prop · FW03138 · 1973-12-31 00:00:00 — Som jag har framhållittalar starka skäl för att den princip åt vilken regeln ger uttryck, nämligenatt en friskrivning från skadeståndsansvar inte kan åberopas när uppsåt ellergrov vårdslöshet ligger den skadevållande parten till last, gäller redanenligt nuvarande ordning. De kostnader som kantillfogas köparen genom kontraktsbrott pä säljarens sida är av många oUkatyper. Vissa exempel har berörts i de allmänna övervägandena. Hit hör det avKO nämnda fallet att en konsument på grund av fel i en tvättmaskin fårutgifter för tvätt på annat håll medan maskinen repareras. Ett liknande fall äratt konsumenten på grund av fel i en nyköpt bil måste avbryta en inledd resaeller fortsätta den med annat färdmedel och därigenom får extra utgifter förtransporter, inkvartering m. m. Som ytterligare exempel på kostnader som kanuppkomma för konsumenten genom dröjsmål eUer fel i varan kan nämnas utlägg förhyra av ersättningsvara, om en beställd vara inte levereras , stUleståndsersättningpå grund av avsaknad av bil denna repareras samt ersättning förförlorad arbetsförtjänst. Ännu en typsituation är att köparen till följd avutebliven leverans av en vara nödgas köpa en likvärdig vara från annat hålltill högre pris än det som avtalats beträffande den ursprungUgen köpta varan. Detframgår av den allmänna motiveringen att en tvingande regel om säljarensskadeståndsansvar enligt min mening inte bör omfatta alla de typer av kostnadersom jag här har exemplifierat. Det grundskydd i skadeståndshänseende som lagenskall ge konsumenten bör begränsas tiU vissa sådana typer. Vid avgränsningenbör stor betydelse tillmätas intresset av att i möjligaste mån undvika tvisterom skadeståndets beräkning. Det ligger varken i samhällets eller i parternasintresse att man inför tvingande lagregler vilka är så konstruerade att deleder till ett stort antal tvister. Innan jag går nännare inpå frågan hur gränsdragningen bör ske vill jag erinra om den allmännaförutsättning för rätt tUl skadestånd som ligger i kravet på adekvatkausalitet. Detta krav föranleder att säljaren inte kan göras ansvarig förskada som köparen har lidit genom hans kontraktsbrott, om skadan framstår somen så osedvanlig och osannolik följd av kontraktsbrottet att den inte skäligenbort tas i beräkning av säljaren. Genom denna allmänna skadeståndsrättsligaprincip utesluts alltså vissa mera säregna och svårförutsebara typer av skadorfrån ersättningsrätt. Som exempel kan nämnas det fallet att en köpare nödgasinställa en redan betald resa för att vidta omedelbara åtgärder på grund av ettplötsligt uppkommet fel på en hushållsmaskin. Jag vill vidare erinra om attfrågor om ersättning för skada på person eller annan egendom än den såldavaran enligt 19 § föreslås bli lämnade helt utanför la- De skador det kan bli fråga om är alltså s. k. rena förmögenhetsskador(jfr 1 kap. 2 § skadeståndslagen). Förden enskilde konsumenten torde det ofta framstå som ett särskilt angelägetönskemål att få ersättning för sådana direkta utlägg som blivit en omedelbarföljd av säljarens kontraktsbrott och som han annars inte skulle ha behövtgöra. Denna typ av kostnader är normalt lätta att verifiera eller uppskatta.En ersättningsrätt i detta hänseende skulle därför inte behöva leda till någotstort antal besvärliga tvister om skadeståndets beräkning. Enligt min mening synesdet lämpUgt att begränsa lagens tvingande reglering till att tillförsäkraköparen en rätt till ersättning för sådan utgift som han ådragit sig tillföljd av dröjsmål eUer fel. Genom termen "utgift" markeras att regelnsyftar på direkta utlägg som köparen nödgats göra pä grund av säljarenskontraktsbrott. Hit hör sådana utiägg för resor, porto etc. som direktföranleds av felet, exempelvis utgift för telefonsamtal i syfte att påminnasäljaren om en utebliven leverans. I övrigt blir det i stor utsträckning frågaom utgifter som beror på att köparen tvingas vara utan varan under längreeller antingen på grund av dröjsmål med leveransen eller på grundav att varan är behäftad med fel och därför inte kan användas. Exempel på ersättningsgillautgifter vid fel erbjuder det av KO nämnda fallet avseende kostnad för tvätt påannat håll under tid då tvättmaskin repareras. Däremot kan regeln inte grundarätt till ersättning för extra arbete, om konsumenten väljer att i ställetutföra tvätten själv för hand. Några utgifter för konsumenten uppkommernämligen inte i detta fall. Som ett annat exempel på utgifter som kan ersättasenligt paragrafen kan nämnas utlägg för resor med annat trafikmedel vUkaföranleds av att den bil som konsumenten egentiigen skulle ha använt intelevereras . Utlägg för hyra av nödvändig ersättningsvara, när en beställdvara inte levereras , täcks också av regeln. Som exempel kan nämnas attköpare av ett monterings-färdigt hus, vUket inte levereras ,nödgas hyra särskild bostad därför att han i förlitan på rättidig leveransredan överlåtit eller sagt upp rätten till sin tidigare bostad. Om en TV-apparatinte levereras ger regeln konsumenten rätt till ersättning förhyra av en annan TV-apparat . Motsvarande gäller om ett fel iapparaten som omfattas av garanti inte avhjälps inom skälig tid. SammanfattningsvisvUl jag understryka att den förordade ersättningsregeln endast avser att geköparen kompensation för faktiska utgifter som föranletts avsäljarens kontraktsbrott. Avgränsasparagrafens tUlämpningsområde i enlighet med det anförda kommer vissakostnader att falla utanför regeln. Jag syftar bl. a. på StUleståndsersättningpå grund av avsaknad av bil under tid då denna repareras. Denna typ aversättning brukar ses som gottgörelse för kostnader som har blivit onyttigatill följd av ett skadefall (se prop. Ersättningen kan inte hänföras till kategorin "utgift". Däremotkan ökade utgifter för resor och transporter med andra trafikmedel ersättas.Motsvarande bedömning får göras i fråga om förlust föranledd av tidsspillan isamband med en reklamation. Detta innebär bl. a. att förlorad arbetsförtjänstinte blir ersättningsgiU. Inte heller det i det föregående berörda faUet attköparen till följd av utebliven leverans av en vara nödgats köpa en annanlikvärdig vara tiU högre pris än som avtalats för den första varan omfattas aversättningsregeln. Den förlust köparen lider i sådant fall kan intekarakteriseras som en direkt utgift tUl följd av dröjsmålet. Huruvida köparenpå annan grund har rätt till ersättning för sin förlust får avgöras enligt denallmänna köplagens regler i ämnet, i den mån de inte har satts ur spel genomavtal. De typer av kontraktsbrottsom bör medföra ersättningsansvar för säljaren utgörs naturligen av de faU somanges i 35 §§. I fråga om 3 § skall således konstateras att dröjsmål i lagensmening föreligger. Beträffande 4 § får på motsvarande sätt undersökas om ettav paragrafen omfattat åtagande att avhjälpa fel fullgjorts inom skälig tideller inte. Det bör således krävas att säljaren gjort sig skyldig tiU sådantkontraktsbrott som avses i denna paragraf. Vad angår 5 § skall konstateras attvaran ar behäftad med fel. Beträffande såväl 4 som 5 § gäller att begreppet feläven täcker de situationer som avses i 710 §§. Som jag har påpekat i denallmänna motiveringen bör lagen öppna möjlighet att avvisa kostnadsanspråk sominte ter sig skäliga med hänsyn till varans pris och övriga omständigheter.Detta syfte kan enklast uppnås genom att skadeståndsrätten begränsas till"skälig ersättning" för den utgift köparen har haft. Vid bedömningenav vad som är skälig ersättning får givetvis köpeskillingens storlek tillmätasavsevärd betydelse. Att i lagen ange en högsta gräns för ersättningsbeloppetsstorlek synes mig emeUertid varken behövligt eller lämpligt. En annan omständighetsom bör beaktas är om säljarens kontraktsbrott är väsentligt eller endast avringa karaktär. 1 regeln om skälig ersättning ligger vidare att köparen intekan få ersättning för utgifter som överstiger vad som har varit påkallat föratt kompensera skadan. Han bör exempelvis inte ha rätt att få kostnaden förhyra av en viss bil ersatt till fullo, om han haft möjlighet att tillgodosesitt behov genom att hyra en annan bU till lägre kostnad. För att befordra en smidigskadereglering kan det i många fall vara lämpligt att genomföra en långt gåendeschablonisering av ersättningsberäkningen. Jag förutsätter att KO vidöverläggningar med representanter för näringslivets organisationeruppmärksammar möjligheterna att genom standardklausuler åstadkomma en lämpliglösning för vissa vanligen förekommande ersättningsanspråk. Det kan exempelvisvisa sig praktiskt att fixera en viss ersättning per dag, eventuellt bestämd irelation till köpeskillingen, för fall av leveransförsening. avdenna innebörd utgör dock i och för sig inte något hinder mot att köparen tillerkännshögre ersättning, om han visar att han har haft utgifter tiU högre belopp. Ersättningsregeln börenligt min mening inte göras så rigorös att varje möjlighet saknas att tahänsyn till förhållandena på säljarens sida såvitt avser orsaken till attprestationen inte fullgjorts på avtalsenligt sätt. Säljarens intressen tordeemellertid bli vederbörligen tillgodosedda om det i lagen föreskrivs attersättningsskyldighet inte föreligger, om säljaren visar att dröjsmålet ellerfelet inte beror på hans försummelse. Bevisbördan kommer härigenom att liggapå säljaren. Den sålunda föreslagna regeln medför att säljaren kan gå fri frånersättningsansvar t. ex. om han visar att leverans från hans leverantör haruteblivit på grund av försummelse hos leverantören eller fraktföraren elleratt det beror på försumlighet hos tillverkare som åtagit sig att avhjälpa feli varan att avhjälpandet inte har skett inom skälig tid. Det föreslagnasubjektiva rekvisitét för skadeståndsskyldighetens inträde innebär att en skiUnadgörs meUan denna ersättningsrätt för köparen och övriga befogenheter som stårhonom tiU buds enligt lagen. Mot bakgrund av detanförda föreslår jag att i 6 § tas in en bestämmelse om att köparen i fall somavses i 3 §, 4 § första och tredje styckena samt 5 § första stycket har rätt tiUskälig ersättning för sådan utgift som han ådragit sig till följd av dröjsmåleller fel, om säljaren inte visar att dröjsmålet eller felet inte beror på hansförsummelse (första punkten). Beträffande räckvidden av regeln vill jag erinraom att den inte uppställer som förutsättning att säljarens kontraktsbrott ärväsentligt. Regeln bör således kunna åberopas även vid ringa dröjsmål ellerfel. Som jag förat antytt kan emellertid kontraktsbrottets mer eller mindreväsentliga karaktär inverka på ersättningsberäkningen. Vad beträffarsituationer då varan är behäftad med fel som säljaren eller tredje man haråtagit sig att avhjälpa följer av hänvisningen till 4 § första och tredjestyckena att ersättning enligt 6 § kan komma i fråga bara om felet inte bliravhjälpt inom skälig tid efter det att köparen har framställt anspråk på grundav detta. Om denna förutsättning för ersättningsrätt är uppfylld kan emellertidersättning utgå även för utgifter som hänför sig till tid innan fristen föravhjälpande av felet gått tUl ända, nämligen om det är fråga om utgifter somköparen har ådragit sig på grund av felet. Vid fel som inte omfattas av något avhjälpningsåtagandehar köparen i princip alltid rätt till ersättning för utgifter enligt 6 §.Undantag görs dock för den situation som regleras i 5 § andra stycket, nämligenatt säljaren erbjuder sig att avhjälpa felet samt rättelsen sker genast ochutan kostnad eller väsentlig olägenhet för köparen. Av denna bestämmelsesformulering torde f. ö. framgå att den inte blir tUlämplig när köparen hardrabbats av utgifter på grand av felet. Att 6 § inte omfattar ersättning förförlust som köparen lider genom personskada eller skada på annan egendom än densålda varan följer av 19 §. Ersättningsregelni 6 § ger konsumenten rätt till kompensation för utgift som han ådragit sig"till följd av dröjsmål eller fel". Av de valda ordalagen följer attutgiften för att bli ersättningsgiU skall vara föranledd av säljarenskontraktsbrott. Detta innebär att bestämmelsen inte ger konsumenten möjUghetatt kräva ersättning för sådan kostnad i samband med köpets ingående som blivitonyttig på gnmd av att köpet hävs. Har konsumenten t. ex. haft utgift förinstallation av en hushållsmaskin, som sedermera visar sig vara behäftad med väsentiigtfel, kan köparen inte med stöd av 6 § konsumentköplagen framställa anspråk påersättning för denna kostnad. Däremot kan han enligt paragrafen begäraersättning för den förnyade installationskostnad som han kan nödgas ådra sigtill följd av att den felaktiga varan skall avlägsnas och ersättas med enfelfri sådan. Jag vUlunderstryka att den föreslagna skadeståndsbestämmelsen främst riktar sig mot friskrivningsklausuleri kontrakt o. d. Är säljarens ansvar inte inskränkt genom något sådant villkor,möter självfaUet inte något hinder att tillämpa de befogenheter köparen iskadeståndshänseende har enUgt köplagen. Vill köparen göra gällande befogenhetsom uteslutande följer av köplagen, måste dock föratsättningama härför enligtköplagens principer föreligga. Tillregeln i 6 § första punkten har fogats en bestämmelse om att köparen inte harrätt till ersättning för avhjälpande av fel i vidare mån än som föreskrivs i 4 §.Som har påpekats under 5 § upptar denna paragraf av naturliga skäl inte någonregel om rätt för köparen att kräva ersättning för avhjälpande av fel. Tillförebyggande av missförstånd bör i 6 §tas in en uttrycklig regel om att inte heller denna paragraf kan åbe ropas till stöd för utkrävande av sådan ersättning, när något avhjälp ningsåtagande inte gjorts från säljarens sida. I detta sammanhang vill jag också påpeka att 6 § inte ger köparen rätt att när avhjälpande har skett enligt 4 § kräva ersättning för sådana utgifter för exempelvis trans port av varan till och från verkstad som det enligt garantivillkoren ålig ger honom att svara för. I detta fall föreligger nämligen över huvud ta get inte något kontraktsbrott. Om felet däremot inte avhjälps inom skä lig tid har köparen i princip rätt till ersättning för utgifter av nämnda typ. Paragrafenreglerar säljarens ansvar för vUseledande uppgift om varan. Den motsvarar 7 §utredningens lagförslag. Utredningen.Den reglering av säljarens ansvar för oriktiga uppgifter om varan somutredningen föreslår är uppdelad på två huvudfall. I 7 § första stycket ingårbestämmelser om säljarens ansvar för uppgift som han själv lämnat om varan. Iparagrafens andra stycke behandlas den situationen att uppgiften lämnats avannan än säljaren. Ifråga om säljarens ansvar för egna uppgifter om varan tar utredningen förstupp frågan om ansvaret skall avse aUa uppgifter om varan eller om vissbegränsning skall göras med hänsyn till uppgiftens art. Utredningen anser deti och för sig obestridligt att säljaren inte bör ådra sig ansvar för varjeuttalande om varan oavsett hur allmänt det är formulerat eller vUkenanknytning det har till varan. Ett särskilt ansvar för uppgifter måste föratsättaatt dessa är av jämförelsevis konkret eller bestämd natur. Enligt utredningens meningråder det inte någon tvekan om att uppgifter som direkt rör en varasbeskaffenhet, dvs. främst dess kvalitet och egenskaper i övrigt, i princip böromfattas av konsumentköplagens regler i ämnet. Detsamma gäller uppgifterrörande varans användning, t. ex. anvisning om dess bruk eller skötsel. Detskulle emellertid föra för långt att ålägga säljaren ett motsvarande ansvar vidalla eventuella felaktigheter i uppgifter om varans pris, t. ex. påståenden omatt säljaren tUlhandahåller varan till lägre pris än sina konkurrenter.Detsamma gäller s. k. kringuppgifter. Med sådana uppgifter avser utredningenuttalanden som visserligen rör varan men är av allmänt säljfrämjande natur, t.ex. uttalanden om att viss vara sålts i ett stort antal exemplar eUer att denköpts av en känd idrotts- eller fUmstjärna. I fråga om kringuppgifter tillfogarutredningen den reservationen att en uppgift av detta slag ibland kan varaliktydig med en uppgift om varans beskaffenhet eller med en garanti för varanskvalitet, såsom då ett armbandsur av visst märke uppges ha använts avamerikanska flottans djupdykare. Har kringuppgiften denna karaktär och visarsig varan inte ha den beskaffenhet eller kvalitet som kunnat förväntas medhänsyn tiU uppgiften, bör dess oriktighet kunna åberopas av köparen. Som ytterligareförutsättning för att säljaren skall bli ansvarig krävs enligt förslaget attdet rör sig om positivt oriktiga uppgifter. Den främsta orsaken härtUl är atten tvingande bestämmelse i ämnet för att ge ett effektivt skydd ät köparen börgälla oa\sett om uppsåt eller oaktsamhet kan läggas säljaren till last i frågaom uppgiftens lämnande. Skäl kan visserligen anföras för att stipulera ansvaräven för underlåtenhet av säljaren att lämna upplysning i visst hänseende, t.ex. om varans bruk eller skötsel. För utredningen har det emellertid framståttsom mindre lämpligt att härvidlag genom en tvingande regel, som tar sikte påköparens minimiskydd, införa ett lika långt gående ansvar för säljaren sombeträffade positiva uppgifter. Omfattningen av den upplysningsplikt som böråvila en säljare måste bero av en mångfald omständigheter, vilka svårligen kanpreciseras i lag. Allmänt sett kan också ifrågasättas om inte önskemålet omförbättrad varuupplysning tUl konsumenterna bör tillgodoses med andra medel ängenom en bestämmelse i konsumentköplagen. EttvUlkor för att köparen skall skyddas enligt 7 § bör enligt utred- ningenvidare vara att uppgiften kan karakteriseras som "oriktig" (felaktig).Med hänsyn till de avgränsningar som gjorts beträffande uppgiftens art skulledet i och för sig kunna ifrågasättas om inte köparen bör ges rätt att göragällande påföljder mot säljaren i alla de fall då en uppgift är att betecknasom "vilseledande". Sistnämnda uttryck inkluderar även uppgifter somär korrekta men som på grund av det sätt pä vilket de lämnats är ägnade attvilseleda köparen. Genom en utvidgning av säljarens ansvar tUl vilseledandeuppgifter skulle också vinnas större överensstämmelse på denna punkt medstraffbestämmelsen i 2 § marknadsföringslagen. Utredningen erinrar emellertidom att sistnämnda bestämmelse bara gäller vid uppsåtligt handlande. Eftersomsäljarens civilrättsliga ansvar för oriktig uppgift bör inträda oavsett uppsåteller oaktsamhet och inte omfatta underlåtenhet att lämna viss uppgift, harutredningen ansett det befogat att begränsa ansvaret enligt konsumentköplagentill sådana fall då uppgiften är objektivt sett oriktig. Anknyts ansvaret tUluppgiftens oriktighet ökar även säljarens möjligheter att kontrollerariktigheten av de uppgifter han lämnar. I allmänhet ställer det sig svårareatt bedöma om viss uppgift objektivt sett är vUseledande. Härtill kommer attdet vid anvisningar för varans bruk eller skötsel vanligen inte blir fråga om vUseledande.Utredningen understryker att skillnaden i fråga om de olika reglernas till-lämpningsomrädei praktiken inte bUr särskilt framträdande. En uppgift som är vilseledande ärnämligen i de flesta fall oriktig och vice versa. Skyddet mot ovederhäftigaupplysningar av säljaren bör enligt utredningens mening tillkomma köparenoavsett på vilket sätt upplysningen lämnats. Det bör inte spela nägon roll omden lämnats muntligen eller skriftiigen. I det senare hänseendet kommersärskilt i fråga sådana uppgifter om en vara som har tagits in itidningsannonser, reklambroschyrer och Uknande meddelanden från säljaren presumtiv krets av köpare. Inte bara uppgifter i reklamen utan ocksåoriktiga uppgifter i annonser eller pä skyltar om en individuell vara, t. ex.om en begagnad bil eller båt, bör omfattas av 7 §. Varken i fråga om annonsereller andra meddelanden bör krävas att den handUng vari uppgiften ingår överlämnatsav säljaren till köparen i samband med köpet. Det bör varatillräckligt att uppgiften influtit t. ex. i en annons i en dagstidning, i ettreklamblad som sänds ut till säljarens kunder eller i en folder som lagts ned ibrevlådan tiU köparens bostad. Som förutsättning förköparens rätt att på grund av en oriktig uppgift av säljaren göra gällandepåföljder mot denne bör enligt förslaget också krävas att uppgiften inverkat påköparens beslut att ingå köpet eUer eljest påverkat köpavtalet (jfr 30 § andrastycket avtalslagen). Det bör således inte vara möjligt för köparen attåberopa en oriktig uppgift som han inte fäst någon vikt vid eller ens haftkännedom om före köpet. Prop.1973: 138 203 redningenpåpekar att det i tveksamma fall fär ankomma på köparen att göra antagligt attuppgiften haft inflytande på hans beslut att köpa varan. Beträffande uppgifterom hur en vara skall skötas eller användas bör det krävas att uppgiften lämnatsköparen i samband med köpet på sådant sätt att den måste inverka påanvändningen eller skötseln. Utredningen föreslår atthuvudregeln om säljarens ansvar för oriktig uppgift ges det innehållet att, omsäljaren vid köpet eller på varans förpackning eller i annons eller annatmeddelande, som är avsett att komma till allmänhetens eUer köparens kännedom,lämnat oriktig uppgift om varans beskaffenhet eller användning och uppgiftenkan antas ha inverkat på köpet, köparen skall äga göra gällande befogenhetenligt 4 eller 5 § (7 § första stycket första punkten). Det ligger i sakensnatur att köparen i händelse av oriktig uppgift om varan främst har anledningåberopa reglerna om säljarens "allmänna" felansvar i 5 §. Fall kandock förekomma där det i stället blir aktuellt att tillämpa reglerna om avhjälpandeav fel i 4 §. Av det förhållandet att 7 § hänvisar till 4 och 5 §§ såvitt avserde påföljder köparen äger göra gällande får enligt utredningen inte dras denslutsatsen att 7 § blir av betydelse endast i sådana faU då köparensbefogenheter vid fel har inskränkts genom viUkor i köpavtalet. Som följer av 2§ andra stycket kan köparen också i övrigt åberopa 7 § beträffande debefogenheter varom föreskrivs i 4 och 5 §§ (samt 10 §). Vill däremot köparengöra gäUande befogenhet som uteslutande följer av den allmänna köplagen, t.ex. rätt till skadestånd oberoende av culpa enligt 43 § andra stycket, måsteockså förutsättningarna för denna befogenhet enligt köplagens principer (ellerallmänna avtalsrättsliga grundsatser) föreligga. Till ytterligare belysningav räckvidden av huvudregeln i 7 § påpekar utredningen bl. a. följande. Harköparen erhållit en oriktig uppgift vid preliminära överläggningar om köpet,får det ankomma på honom att göra antagligt att uppgiften haft betydelse förhans slutliga ställningstagande. En oriktig uppgift måste härröra frånsäljaren för att den föreslagna regeln skall träda i funktion. Härrör den fråntredje man, kan tillämpning av andra stycket bli aktuell. I fråga om säljarensansvar för uppgifter som lämnas av ställföreträdare för säljaren, t. ex. densom har ställningsfullmakt att handla på dennes vägnar (biträde i butik m. )påpekar utredningen att det i princip inte bör spela någon roll vem som påsäljarens vägnar har lämnat den oriktiga uppgiften. Det måste emellertid föratsättasatt den som lämnat uppgiften har en sådan stäUning som företrädare för säljarenatt han haft behörighet att lämna uppgiften om varan (jfr 2 § andra stycketmarknadsföringslagen). Huvudregeln om säljarensansvar för oriktig uppgift bör enligt utredningen inte göras så rigorös, attsäljaren saknar varje möjlighet att rätta en felaktig uppgift som han lämnatköparen. Om säljaren begått ett misstag, bör han kunna korrigera detta. Skerrättelsen , torde köpa- renoftast sakna behov av särskilt skydd mot den oriktiga uppgiften. För att enrättelse skall tUlmätas betydelse måste fordras att den skett på ett tydligtsätt. Utredningen föreslår i enlighet härmed att till huvudregeln fogas enundantagsbestämmelse om att första stycket inte skall gälla, om säljarentydligt rättat uppgiften (7 § första stycket andra punkten). I kravet på atträttelsen sker tydligt ligger en anvisning om att det inte är likgiltigt vilkenform korrigeringen ges.