut enligt 12 § första stycket. I fråga omförsta stycket 5 vUl jag hänvisa till vad jag har anfört om första stycket1. Den som genom "falsklarm" har åstadkommitbrandstyrkas utryckning eller samling skall enligt andra stycket liksomhittills vara skyldig att ersätta kostnaderna. När utryckningen varit påkalladär, som jag har anfört i den allmänna motiveringen, varken den som har orsakatden händelse som föranleder utryckningen eller den i vars intresse ingripandetgörs skyldig att ersätta kostnaderna. Brandinspektionenanför i sin skrivelse att ersättningsskyldighet f. n. torde föreligga endastvid uppsåtligt falsklarm. Det förekommer emellertid i betydande omfattning attautomatiska larm i fabriker och liknande anläggningar utlöses i samband med t.ex. svetsningsarbete. Detta sker ibland ulan att någon kan lastas för delinträffade. är anledningen emellertid en försummelse av arbetsgivaren eUernågon anställd. Enligt brandinspektionen är det önskvärt all kommunerna ocksä i sådana situationer fär rätt till ersättning för de onödigakostnaderna. Remissinstansernas inställning till förslaget är splittrad.Svenska brandförsvars-föreningen anser att en rätt för kommunerna tillersättning i sådana situationer som brandinspektionen avser skulle kunna fåfarliga konsekvenser. En föreskrift om sådan ersättningsrält skulle kunna ledatill att larmanordningar installeras i minskad omfattning eller kopplas bortunder arbetstid. Enligt brandförsvarsföreningen skulle det vidare vara svårtalt skilja ut de fall där ersättning bör utgå. Av de skäl som brandförsvarsföreningen har anfört har iandra stycket angetts att straff och skyldighet att ersätta kostnaderna följerendast när nägon uppsåtligen och utan giltigt skäl har åstadkommil brandstyrkasutryckning eller samling. Genom föreskriften i tredje stycket haransvarsbestämmelserna i första stycket i viss utsträckning gjorts tillämpligaockså på räddningstjänst som ankommer på kustbevakning. Denna paragraf saknar motsvarighet brandlag. Enmotsvarande bestämmelse finns däremot i 11 § alomskyddslagen. 26 och 27 §§ Dessa paragrafer överensstämmer i sak med 15 resp. 17 § brandlag. Den nya lagstiftningen avses träda i kraft den I juli1974. Bestämmelserna om fortsatt tillämpning av brandlag torde intefordra nägon kommentar. Vissa särskilda övergångsfrågor behandlas ispecialmotiveringen till kungörelsen om ändring i brandstadgan. Förslaget till kungörelse om ändring i brandstadgan(1962:91) 2§ Enligt 1 § brandstadgan skall brandordning finnas förvarje kommun. I brandordningen tas in de bestämmelser som, utöver vad somföreskrivs i brandlagen och brandstadgan, behövs för ordnande av brandförsvareti kommunen. Brandordningen antas enligt 2 § brandstadgan av kommunfullmäktige.Fullmäktiges beslut skall underställas prövning. Vid fastställelseprövningenhar att antingen fastställa brandordningen utan andra ändringarän redaktionella justeringar som saknar saklig betydelse eller att vägra fastställelse.Om fullmäktige inte antar brandordning med innehåll som ansererforderligt, får själv förordna i ämnet. I sådant fall skalllänsstyrelsens Prop, 1973:185 202 beslut underställas Kungl. Närbrandordning har fastställts, skall införa meddelande därom i länskungördserna. Brandinspektionen anför att det har visat sig att bådesakliga och formella felaktigheter ganska ofta finns i brandordningarna.Sädana felaktigheter skulle kunna undvikas genom en förhandsgranskning av brandinspektionen. En sådan granskning blir ännu mer angelägen, om länsbrandin-spektörsorganisationentas bort. Efter den blir antalet kommuner inte större än attbrandinspektionen bör kunna inom rimlig lid granska brandordningarna frän bådesaklig och formell synpunkt. Brandinspektionen föreslär därför att detföreskrivs att yttrande skall inhämtas från brandinspektionen, innanlänsstyrelsen beslutar om fastställelse. Det föresläs vidare attbrandordningen i dess helhet och inte bara meddelande om fastställdsebeslutetskall tas in i länskungörelserna. Flertalet remissinstanser avstyrker förslaget om attbrandinspektionens yttrande alltid skaU inhämtas i ärende om fastställelse avbrandordning. Enligt i skulle en föreskrift om attsådant yttrande skaU inhämtas tynga fastställelseförfarandet i onödan. Om länsbrandinspektörernaavskaffas, kommer yttrande från brandinspektionen ofta att behöva inhämtas.När tveksamhet om brandordningens riktighet inte föreligger, bör det enligtlänsstyrelsen vara tiUräckligt att den tjänsteman hos brandinspektionen somskall biträda bereds tillfälle att granska brandordningen.Länsstyrelsen anser att det bör ankomma pä att avgöra om ettformellt yttrande från brandinspektionen skaU inhämtas. , som ocksä avstyrker förslaget,anför att flertalet brandordningar är utformade i enlighet med de exempel påbrandordningar som brandinspektionen har utarbetat i samråd medkommunförbundet. När ny lagstiftning pä grundval av räddningstjänstutredningensförslag träder i kraft, måste samtliga kommuner anta nya brandordningar. Även ornantalet kommuner då är mindre än f. n., kommer brandinspektionensarbetsbelastning, om yttrande från inspektionen alllid skall inhämtas, att bliså stor att fastställelseförfarandet kommer att fördröjas. Brandinspektionensförslag tillstyrks av tre kommuner samt, för det fall att länsbrandinspektörernaavskaffas, av i och . åberopar de erfarenheter av nuvarande ordning sombrandinspektionen redovisar och del minskade antalet kommuner. Skyldighet attinhämta yttrande från brandinspektionen bör enligt riksförbundet inteföreligga, när det bara är fräga om en ändring eller ett tillägg som inteinnefattar väsentlig avvikelse frän vad som har gällt tidigare. Bara tväremissinstanser, i och kommun, avstyrkerförslaget att brandordningarna skall tas in i länskungörelserna. Länsstyrelsenanför att länskungörelsernas betydelse som informationskälla är obetydlig. Enligt vad jag har föreslagit i det föregående skall det även i fortsättningen vara en uppgift för den centralamyndigheten - statens brandnämnd att till ledning för kommunerna utarbetaexempel pä brandordningar. En viktig uppgift för de tjänstemän hos brandnämndensom enligt mitt förslag skall ersätta länsbrandinspektörerna blir att biträdalänsstyrelserna i ärenden om fastställelse av brandordning eller av väsentligändring i brandordning. För dessa tjänstemäns medverkan bör självfaUet intekrävas att ärendet remitteras till brandnämnden. Jag anser all länsstyrelsernaliksom bör kunna avgöra om därutöver formellt ytrande från dencentrala myndigheten bör inhämtas. Anledning att inhämta sådant yttrande kanföreligga t. ex. när de tjänstemän som deltar i beredningen hos länsstyrelsenpä nägon väsentlig punkt har olika uppfattning om vad brandordningen börinnehålla. Pä grund av det anförda har det inte ansetts nödvändigt ellerlämpligt att i 2 § föreskriva alt yttrande från brandnämnden skaU inhämtas iärende om fastställelse av brandordning. I enlighet med brandinspektionens förslag har i 2 § andrastycket föreskrivits att beslut om fastställelse av brandordning och självabrandordningen och inte som bara meddelande om beslutet skallpubliceras. En sådan ordning föreslås också i belänkandet (SOU 1973:23) Bättreöverblick över lagar och andra bestämmelser (s. 137). I 4 § tredje stycket har gjorts de ändringar som föranledsav att kommunernas uppgifter enligt mitt förslag vidgas till att omfatta ocksäannan räddningstjänst än brandsläckning samt följdändringar till 6 § nyabrandlagen. Denna paragraf är ny. Den anknyter till 1 § tredje stycketoch 2 § nya brandlagen. Äv dessa bestämmelser framgår att kommunerna inte ärskyldiga att till sjöss eller i kustvattnen, eller vidtaåtgärder för att avvärja eller begränsa skada till följd av oljeutflöde e. d.Kommunerna är dock skyldiga att vidta sådana åtgärder i hamn. I förevarandeparagraf anges hur det område som omfattas av kommunens skyldigheter skaUbestämmas i det enskilda fallet. När området bestäms, bör hänsyn tas till deskäl som ligger till gmnd för ställningstagandet att oljebekämpning i hamnskall ankomma på kommunen och inte på kustbevakning, nämligen attdet skuUe innebära en stor belastning på övriga verksamhet omkustbevakningen fick ansvaret för oljebekämpningen i hamnarna samt attbekämpningsarbetet i hamn ofta kan ske frän land eller med anlitande avsmåbåtar. Det bör ocksä övervägas om ifrågavarande område bör stämma överensmed giltighelsomrädet för hamnordning eller hamntaxa (jfr 2 § kungörelsen, 1950:153, med vissa tillämpningsföreskrifter lill förordningen, 1874:26 s. 11, angående hamnordningar och andraordningsföreskrifter för allmänna hamnarna i riket). Eftersom helt andrasynpunkter är avgörande när hamnordningsomräde eller hamntaxeområde bestäms,torde en sådan enhetlighet emeUertid sällan kunna uppnäs. Prövningen av om kommunen har avgränsat området på ettlämpligt och rimligt sätt kommer att ingå i prövning av om enunderställd brandordning kan faststäUas. Någon uttrycklig föreskrift om attlänsstyrelsen bör inhämta yttrande i ärendet från generaltullstyrelsen ellerchef för kustdistrikt har inte ansetts nödvändig. 1 detta sammanhang vill jag erinra om att det föromfattningen av kommunens skyldigheter i de hänseenden som är i fråga ärutan betydelse om hamnen innehas av kommunen eller av t. ex. ett enskilt bolagsamt om att enligt 15 § nya brandlagen under vissaförutsättningar kan ålägga bl. ägare eUer innehavare av hamn att hållaberedskap med personal och utrustning. Ändringarna i 5 § torde inte fordra någon kommentar. I 7 § 1 och 2 mom. stäUs krav på viss formell kompetens ifråga om bl. a. brandchef, vice brandchef, brandmästare och brandförman. är efter bokstaven tillämpliga också på befäl i brandkärsom är brandkår endast pä grund av föreskriften i 4§ sista punkten1962 ärs brandlag om att brandkär som enligt släckningsavlal skall lämna släckningshjälpanses som brandkär. Detta framgår bl. a. av föreskriften i 7 § 2 mom.andra stycket brandstadgan om "övrigt deltidsanställt befäl vid kommunalbrandkår". När det gäller befäl i sådant räddningsorgan eller kommunaltverk som avses i 6 § första stycket nya brandlagen blir det naturligtvis iregel inte aktuellt att tillämpa kompetensföreskrifterna i 7 § I och 2 mom.Anledning saknas självfallet att i brandordningen beteckna sådant befäl sombrandmästare, brandförman osv. Föreskriften i 7 § 3 mom. om att brandordningenskall innehålla bestämmelser om den kompetensnivå som fordras för kommunensbrandbefäl fär däremot praktisk betydelse också i fråga om brandbefäl av dettaslag. De kompetenskrav som på grund av 7 § 3 mom. anges i brandordningen prövasav vid fastställelseprövningen. Vad jag nu har anfört har inteföranlett nägra ändringar i 7 §. De ändringar som gjorts i paragrafen föranledsav mitt förslag att statens brandskola, som f. n. är en självständig myndighet,skall inordnas i statens brandnämnd. Det har inte ansetts vara lämpligt attgöra motsvarande ändringar i 34 § 2 och 3 mom. Enligt 8 § 1 mom. brandstadgan utövar brandchefen, närmastunder brandstyrelsen, ledningen av kommunens brandförsvar. I 8 § 1 4 mom. gesföreskrifter om vad som ankommer på brandchef och vice brandchef. I 2 mom. 1 har ordet brandförsvaret för tydlighetens skullbytts ut mot räddningstjänst och förebyggande åtgärder mot brand. Ordetbrandberedskap i 2 mom. 3 har bytts ut mot beredskap med personal ochutrustning. Härigenom behålls anknytningen till 5 § där det föreskrivs attkommun skall hålla sådan beredskap att första utryckning för räddningstjänstkan ske inom en efter kommunens förhållanden godtagbar tid. I enlighet medräddningstjänstutredningens förslag, vilket remissinstanserna har lämnat utanerinran, har de nuvarande föreskrifterna i 8 § 2 mom. 4 och 5 utgått.Brandchefens uppgift enligt nuvarande 2 mom. 4 kan i allt väsentligt härledasur föreskriften i 2 mom. 3. I en ny fjärde punkt anges att brandchefen svararför planläggningen av räddningstjänsten. I fråga om denna uppgift hänvisas tiUvad jag har anfört i den allmänna motiveringen. Som jag har angett redan i specialmotiveringen lill 23 §brandlagen föreskrivs i 8 § 3 mom: brandstadgan att brandchefen skall övervakaatt åläggande som har meddelats med stöd av 15 § brandlagen eflerlevs. Av 25 §brandstadgan följer att brandchefen för fullgörande av bl. a. dennatillsynsuppgift äger tillträde till byggnad och annan anläggning. Den ändring som har gjorts i 8 § 4 mom. har föreslagits avbrandinspektionen och tUlstyrkts av så gott som samtliga remissinstanser somhar yttrat sig över förslaget. En motsvarighet till 9 § I mom. brandstadgan har tagits ini 9 § nya brandlagen. Vid katastrof skall enligt 12 § nyabrandlagen överta ledningen och förordna särskild befälhavare förräddningstjänsten på olycksplatsen. Som jag har anfört i den allmännamotiveringen behövs inte därutöver en bestämmelse som ger länsstyrelsenbefogenhet att utse särskUd befälhavare vid större bränder. På grund häravföreslås att 9 § 1 och 2 mom. brandsladgan upphävs. Ändringarna i 9 § 3 och 4 mom. torde inte fordra nägonkommentar. föreslär att 10 § upphävs och remissinstans-sernahar inte haft något att erinra mot förslaget. Jag har inhämtat att sädanafrågor som avses i 10 § regelmässigt regleras genom avtal. 10 § kan därförupphävas. Utredningen anser att grundregeln för alarmering av delokala räddningsorganen alltjämt bör vara densamma som gäller för brandalarme-ringen,nämligen att räddningsorganet skall ha tillgång till en ständigt bemannad alarmeringscentral,som kan ta emot ingående larm och utlösa utgående larm. Det finns enligtutredningen anledning att anta all samarbetet mellan kommunerna för alt tillskäliga kostnader tUlgodose delta kan underlättas om alarmeringen samordnasinom länet. Utredningen föreslår därför att i princip inom varje län inrättasen gemensam länsalarmeringscentral, genom vilken all alarmering inom länetskall ske. I första hand bör alarmeringen av de kommunala räddningsorganen samtav ambulans- och jourtjänsten inom den medicinska sektorn samordnas på dettasätt. Jag kan ansluta mig till utredningens förslag, som i stortsett har tUlstyrkts av remissinstanserna. Jag vill emellertid erinra omstatsmakternas beslut (prop. 1972:129, TU 1972:20, rskr 1972:329) omgodkännande av ell avtal mellan . ochLandstingsförbundet om bildande av ett särskUt bolag, , föratt bygga upp och driva alarmeringscentraler för alarmering av i första handprimärkommunala och landstingskommunala hjälporgan. Genom bolagets verksamhetkommer räddningstjänstutredningens förslag att kunna genomföras. Förevarandeparagraf har utformats med hänsyn härtill. Jag vill betona att det ärangeläget att länsstyrelserna vid prövningen av brandordningarna övertygar sigom att kommunen har ordnat alarmeringen på ett betryggande sätl. Detta gällernaturligtvis särskilt för tiden intill dess länsalarmeringscentral harinrättats i länet och kommunerna genomgående har anslutit sig till det nya alarmeringssystemet. Förslaget att bestämmelsen i 4 mom. om rätt för brandförsäkringsin-rättningatt vara företrädd vid brandsyn skall upphävas grundas pä ett förslag avbrandinspektionen. Detta förslag har tillstyrkts eller lämnats utan erinran avså gott som samtliga remissinstanser, bland dem . I 1 mom. första stycket har uttrycket brandförsvaret byttsut mot uttrycket förebyggande åtgärder mot brand. Brandinspektionen anför att det inte är möjligt för en brandsyneförrättareatt i förväg ange när efterbesiktning kan ske och att orden å förut angiven tid i 1 mom. tredje stycket därför bör tas bort.Förslaget har lämnats utan erinran av remissinstanserna. Nyss angivna uttryckhar ersatts med orden efter utgången av den tid som bestämts enligt förstastycket. Ändringen i denna paragraf torde inte fordra någonkommentar. Pä förslagom brandinspektionen häri en ny punkt i 1 mom. angettsatt det åligger skorstensfejarmästare att biträda myndigheter och enskilda inomkommunen med räd och anvisningar rörande förhållanden som kan bli föremål föreldstadsbrandsyn. Föreskriften anknyter till 12 § 2 mom. andra stycket. Enmotsvarande föreskrift för brandchefen finns i 8 § 2 mom. första punkten. Denna paragraf utgör en erinran lill arbetsgivare ocharbetstagare om viklen av samverkan i syfte att främja skyddet mot skada avbrand pä arbetsplatsen. Räddningstjänstulredningen har föreslagit attparagrafen upphävs och remissinstanserna har inte haft något att erinra motförslaget. har i betänkandet (SOU 1972:86) Bättrearbetsmiljö föreslagit att bestämmelsen behåUs och kompletteras med enföreskrift om att skyddsombud bör vara närvarande vid brandsyn. I prop.1973:130 angående ändringar i arbelarskyddslagstiftningen och andra åtgärderför att främja en bättre arbetsmiljö (s. 202) anför föredragandedepartementschefen att han delar arbetsmiljöutredningens uppfattning attskyddsombud bör medverka i brandförsvarsfrä-gor som har anknytning tillarbetarskyddet och att han därför inte har något att erinra mot syftet med denföreslagna kompletteringen. Frågan ansågs emellertid böra behandlas i sambandmed lagstiftningsarbetet på grundval av räddningstjänstutredningens betänkande. Självfallet delar även jag uppfattningen att skyddsombudenbör medverka i vissa brandskyddsfrågor. Brandsyn företas emellertid i storutsträckning utan att ägaren eller innehavaren av den byggnad eUer anläggningsom brandsynen avser underrättas i förväg. Ett genomförande avarbetsmiljöutredningens förslag medför därför vissa praktiska svårigheter.